Справа № 807/55/18
Суддя: Плеханова З.Б.
Дата ухвалення: 2018-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 квітня 2018 року м. Ужгород№ 807/55/18
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Плеханова З.Б.,

при секретарі: Гулай М.В.;

за участю:

перекладача: ОСОБА_3

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2;

відповідача: Державна міграційна служба України - представник Радь О.І.

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державна міграційна служба України про визнання рішення протиправним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, яким просить:

1.Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

2.Зобовязати даний орган влади повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

3.Витребувати від відповідача оригінал особової справи ОСОБА_1;

4.Забезпечити ОСОБА_1, перекладачем з курдської мови на українську.

1. Позиції сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 17 серпня 2017 року звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до органу міграційної служби в Закарпатській області.

23.01.2018 року позивач отримав від адміністрації пункту тимчасового розміщення біженців в Закарпатській області (ПТРБ) Повідомлення №4.3/3, від 16.01.2018 року, в якому було вказано про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі п.1 та 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Підставою Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказано Рішення Державної міграційної служби України №506-17, від 28.12.2017 року, (далі - Рішення ДМС України). Вказує, що вищезазначене Рішення створює для позивача загрозу повернення до країни громадянської приналежності, де йому загрожує небезпека, а саме: позбавлення волі та реальна небезпека бути підданому нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню в порушення ст. З Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, через переслідування збоку органів державної влади за політичні переконання.

Представник відповідача заперечив щодо задоволення даного адміністративного позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву, мотивуючи тим, що на основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, співбесід по уточненню викладених ним фактів, та аналізу ситуації в країні походження можна зробити висновок, що позивач надав не правдиві твердження щодо обставин своєї справи, оскільки доказів щодо членства в партії та переслідування його з боку держави немає. На підставі викладеного, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також ст. 1 Женевської Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу 1967 року, ст.ст. 2, З Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Європейської Директиви ЄС 2004/83/ЄС від 29.04.2004 року, Головним управлінням ДМС України 07 грудня 2017 року прийнято висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового ОСОБА_1, який підтримано Державною міграційною службою України рішенням від 28 грудня 2017 року № 506-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1. У зв'язку з викладеним вважає, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з врахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини в даній справі, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, заслухавши покази свідків, дослідивши особову справу позивача з наданням оцінки всім аргументам учасників справ суд дійшов до наступних висновків.

2. Обставини , встановлені судом.

17 серпня 2017 року, позивач звернувся до органу міграційної служби в Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У заяві-анкеті та протоколі співбесіди про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що він є громадянином Туреччини. За національністю курд, мешкав в м. Діярбакир із сімєю, жінкою ОСОБА_5, двома малолітніми дітьми та батьками. Він має вищу економічну освіту, є власником рекламної фірми. Під час навчання в університеті був арештований через бажання навчатися на курдській мові, за що був відрахований з Університету, оскільки поставив підпис під проханням .

У 2003 році він познайомився із членами партії HDP, яка визнана в Туреччині. Його фірма отримував замовлення на виробництво символіки для «Загонів народної самооборони (УРG)», яка є курдською партією, і займався цією діяльністю протягом трьох років. Коли коштів не вистачало , то він додавав свої. Ця партія воювала проти ІДІЛ в Сирії, де вона є легальною, і її діяльність спрямована на відновлення Курдистану, прихильником якої він є, тому що він хоче , щоб він сам та його діти вільно читали та писали курдською мовою.

