Справа № 339/169/16-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

04 квітня 2018 року

Київ

справа №339/169/16-а

провадження №К/9901/8866/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Смоковича М.І.,

суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у письмовому провадженні у касаційній інстанції у касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2 до міського голови міста Болехова ОСОБА_3, Болехівської міської ради Івано-Франківської області про визнання незаконним розпорядження міського голови щодо звільнення з роботи, поновлення на посаді, стягнення коштів за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2016 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого - Старунського Д. М., суддів: Багрія В. М., Рибачука А. І.,

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до міського голови міста Болехова ОСОБА_3, Болехівської міської ради Івано-Франківської області (далі - Болехівська міська рада), в якому просила:

визнати розпорядження міського голови міста Болехова ОСОБА_3 від 04 травня 2016 року № 42-к "Про звільнення" незаконним;

поновити ОСОБА_4 на посаді начальника відділу з питань економіки, зовнішньоекономічної діяльності та туризму виконавчого комітету Болехівської міської ради;

стягнути з відповідачів середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 25000,00 гривень.

В мотивування позову позивач зазначає, що з 07 жовтня 2005 року вона працювала в Болехівській міській раді на різних посадах, останню посаду з яких, починаючи з 26 червня 2013 року обіймала начальника відділу з питань економіки, зовнішньо економічної діяльності та туризму виконавчого комітету Болехівської міської ради.

Однак, 04 травня 2016 року міським головою видано розпорядження № 42-к, яким ОСОБА_4 звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), через скорочення штатів.

Позивач стверджує, що жодних підстав для її звільнення не було, оскільки успішно виконувала покладені на неї завдання та функції, проходила щорічну атестацію, не притягувалась до дисциплінарної відповідальності та в порівнянні з іншими працівниками має вищу кваліфікацію та переваги залишення на роботі, оскільки є одинокою матір'ю, яка одна виховує дитину 7 років, що взагалі при звільненні не враховувалось.

Вважаючи розпорядження про звільнення незаконним, ОСОБА_4 з метою захисту своїх прав звернулась до суду з вимогою про поновлення на посаді.

Постановою Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2016 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження міського голови міста Болехова ОСОБА_3 про звільнення ОСОБА_2 від 04 травня 2016 року № 42-к.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника відділу з питань економіки, зовнішньоекономічної діяльності та туризму виконавчого комітету Болехівської міської ради з 05 травня 2016 року.

Стягнуто з Болехівської міської ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 травня 2016 року по 11 серпня 2016 року у сумі 12533,08 гривень.

Стягнуто з Болехівської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача спричинену моральну шкоду у розмірі 6000,00 гривень.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2016 року постанову Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2016 року скасовано в частині стягнення з Болехівської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 6000,00 грн. та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову в цій частині відмовлено.

В решті постанову суду першої інстанції - залишено без змін.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його рішення в частині відмови у стягненні моральної шкоди, залишивши в цій частині в силі постанову суду першої інстанції.

Свою касаційну скаргу відповідач мотивує неврахуванням судом апеляційної інстанції приписів статті 56 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Водночас відповідач у запереченнях вказує на безпідставність касаційної скарги і просить залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з наказом № 92 від 07 жовтня 2005 року ОСОБА_4 призначена на посаду головного спеціаліста відділу інформації та зв'язків з громадськістю міськвиконкому відповідно до контракту та 28 лютого 2006 року звільнена з посади за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, у зв'язку з закінченням строку договору.

27 липня 2006 року згідно з наказом № 84 від 27 липня 2006 року ОСОБА_4 прийнято на посаду головного спеціаліста відділу інформації та зв'язків з громадськістю міськвиконкому за строковим трудовим договором.

Розпорядженням № 391-р від 27 грудня 2006 року позивача прийнято на тимчасову посаду головного спеціаліста відділу інформації та зв'язків з громадськістю міськвиконкому та 31 серпня 2007 року згідно з наказом № 61 звільнено за власним бажанням у зв'язку із зарахуванням до Львівського регіонального інституту державного управління при Президенті України.

