Справа № 814/254/18
Суддя: Лісовська Н. В.
Дата ухвалення: 2018-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2018 р. Справа № 814/254/18
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Лісовської Н.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1, вул. Ватутіна, 162, м. Миколаїв, 54050
до відповідача:Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, пр. Богоявленський, 55-е, м. Миколаїв, 54018
про:визнання протиправними дії, зобов'язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Інгульського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (далі відповідач, Інгульське ОУПФУ), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Інгульського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 із зміною місця проживання;

- зобовязати Інгульське обєднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області відновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.11.2016 року та здійснити її перерахунок відповідно до ст. 43 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що з 18.08.2004 року вона отримувала пенсію за віком, але з 01.11.2016 року виплата пенсії припинено у звязку з її виїздом на постійне проживання до Ізраїлю. 07.10.2009 року Конституційним судом України було прийнято рішення, яким визнано положення п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне старування» № 1058-ІV від 07.10.2003 року (далі Закон України № 1058) не конституційними, а відтак пенсіонерові громадянину України державні органи ПФУ повинні нараховувати та виплачувати пенсію не залежно де саме фактично проживає громадянин, який досяг пенсійного віку. Позивач просить суд зобовязати Інгульське ОУПФУ поновити виплату їй пенсії за віком починаючи з 01.11.2016 року.

Відповідач надав суду відзив на позов, де зазначає, що 03.10.2016 року позивачем було подану заяву про виїзд на постійне місце проживання в Ізраїль, до якої було додано довідку про зняття з реєстрації місця проживання, у звязку з чим виплата пенсії за віком позивачу з 01.11.2016 року було припинено. Позивачу відповідно до положень Закону України № 1058 була виплачена пенсія за період з 01.10.2016 року по 31.03.2017 року, тобто позивач не отримувала пенсію з квітня 2017 року. Відповідач зазначає, що на сьогоднішній день, між Україною та Ізраїлем не було укладено відповідного міжнародного договору, а від так, позивач має право на отримання пенсії як громадянка України, але за умови наявності ратифікованого міжнародного договору.

Ухвалою від 28.02.2018 року відкрито провадження у справі, справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі. Суд розглянув справу в порядку письмового провадження.

Дослідив матеріали, що мітяться у справі, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України та з 18.08.2004 року отримувала пенсію за віком. З 01.11.2016 року виплата пенсії ОСОБА_1 припинено у звязку із виїздом її на постійне місце проживання до Ізраїлю, що підтверджується довідкою про зняття з місця проживання від 21.09.2016 року.

Судом була витребувана інформація з Державної міграційної служби України щодо можливого позбавлення позивача громадянства України, або відмови ОСОБА_1 від громадянства України, але згідно отриманої відповіді стало відомо, що позивач не позбавлена громадянства України а лише оформлювала документи для виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю та до України не поверталася.

05.12.2017 року позивач через свого представника звернулась до Інгульського ОУПФУ з заявою про відновлення виплати пенсії.

15.12.2017 року Інгульське ОУПФУ надало представнику позивача відповідь, в якій позивачу відмовлено в поновлені виплати пенсії через те, що між країнами України та Ізраїль відсутні відповідні міжнародні договори, згода на обовязковість виконання яких надана Верховною Радою.

Суд вважає, що така правова позиція відповідача є хибною, та доводи висловлені Інгульстким ОУПФУ у рішенні про в відмову у поновлені виплати пенсії протирічать діючому законодавству, в тому числі й рішенню Конституційного суду від 07.10.2009 року, на яке посилається відповідач у відозві на позовну заяву.

Відповідно до положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV (далі Закон України № 1382) встановлено, що особа має право на вільний вибір свого місця проживання, із збереженням усіх конституційних прав, зокрема права на отримання призначеної пенсії незалежно від місця.

Частина 2 ст. 2 Закону України № 1382 передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Приписами ст. 44, п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 51 Закону України № 1058 гарантовано закріплене у Конституції право на отримання пенсійного забезпечення громадянами України.

Виходячи з аналізу вище перелічених норм права суд приходить висновку, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне місце проживання в Україні або відсутністю міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України та відповідно до Конституційних принципів держава повинна гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, що також передбачено ст. 46 Конституції України.

З дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-р/п/2009 щодо неконституційності положень виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування».

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України № 1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України № 1058 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Слід зазначити, що конституційно охороняємі права людини (у даному випадку на соціальний захист) не мають бути залежні від наявності або відсутності законодавства (міжнародних договорів), яким би був врегульований механізм реалізації конституційних прав особи. А від так, суд критично оцінює посилання відповідача на відсутність відповідних міжнародних договорів між країнами України та Ізраїль, як підставу для позбавлення позивача на отримання пенсійних виплат, що належать їй по праву, захист якого здійснюється Конституцією України.

Щодо зазначеного у відзиві порушення шестимісячного строку для звернення до суду з адміністративним позовом, суд зазначає наступне.

Виходячи з фактичних обставин справи представник Позивача звернувся з письмовою заявою про відновлення виплавите пенсії до Інгульського ОУПФУ 05.12.2017 року, а з позовом до адміністративного суду представник позивача в її інтересах звернувся 29.01.2018 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що адміністративний позов був поданий до суду без порушень встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України шестимісячного терміну.

Одночасно з цим, відповідно до ст. 51 Закону України № 1058, У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання.

Відповідно до талону разового доручення № 241, отриманого позивачем 05.10.2016 року, їй проведено виплату пенсії за шість місяців, а саме за період з 01.10.2016 року по 31.03.2017 року. Тобто, фактично, позивач не отримувала пенсію, починаючи з квітня 2017 року.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Позивач надав квитанції про сплату судового збору в сумі 704,80 грн., які підлягають стягненню на її користь з відповідача.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (вул. Ватутіна, 162, м. Миколаїв, 54050) до Інгульського об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-е, м. Миколаїв, 54018) задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Інгульського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 із зміною місця проживання з 01.04.2017 року.

3. Зобовязати Інгульське обєднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області відновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) з 01.04.2017 року та здійснити її перерахунок.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Інгульського об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 10.04.2018 року.

Суддя Н. В. Лісовська