Під час свята Навруз, 21 березня 2017 року робітники , які везли стяги на свято , були заарештовані, за ними стежили, і вишли на його рекламне агентство. Після їх втечі з дому у них на фірмі та вдома був обшук, де знайшли фото із його зображенням під час виготовлення прапорів на станках. Хоча під час втечі вони все знищили, однак там залишилися два прапори та телефон із фото. Про це повідомила мати , яка переїхала до його будинку. Члени партії УРG повідомили про арешти людей , які причетні до партії і тому вони порадили виїхати з країни. Потім позивач і з сімєю жив у Мерсін, де за ними стежили, але там його родич , який 17 років живе у Харкові , запропонував також туди поїхати, де нас зустріне брат ОСОБА_4 , де ми будемо в небезпеці. Для перетину кордону у мене був паспорт. У Харкові він із сімєю винайняв будинок. Так як в Україні він не міг отримати допомогу, тоо дядько порадив поїхати до Боснії і Герцоговини, а потім їм допоможуть дістатися Німеччини.Із Харкова він 12 липня 2017 року із сімєю полетів до Боснії, але їх не впустили до країни , тому що не був заброньований готель., після чого вони повернулися до Стамбулу. Звідти він зателефонував брату додому, однак останній повідомив, що їм не можна повертатися в Діярбакир., і вони знову повернулися в Україну. Вони не зверталися в інших регіонал за статусом біженця, так як не знали про це. Тільки після затримання прикордонниками вже тут юрист їм пояснив, що вони можуть звернутися до міграційної служби. Через кордон вони пішли, так як дядько в Німеччині поралив їм дістатися Європи, а він потім їм допоможе потрапити до Німеччини.

Відповідно до Висновку від 07 вересня 2017 року працівника ГУ ДМС України в Закарпатській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатом аналізу суб'єктивних і об'єктивних елементів заяви, зроблено висновок що невід'ємне право заявника на життя, свободу і/чи безпеку може бути порушене,якщо він повернеться до Туреччини. В даному випадку заявника можна віднести до осіб, яким загрожує серйозна особиста небезпека життю з боку влади Туреччини. На підставі наведеного вважає доцільним прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 ( а.с.67-69).

07 вересня 2017 року ГУ ДМС в Закарпатській області, винесено Наказ №49 Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого наказано приступити до оформлення документів громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1, для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.70).

В протоколі співбесіди від 29.11.2017 року позивача вказав, що він надає документ про арешт його та брата, який склала поліція 02.08.2017 року вже після того, які він покинув Туреччину. Цей документ надав молодший брат, який взяв його від адвоката . Їх хотіли заарештувати за виготовлення прапорів для партії, яка визнана в Туреччині терористичною. На початку замовлення символіки для цієї партії вона не була визнана терористичною, а тільки останні два роки . В документі про арешт вказано, що позивача затримано через членство та участь у діяльності у терористичних організаціях. Хоча він не є членом партії, а молодший брат та сестра є членами цієї партії.

Два роки назад він робив для партії замовлення, розфарбував їм машини, і вже тоді поліція слідкувала за ними. Після великого замовлення, друку великих прапорів , поліція про це узнала, їм стало страшно , і вони переїхали до міста Мерсім., до тітки., де жили два тижні. Поліцейська машина часто була біля будинку позивача. 30 липня поліція провела обшук на його роботі, забрала телефони, комп'ютери. Через два дні прийшли до будинку, де погрожували його матері, радили, щоб позивач та його двоюрідний брат ОСОБА_6 здалися поліції. Потім поліція погрожувала молодшому брату Кадіру, щоб ми пішли здатися у поліцію. Поліція погрожувала батькам ОСОБА_6 пістолетом, і казала, що все рівно вони нас спіймають. Якщо позивач повернеться до Туреччини, то його позбавлять волі на 12 років. Позивач також надав статтю , яку він написав для інтернет-новин про ситуацію в Туреччині, однак ніхто не хотів опублікувати., тому що боялися Президента. Тільки один сайт направив працівника. Щоб взяти у них з братом інтерв'ю.

В матеріалах справи міститься наданий позивачем Судовий наказ і рішення про арешт від 02.08.2017 року Управління прокуратури Діярбакир ( переклад здійснено Закарпатською торгово-промисловою палатою), де вказано, що :

- У зв'язку з відкриттям провадження проти осіб НОМЕР_2 ( НОМЕР_3) і ОСОБА_6 (НОМЕР_1) через членство та участь у діяльності терористичних організацій PYD/YРG протягом 2016-2017 років, виробництва прапорів і стримерів цих організацій , в підтвердження чого є фотографії під час друку і різки матеріалів в ательє судом прийнято рішення і наказано прийняти рішення пр. арешт підозрюваних починаючи з 02.08.2017 року.

Однак, Головним управлінням ДМС України 07 грудня 2017 року прийнято висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1, де на підставі , двох співбесід, інформації по країні походження були зроблені наступні висновки:

1)Зазначена країна походження та місце проживання заявника можуть вважатися правдоподібними.

2). Твердження заявника про те, що він є членом партії, вважають недостовірними та неправдоподібними.

3) Можна припустити, що заявник звертаючись за захистом в Україні, переслідував ціль - уникнути покарання в країні походження, знаючи про принцип «заборони вислання» відповідно до Конвенції 1951 року..

4) Оскільки заявник не надав жодних документів, що підтверджують членство в партії, викликає сумнів взагалі існування погроз щодо нього, тому, що належного підтвердження погрозам та переслідуванню щодо нього немає.

Загальний висновок щодо правдоподібності: на основі всебічного вивчення наданих заявником матеріалів , співбесід по уточненню викладених ним фактів та аналізу ситуації в країні походження можна зробити висновок , що заявник надав неправдоподібні твердження щодо обставин своєї справи, оскільки доказів щодо членства в партії та переслідування його з боку держави немає.

5. Заявник не надає фактів, що підтверджують переслідування через виконання замовлення для партії., і ризик застосування цієї шкоди не пов'язаний із жодною із ознак перерахованих у визначенні біженця- п.1 ч. 1 ст. 1 Закону України.

6. Ознак того , що заявник міг бути причетний до подій, які могли б підвести його під дію положень про виключення, що містяться в підпункті а),б) або з) пункту F статті 1 Конвенції 1951 року не виявлено.

Загальний висновок по справі:

На підставі викладеного, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 ЗУ «Про біженцівв та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту «, а також ст. 1 Женевської Конвенції пр статус біженця 1951 року та Протоколу 1967 року, ст.ст. 2.3 Європейської конвенції про захист прав лдини і основоположних свобод, вважаю доцільним громадяину Турецької Республіки ОСОБА_1 відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

23 січня 2018 року, позивачу було вручено повідомлення № 4.3/3 від 16 січня 2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. ( а.с.8).

Підставою для цього повідомлення стало рішення ДМС України від 28 грудня 2017 року № 506-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 , в якому вказано , що на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів , що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС в Закарпатській області встановлено , що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України відсутні.

При винесенні вказаного рішення ДМСУ керувалася:

- абзацем 5 частни першої статті 6 Закону

- пунктом 6.5.розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту , затверджених наказом МВС України від 07.09.2011№ 649.

Свідок ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження,яка є жінкою позивача в судовому засіданні підтвердила факти щодо того , що її чоловік є власником рекламної агенції. Де він разом із двоюрідним братом Серхатом виготовляли прапори для партії УРG, після чого її чоловіка переслідували, а також шукала поліція, про що їм сказали сусіди. За те, що вони розмовляють на курдській мові - їх також можуть покарати. І тому вони втікали із Туреччини, і хочуть залишитися в Україні.

Свідок ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н. є двоюрідним братом позивача, в судовому засіданні пояснив, що він разом з позивачем працювали в рекламному агентстві в Діярбакірі, де виготовляли прапори курдських партій. Вони з братом не є членами цих партій, однак є їхніми прихильниками. Їм сказали , що ними стежать , що замітили сусіди та друзі-курди. В Турції курдська партія УРG визнана терористичною. Коли вони взнали про слідкування , то поїхали в місто Мерсі. Також пояснив, що їм було невідомо , що можна просити статус біженця, і якщо він повернеться, то його заарештують.

Свідок ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 р.н. пояснила, що вона є жінкою ОСОБА_6, який є двоюрідним братом ОСОБА_9. ЇЇ чоловік та його двоюрідний брат працювали в рекламній фірмі, і потім почали їх переслідувати, так як вони виготовляли курдські прапори, які є заборонені.

В матеріалах справи міститься фото , де зображений позивач . Позивач пояснив, що на ньому його зображено у нього на фірмі при виробництві символіки партії УРG.

Також в матеріалах особової справи містяться документи, які стверджують право власності позивача на рекламну агенцію.

Судом встановлено, що відповідно до проведених співбесід та заяви-анкети позивач є громадянином Турецької Республіки, країна постійного проживання Туреччина, ІНФОРМАЦІЯ_4 року народження, за національністю курд, мусульманин за релігійним переконанням. Місце народження - м.Урфа, Туреччина, місце проживання - м. Діярбакир, Туреччина. Одружений, має двоє дітей. Дружина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, донька -ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5 року народження, син - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_6 року народження. В Україну приїхав разом з своєю сім'єю. Члени сім'ї, які залишилися в країні постійного місця проживання - це батьки заявника. Батько - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7 та мати - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_8, що стверджується копіями посвідченням особи НОМЕР_4, видане 09.05.2014 року в Єнішехір Діярбакир та закордонним паспортом НОМЕР_5, виданий 02.05.2017 року в Діярбакир ( а.с.51-54,….). Стверджує, що країну походження покинув через те, що він є прихильником курдської партії Загони народної самооборони (УРО). УРО, не визнана владою. У позивача є рекламне агентство, яке належить йому та його двоюрідному брату, виготовляли прапори і трафарети на демонстрації для партії. Позивач підтримує УРО, тому що партія бореться за відновлення Курдистану та воює проти ісламістів, ІДІЛ, котрих він не підтримує. Побоюється бути заарештованим і поміщеним у в'язницю, як прихильник партії УРО, тільки за те, що підтримував партію, котра бореться за краще майбутнє і свободу Курдистану і курдів. Відтак змушений був тікати з країни походження через політичні погляди.

3. Норми права та інші джерела, які підлягають застосуванню. Висновки суду.

У відповідності до ст.7 КАСУ суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.2. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Статтею 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права..

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та законами України зокрема:

- статтею 26 Конституції, де зазначено , що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

-Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI , який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закону №3671-VI) визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В силу вимог ст. 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 1 ст.7 Закону №3671-VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно із ч. 4 ст. 8 Закону №3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Разом з тим, відповідно до ч.6 ст.8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами,

- які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону,

- а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу,

- а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ч. 11,12 ст. 9 Закону №3671-VІ, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Водночас орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту») за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини 3 ст. 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

« Антитеррористическая операция действует в Курдистане уже два месяца, особенно сложная ситуация в Диарбекире (древнем армянском Тигранакерте). Мэр Диарбекира Фират Анли рассказал в интервью РИА Новости о ситуации в городе.(12.02.2016року)

(джерело: https://ru.armeniasputnik.am/exclusive/20160212/1938757.html):

«На востоке Турции, в турецком Курдистане, уже два месяца действует объявленная властями антитеррористическая операция. За это время турецкие силовики уничтожили свыше 750 человек, которых они считают причастными к запрещенной Рабочей партии Курдистана (РПК). Одной из горячих точек на карте турецкого Курдистана стал Диарбекир - неофициальная столица курдов и центр одноименной турецкой провинции. О своей оценке событий в городе в интервью Sputnik Курдистан рассказал мэр Диарбекира Фират Анли.

Но теперь в Суре уже почти 70 дней действует комендантский час, доступ в район закрыт полицией и армией. Время от времени силовики вступают в перестрелки с засевшими в Суре курдскими активистами - залпы танков хорошо слышны во всех районах Диарбекира, а из района поднимается густой черный дым.

- Кто эти люди, которые осаждены в Суре? Террористы и боевики, как называют их власти Турции и турецкие телеканалы, или оппозиция?

- Это местные молодые люди, жители этого района. Недавно по всему Курдистану они провозгласили свою организацию - Отряды гражданской самообороны (YPS).

Сами они заявляют, что с Рабочей партией Курдистана (РПК, запрещенная в Турции организация, - ред.) не связаны. РПК тоже говорит, что эти отряды ее не представляют. РПК утверждает, что у нее нет связи с ними. РПК считает, что это - народ, обычные граждане. РПК также заявила, что, если агрессивная политика против мирных курдов продолжится, то сама РПК не останется в стороне, не будет молчать.

Сегодня Эрдоган выступает против того, чтобы курды участвовали в женевских переговорах. Турция хочет решить курдский вопрос, что в Сирии, что в Турции, военным путем. Так что если такая политика будет продолжаться, то ситуация действительно будет еще сложнее.

Відповідач у своєму висновку від 07.12.2017 року ствердив, що заявник не надав документів щодо його членства в партії, тобто він не є членом партії.

Однак, для віднесення заявника до категорії «біженець» за п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закону №3671-VI) не вимагається бути членом партії для того, щоб ствердити факт обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками національності або політичних переконань. Як слідує із даної норми закону доведенню підлягає саме щодо переслідування за «політичними переконаннями» або за ознаками «національності».

Факт переслідування за політичними переконаннями та за ознаками «національності» суд вважає достатньо доведений позивачем на підставі наданих документів, фото, послідовних свідчень у двох співбесідах та судовому засіданні, а також показами всіх свідків.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, а також Постанови Пленуму ВАСУ № 3 від 16.03.2012, поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування у першу чергу суб'єктивних обставин є досить важливим.

Слід зауважити, що суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути невиносним. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ і так далі.

Отже, у позивача є побоювання, що у країні його проживання та походження- Туреччині, і не тільки у місті, яке він вимушений покинути, є обгрунтовані побоювання, що за його політичні переконання, за належність до курдської нації, за виробництво атрибутики забороненої партії його можуть арештувати. Цей факт також підтверджується наказом про арешт, показами свідків, загальновідомою інформацією, наданим фото, інформацією для інтернетвидання, яку підготував заявник про проблемам курдів у Туреччині.Його прихильність до курдських партій була ще в часи його навчання в університеті, про що свідчить його арешт та відрахування під час навчання за підтримку навчання на курдській мові.

Відповідач не спростував вищевказані докази, в тому числі і надані в судовому засіданні. Крім того, відповідач визнає факт невідворотності покарання в разі повернення заявника до країни походження. Отримана відповідачем інформація від різних офіційних державних органів щодо особи заявника не містить підстав, які би унеможливлювали отримання ним статусу біженця або ообси із додатковим захистом. Суд зауважує, що доказам ., які надані позивачем до позову та містяться в особовій справі не надана оцінка відповідачем та не вказано підстав їх неврахування при вирішення питання заявника.

Представник відповідача зазначає, що позивач, перебуваючи у третіх безпечних країнах: Угорщині, Боснії не скористався правом звернення за статусом біженця. Однак , заявник в силу об'єктивних причин і не зміг скористатися цим правом, так як з Угорщини позивач був відразу переданий Угорщиною в порядку реадмісії до України, а в Боснію його не впустили взагалі, оскільки не мав офіційного підтвердження заброньованого місця проживання.

В обгрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що заяником був пропущений строк звернення із заявою про отримання статусу біженця, що свідчить про його небажання легального перебування на Україні та нещирість намірів , про які останній вказує. Суд зауважує, що пропуск 5-тиденного терміну звернення особи , яка бажає отримати статус біженця, не позбавляє особу щодо права на отримання такого статусу та не є доказом щодо необгрунтованості його свідчень та мотивів .

Суд у даній справі бере до уваги Рішення Європейського суду з прав людини від 01.07.1999 « Комюніке Секретаря Суду» , де зазначено:

- У четвер 8 липня 1999 року о 9 годині 30 хвилин ранку у Палаці прав людини в Страсбурзі Європейський суд з прав людини проводитиме відкритий судовий розгляд. Буде проголошено рішення у таких 15 справах проти Туреччини…»

-"Арслан проти Туреччини": Заявник скаржиться на незаконне втручання у здійснення ним права на свободу думки і вираження поглядів (згідно зі статтями 9

і 10 Конвенції ( 995_004 ). Він стверджує, що внаслідок порушення статті 14 у поєднанні зі статтею 10 він став жертвою дискримінації через своє курдське походження та політичні погляди. На думку заявника, розгляд у Стамбульському суді державної безпеки не був справедливим, оскільки його двічі засудили за той самий злочин, а сам суд, усупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, не був незалежним і

безстороннім.