Відповідно до розпорядження Болехівської міської ради від 02 березня 2009 року № 70-р ОСОБА_4 призначено на посаду головного спеціаліста з питань зовнішньоекономічної діяльності, інвестицій та туризму відділу економіки, зовнішньоекономічної діяльності та туризму міськвиконкому як випускника Львівського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президенті України.

Рішенням від 10 вересня 2010 року за № 02-49/10 ОСОБА_4 призначено на посаду головного спеціаліста з питань зовнішньоекономічної діяльності, інвестицій та туризму відділу економіки, зовнішньоекономічної діяльності та туризму міськвиконкому.

Відповідно до розпорядження № 90-р від 09 березня 2011 року ОСОБА_4 призначено на посаду державного реєстратора начальника відділу з питань економіки, зовнішньоекономічної діяльності та туризму міськвиконкому з окладом згідно мінімального розміру, як таку, що успішно пройшла стажування відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб, підприємців", статті 10 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

26 червня 2013 року ОСОБА_4 переведено на посаду начальника відділу з питань зовнішньоекономічної діяльності, інвестицій та туризму відділу економіки, зовнішньоекономічної діяльності та туризму міськвиконкому згідно з розпорядженням № 38-к від 31 травня 2013 року.

Рішенням Болехівської міської ради від 22 лютого 2016 року за № 71-05/16 "Про затвердження структури виконавчих органів Болехівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів" вирішено ліквідувати 7 відділів виконавчого комітету Болехівської міської ради: загальний відділ; юридичний відділ; відділ з питань економіки, зовнішньоекономічної діяльності та туризму; відділ містобудування та архітектури; відділ з питань торгівлі, побутового обслуговування населення, захисту прав споживачів, сільського господарства та землеустрою; відділ з питань надзвичайних ситуацій, цивільного захисту населення та мобілізаційної роботи; відділ молоді та спорту.

Пунктом 2 вказаного рішення міської ради вирішено скоротити зокрема посаду начальника відділу з питань економіки, зовнішньоекономічної діяльності та туризму, яку займає позивач.

Пунктом 3 затверджено структуру та загальну чисельність апарату Болехівської міської ради та її виконавчих органів в кількості 106,5 штатних одиниць, а отже скорочено 15,5 штатних одиниць.

26 лютого 2016 року на засіданні комісії із скороченням посад у виконавчому комітеті Болехівської міської ради вирішено рекомендувати міському голові у зв'язку зі скороченням посади начальника відділу з питань економіки, зовнішньоекономічної діяльності та туризму міськвиконкому, взяти до уваги, що ОСОБА_4 є одинока мати, а тому їй запропонувати посаду головного спеціаліста по призначенню допомог і субсидій відділу державних соціальних виплат управління праці та соціального захисту населення міськвиконкому, про що свідчить протокол № 1.

26 лютого 2016 року відповідачем попереджено ОСОБА_4 про скорочення посади яку вона обіймає у зв'язку з чим вона підлягає звільненню. Разом з цим позивачу запропоновано посаду головного спеціаліста по призначенню допомог і субсидій відділу державних соціальних виплат управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Болехівської міської ради, з яким ОСОБА_4 не погодилась.

07 квітня 2016 року міським головою направлено подання на ім'я голови первинної профспілкової організації Болехівського міськвиконкому ОСОБА_5, в якому просив розглянути подання в установленому порядку на засіданні профспілкового комітету та дати згоду на звільнення начальника відділу з питань зовнішньоекономічної діяльності, інвестицій та туризму відділу економіки, зовнішньоекономічної діяльності та туризму міськвиконкому, яку обіймає ОСОБА_4 за скороченням штату відповідно до пункту 1 ст. 40 КЗпП України.

Профспілковим комітетом не надано згоди на звільнення ОСОБА_4 та скорочення її посади.

