Справа № 825/999/18
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2018-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2018 року м. Чернігів Справа № 825/999/18

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,
за участі секретаря - Гайдука С.В.,
представника позивача - Акуленка В.М.,
представника відповідача - Гарбуз І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання прийняти рішення,
У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) 15.02.2018 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ) та просить:
- визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 , яка виразилась у порушенні його права на звільнення з військової служби у Збройних Силах України;
- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення щодо його звільнення з військової служби у запас відповідно до частини шостої статті 26, з урахуванням підпункту «а» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас за підпунктом ''і'' пункту 1 та частини восьмої (в зв`язку із закінченням строку контракту, як осіб, які в останній період (крім мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу).
Свої позовні вимоги мотивує тим, що оскільки він прослужив за контрактом 18 місяців з моменту його укладання та не виявив бажання продовжувати службу в Збройних Силах України, то в силу положень пп. «і» пункту 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (зі змінами, внесеними Законом України від 06.12.2016 № 1769-VIII) набув права на звільнення з військової служби.
Ухвалою суду від 19.02.2018 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, надав відзив, в якому зазначив, що однорічний термін дії Закону України від 06.12.2016 № 1769-VIII, яким внесено зміни до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не дає можливості звільнитись військовослужбовцям, дію контрактів яких було продовжено понад встановлені строки на період оголошення демобілізації, а саме після 07.07.2016. Пояснив, що тільки 18.01.2018 ОСОБА_1 набув право на звільнення з військової служби, але на законодавчому рівні механізм звільнення не врегульовано.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні адміністративного позову має бути відмовлено, враховуючи таке.
Судом встановлено, що 19.07.2013 між позивачем (військовослужбовець) та Міністерством оборони України в особі командира ВЧ НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, підписаний сторонами та скріплений печаткою ВЧ НОМЕР_2 (а.с. 12-15).
Відповідно до п. 3 Контракту він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки.
Пунктом 9 Контракту передбачено, що умови контракту можуть бути змінені або доповнені тільки за згодою сторін у письмовій формі.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) від 01.07.2016 № 150, відповідно до п. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ОСОБА_1 продовжено строк військової служби за контрактом з 19.07.2016 до видання Указу Президента «Про демобілізацію» з наданням часу для оформлення документів та прийняття рішення щодо укладання нового контракту (а.с. 9).
З 06.07.2017 ОСОБА_1 було переведено для подальшого проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з послужного списку (а.с. 8).
17.10.2017 позивач звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 із рапортом, в якому повідомив, що у зв`язку із закінченням строку контракту не бажає продовжувати військову службу (а.с. 16).
Листом від 05.02.2018 за № 371, на запит адвоката позивача, ОСОБА_1 було повідомлено, що 18.01.2018 ОСОБА_1 набув право на звільнення з військової служби, але на законодавчому рівні механізм звільнення не врегульовано (а.с. 10-11).
Оскільки позивача не було звільнено з військової служби, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Відповідно до частин першої та другої статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ; в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин).
Частиною першою статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно із частиною першою статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина друга статті 2 Закону № 2232-ХІІ).
В свою чергу, відповідно до частини першої статті 20 Закону № 2232-ХІІ на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби.
Частиною другою статті 23 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки.
Відповідно до пункту "б" частини другої статті 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом проводиться на підставах, передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.
За приписами частини шостої статті 26 Закону № 2232-ХІІ контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, зокрема, у зв`язку із закінченням строку контракту (пункт "а").
Разом з цим, в силу положень частини дев`ятої статті 23 Закону № 2232-ХІІ, у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба продовжується понад встановлені строки з моменту введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.
Таким чином, закінчення строку дії контракту є підставою для його розірвання, у випадку якщо сторони не виявили бажання щодо укладення нового контракту, при цьому, можливість продовження строку дії контракту на проходження військової служби понад встановлений строк в односторонньому порядку законодавець пов`язує виключно з настанням особливого періоду.
Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України від 06.12.1991 № 1932-XII "Про оборону України", у якому передбачено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У відповідності до статті 1 Закону України від 21.10.1993 № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абзац 4 статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію").
Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Дія особливого періоду, під час якого допускається продовження строку контракту, обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 "Про часткову мобілізацію", який затверджено Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ, оголошено та проведено часткову мобілізацію.
Згідно пункту 8 статті 4 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Листом Міністерства оборони України від 01.10.2015 № 322/2/8417 визначено, що відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" з моменту оголошення Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17 березня 2014 року № 303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України "Про демобілізацію" після стабілізації обстановки на сході України. Враховуючи зазначене, на даний час в Україні діє особливий період.
Таким чином, в державі настав та діє особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування. Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.
Прикінцевими положеннями Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби" № 1769-VIII, який набрав чинності 07 січня 2017 року встановлено, що право на звільнення з військової служби набувають військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Звільнення таких військовослужбовців з військової служби здійснюється (за бажанням військовослужбовця) у строки та в обсягах, визначених центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, не пізніше одного року з дня набрання чинності цим Законом.
Також згідно статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Міністерством оборони України та Генеральним штабом Збройних Сил України 15.02.2017, на виконання вказаного Закону № 1769-VIII було прийнято спільну Директиву № Д-2 «Про визначення строків та обсягів звільнення військовослужбовців з військової служби» (а.с. 31-34). Вказаною Директивою встановлено, що звільнення з військової служби військовослужбовців, які набули право на звільнення відповідно до Закону України від 06.12.2016 № 1769-VIII та виявили бажання звільнитися з військової служби, провести у період з 01.04.2017 до 06.01.2018.
Крім того, Директивою передбачено право на звільнення з військової служби відповідно до Закону № 1769-VIII військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дію якого до 06.07.2016 включно було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації.
Також суд звертає увагу, що Закон № 1769-VIII набрав законної сили 07.01.2017, тому, з врахуванням викладених в ньому обмежень, звільнення військовослужбовців, відповідно до його положень можливе лише виключно до 07.01.2018.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом ВЧ НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) від 01.07.2016 № 150, відповідно до вимог частини дев`ятої статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", солдату військової служби за контрактом ОСОБА_1 дію контракту було продовжено понад встановлений строк на період до видання Указу Президента «Про демобілізацію», з 19.07.2016 (а.с. 9), тобто після періоду, зазначеного в Директиві, а право на звільнення позивач набув 18.01.2018.
З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 з військової служби, відповідно до вимог Закону № 1769-VIII та Директиви є неможливим, у зв`язку із встановленими ними обмеженнями. Так, строк служби позивача був продовжений з 19.07.2016, тобто після терміну, визначеного Директивою (06.07.2016), а право на звільнення він набув 18.01.2018, тобто після сплину одного року з дня набрання чинності Законом № 1769-VIII (07.01.2018).
Судом встановлено, що станом на день розгляду справи по суті на законодавчому рівні механізм звільнення з військової служби військовослужбовців, які набули таке право після 07.01.2018, не врегульовано, у зв`язку з чим до Верховної Ради України направлено законопроект, яким передбачається внесення відповідних змін до законів стосовно вдосконалення питань проходження військової служби.
В свою чергу статтею 28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548, встановлено, що єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
Отже, командир ВЧ НОМЕР_1 зобов`язаний виконувати накази (рішення) старших начальників та діяти виключно у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому за відсутності законодавчо встановленого механізму звільнення з військової служби категорії військовослужбовців, до якої належить і позивач, не може самостійно прийняти відповідне рішення стосовно ОСОБА_1 .
Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищенаведене, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.
Керуючись статтями 241-243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.
Повний текст рішення виготовлено 05 квітня 2018 року.

Суддя С.В. Бородавкіна