-"Сейлан проти Туреччини":Заявник скаржиться, що його засудження є порушенням права на свободу думки та вираження поглядів, згідно зі статтями 9 і 10 Конвенції ( 995_004 ). Крім того, він стверджує, що став жертвою дискримінації через своє курдське походження та політичні погляди, всупереч положенням статей 14 і 10, взятим у поєднанні, і що Стамбульський суд державної безпеки не може вважатися незалежним і безстороннім, як цього вимагає пункт 1 статті 6.»

-"Окчуоглу проти Туреччини". Заявником у справі є ОСОБА_13, громадянин Туреччини, ІНФОРМАЦІЯ_9, проживає у Стамбулі, юрист. Був засуджений судом державної безпеки за промову стосовно "курдської проблеми", опубліковану в травні 1991 року в журналі "Демократ".

-"ОСОБА_15 проти Туреччини" Заявником у справі є ОСОБА_15, громадянка Туреччини, ІНФОРМАЦІЯ_10, проживає в Діярбакирі, що на південному сході Туреччини. Заяву було подано від її імені, від імені її померлого чоловіка Зекі ОСОБА_15 та їхніх трьох дітей. Далі пані ОСОБА_15 стверджує, що її чоловіка було вбито через його курдське походження, що є порушенням статті 3 (заборона нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження) і статті 14, і що їй перешкоджали у здійсненні права на особисте звернення.

"Чакічі проти Туреччини" Заявником у справі є ОСОБА_14, громадянин Туреччини, ІНФОРМАЦІЯ_11, проживає в Діярбакирі, що на південному сході Туреччини. Заяву подано від його імені та від імені його брата ОСОБА_16, який зник.що гарантовано пунктом 1 колишньої статті 25 Конвенції. Заявник скаржиться, що його брата під час тримання під вартою катували, що є порушенням статті 3 Конвенції ( 995_004 ), позбавили гарантій, закріплених у статті 2 (право на життя), і права на свободу та особисту недоторканність, усупереч статті 5. На думку заявника, факти свідчать про дискримінацію за національною ознакою, що забороняється статтею 14. Його брат був курдом, а поводження, що створює загрозу для життя, безпідставні затримання тощо найчастіше у країні трапляються з громадянами курдського походження. Нарешті, заявник посилається на статтю 18, стверджуючи, що дії сил безпеки є несумісними із законом.

Вищенаведена практика ЄСПЛ та інформація в Туреччині станом на день залишення позивачем країни походження свідчить , що переслідування прихильників курдського питання є актуальним та існує реальна загрозу їх переслідування у Туреччині вже довгий відрізок часу.

Отже, судом встановлено наявність трьох підстав, за наявності яких позивач може бути надано статус біженця. А саме:

- наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

- неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» у пункті 22 зазначає:

- «Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

« ...Під час вирішення справи щодо оскарження рішення органу про надання статусу біженця суд може визнати таке рішення протиправним, скасувати його та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву про надання статусу біженця з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом відповідного рішення.

Відповідно до ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Ці критерії повинні бути застосовані всіма суб'єктами владних повноважень безпосередньо для попереднього аналізу своїх дій і рішень. Натомість, відповідач не скористався таким механізмом, оскільки оскаржувана відмова у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає цілій низці критеріїв, що визначені ч. 3 ст. 2 КАС України, а саме: обґрунтованості, добросовісності, розсудливості, пропорційності, зокрема, не дотримано необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані ці дії.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню, а питання щодо надання позивачу статусу біженця - повторному розгляду з врахування всіх обставин справи заявника у відповідності до норм національного та міжнародного законодавства, яке підлягає застосуванню.

Керуючись ст.ст. 242-246 КАСУ, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державна міграційна служба України про визнання рішення протиправним- задовольнити повністю.

1. Рішення Державної міграційної служби України № 506-17 від 28.12.2017 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - визнати протиправним та скасувати.

2.Зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Закарпатський окружний адміністративний суд до Львівського апеляційного адміністративного суду.

СуддяЗ.Б. Плеханова

Повний текст рішення складено та підписано 10 квітня 2018 року.