Головним спеціалістом з питань кадрової роботи та нагород організаційного відділу міськвиконкому ОСОБА_6 повідомлено міського голову про те, що станом на 04 травня 2016 року від ОСОБА_4 не надходило заяви про переведення її на запропоновану посаду головного спеціаліста по призначенню допомог і субсидій відділу державних соціальних виплат управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Болехівської міської ради, у зв'язку з чим комісією складено акт від 04 травня 2016 року про відмову від запропонованої посади.

04 травня 2016 року на підставі розпорядження № 42-к звільнено ОСОБА_4 з посади начальника відділу з питань економіки, зовнішньоекономічної діяльності та туризму виконавчого комітету Болехівської міської ради за пунктом 1 статті 40 КЗпП України за скороченням штату.

Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що з часу попередження ОСОБА_4 про наступне звільнення і до її звільнення з посади, відповідачем, на виконання статті 49-2 КЗпП України, не пропонувалися вакантні посади (на тому ж підприємстві, установі, організації) у виконавчому комітеті Болехівської міської ради. Разом з цим суд першої інстанції дійшов висновку, що незаконне звільнення призвело до моральних страждань та погіршення стану здоров'я позивача, яке необхідно відшкодувати.

Львівський апеляційний адміністративний суд, скасовуючи постанову суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди дійшов висновку про відсутність причинного зв'язку між погіршенням стану здоров'я позивача та її звільненням.

Верховний Суд висновки суду апеляційної інстанції вважає вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Загальні підстави звільнення працівників визначені КЗпП України.

За змістом статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємств, установ, організацій, скорочення численності або штату працівників.

Звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Виходячи з положень зазначеної норми, розірвання трудового договору можливе як при ліквідації підприємства, установи, організації, так і при скороченні чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

З аналізу наведених норм слідує, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці.

У свою чергу, відповідно до пункту 12 статті 1 Закону України "Про вищу освіту" кваліфікація - офіційний результат оцінювання і визнання, який отримано, коли уповноважена установа встановила, що особа досягла компетентностей (результатів навчання) відповідно до стандартів вищої освіти, що засвідчується відповідним документом про вищу освіту.

За визначенням пунктів 8, 13, 20, 21 статті 1 Закону України "Про вищу освіту" компетентність - динамічна комбінація знань, вмінь і практичних навичок, способів мислення, професійних, світоглядних і громадянських якостей, морально-етичних цінностей, яка визначає здатність особи успішно здійснювати професійну та подальшу навчальну діяльність і є результатом навчання на певному рівні вищої освіти; галузь знань - основна предметна область освіти і науки, що включає групу споріднених спеціальностей, за якими здійснюється професійна підготовка; спеціальність - складова галузі знань, за якою здійснюється професійна підготовка; спеціалізація - складова спеціальності, що визначається вищим навчальним закладом та передбачає профільну спеціалізовану освітньо-професійну чи освітньо-наукову програму підготовки здобувачів вищої та післядипломної освіти.

Отже, кваліфікація як рівень досягнення компетентності є результатом навчання на певному рівні вищої освіти, який визначає здатність особи успішно здійснювати професійну діяльність у певній галузі.

Відповідно до частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівнику всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

За приписами частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

З доводів касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_4 оскаржує постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у стягненні на її користь моральної шкоди.

З цього приводу Верховний Суд звертає увагу на таке.

В силу статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

В касаційній скарзі зазначає, що діями відповідачів, які зокрема полягають у незаконному звільненні ОСОБА_4 завдано моральну шкоду.

З такими твердженнями Верховний Суд не може погодитись, оскільки докази, які б підтверджували заподіяння позивачу моральної шкоди у зв'язку зі звільненням відсутні.

Так, в матеріалах справи наявна виписка із медичної картки амбулаторного хворого від 30 травня 2016 року, яка не підтверджує того, що стан здоров'я погіршився у зв'язку зі звільненням, оскільки у вказаній медичній картці зазначені лише власні думки позивача щодо погіршення її стану, а не висновки лікаря, відтак Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції стосовно відсутності достатніх доказів того, що звільнення з посади спричинило наслідки, які призвели до заподіяння моральної шкоди.

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець