Справа № 807/752/16
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2018-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 рокуЛьвів№ 876/12201/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Хобор Р.Б.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

позивача: ОСОБА_1

представника третьої особи: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2017 року (ухвалене головуючим-суддею Луцович М.М., час ухвалення судового рішення 10 год 46 хв у м. Ужгороді) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області в особі відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3) про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому з урахуванням зміни підстав позову просив визнати протиправною бездіяльність старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції (далі - ВПВР УДВС ГТУЮ) у Закарпатській області Яроша Сергія Івановича щодо не вжиття заходів про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.п.2, 4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 (далі - Закон №606-XIV) та зобов'язати відповідача винести постанову про повернення стягувачеві ОСОБА_6, АДРЕСА_1, виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Васіловкою В.О., виданий 12.05.2009, посилаючись на договір позики, зареєстрований за № 3070 від 08.08.2008, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 677 090,85 грн.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 01.11.2017 у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що така прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, які не були ним повно та об'єктивно з'ясовані.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції при винесенні рішення не дослідив документ, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, строк його виконання, коли стягувач здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене законодавством України, не звернув увагу на відсутність у нього майна, на яке може бути звернуто стягнення на момент подачі адміністративного позову, оскільки в той період була відсутня процедура реалізації земельних ділянок через електронні торги на підставі тимчасового Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів від 16.04.2014. Крім того, вказує на те, що стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій, що полягає у не здійсненні авансування витрат виконавчого провадження. Просить скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 01.11.2017 та прийняти нову, якою повністю задовольнити його адміністративний позов.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 зазначає, що державним виконавцем в межах виконавчого провадження було дотримано вимоги Закону України «Про виконавче провадження», оскільки він здійснював всі необхідні заходи для своєчасного та повного виконання боржником виконавчого напису нотаріуса № 444 від 12.05.2009. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

УДВС ГТУЮ у Закарпатській області в особі ВПВР у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишити без змін. Крім того, просить справу розглядати у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, який підтримав апеляційну скаргу, представника третьої особи ОСОБА_2, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 27.05.2009 заступником начальника міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Венжега М.Р. відповідно до статей 3, 18, 24 Закону № 606-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 13004131 з виконання виконавчого напису нотаріуса № 444, виданого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Васіловкою В.О. 12.05.2009 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 суму заборгованості станом на 09.03.2009 у розмірі 677 090,87 грн, яка належала до сплати згідно договору позики, посвідченого 08.08.2008 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котляровою Л.В. за реєстровим № 3070.

Згідно постанови начальника ППВР ВДВС ГУЮ у Закарпатській області Овчиннікова І.В. від 23.07.2009 матеріали виконавчого провадження були передані на підставі подання начальника міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Хваста С.В. з міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції до ППВР ВДВС ГТУЮ у Закарпатській області.

В подальшому, 21.08.2009 головним державним виконавцем ППВР ВДВС ГТУЮ у Закарпатській області Гарапко М.Ю., відповідно до п.4 ст.34 Закону № 606-XIV на підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 18.08.2009 по справі № 2п-4922/09 було винесено постанову про зупинення виконавчого провадження.

В ході проведення виконавчих дій було встановлено, що за боржником ОСОБА_1 зареєстроване нерухоме майно, зокрема, земельна ділянка несільськогосподарського призначення, загальною площею 0,0824 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 (державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2, виданий 31.01.2006).

05.09.2011 старшим державним виконавцем Сіка Л.А. складено акт опису й арешту зазначеної земельної ділянки.

В подальшому, 13.09.2011 старшим державним виконавцем Сіка Л.А. відповідно до п.4 ст.37 Закону № 606-XIV було повторно винесено постанову про зупинення виконавчого провадження на підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 05.09.2011, яке постановою старшого державного виконавця Яроша С.І. від 26.11.2013 було поновлене.

24.02.2014 та 25.04.2014 старшим державним виконавцем Ярошем С.І., згідно ст.13 Закону № 606-XIV були винесені постанови про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні.

30.04.2014 експертом було надано висновок про ринкову вартість земельної ділянки за адресою : АДРЕСА_2, вартість якої станом на 30.04.2014 становила 289 314,64 грн.

Проте, земельна ділянка на реалізацію не передавалась, оскільки на момент проведення виконавчих дій була відсутня процедура реалізації земельних ділянок через електронні торги на підставі тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів від 16.04.2014.

03.03.2016 до УДВС ГТУЮ надійшло роз'яснення заступника Міністра з питань виконавчої служби Шкляра С.В. за № 4273-0-33-16/20.6 від 03.03.2016, яким роз'яснено порядок реалізації об'єктів нерухомого майна разом з земельною ділянкою, на якій він розташований.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для повернення виконавчого документа на підставі п.2 ст.47 Закону № 606-XIV, оскільки за боржником ОСОБА_1 зареєстрована земельна ділянка несільськогосподарського призначення, загальною площею 0,0824 га. Стосовно посилань позивача на п.4 ст.47 цього Закону, суд першої інстанції зазначив, що в ході судового розгляду не встановлено обставин, які б вказували на те, що стягувач ОСОБА_6 у будь-який спосіб перешкоджала проведенню виконавчих дій або не здійснила авансування витрат на організацію та проведення таких, незважаючи на попередження державного виконавця про необхідність такого авансування, станом на день звернення позивача до суду із даним адміністративним позовом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Пунктом 10 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону від 02.06.2016 передбачено, що скарги на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, подані в установленому законом порядку до набрання чинності цим Законом, розглядаються у строки та порядку, що діяли до набрання чинності цим Законом.

Отже, спірні правовідносини регулюються Законом № 606-XIV, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно ст.1 Закону № 606-XIV, виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Зокрема, відповідно до ч.1 ст.11 цього Закону, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.6 ст.12 Закону № 606-XIV, боржник зобов'язаний утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах.

Пунктом четвертим частини другої статті 17 цього Закону передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Згідно ст.18 Закону № 606-XIV, у виконавчому документі повинні бути зазначені : 1) назва документа, дата видачі та найменування органу, посадової особи, що видали документ; 2) дата і номер рішення, за яким видано виконавчий документ; 3) найменування стягувача і боржника, їх адреси, дата і місце народження боржника та його місце роботи (для громадян), номери рахунків у кредитних установах (для юридичних осіб); 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання чинності рішенням; 6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що виконавчий напис № 444 від 12.05.2009, виданий приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Васіловкою В.О. відповідає встановленим ст.18 Закону № 606-XIV вимогам.

Норми Закону № 606-XIV містять комплекс дій обов'язкового характеру, які повинен вчиняти державний виконавець в процесі виконання рішення.

Одним із його заходів є звернення стягнення на майно боржника, яке відповідно до ч.1 ст.52 Закону № 606-XIV полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Частиною першою статті 63 цього Закону передбачено звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення та земельну ділянку фізичної особи, яке проводиться у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому, у першу чергу, звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу - стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.57 Закону № 606-XIV, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також проведенням опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Пунктом другим частини першої статті 47 вказаного Закону передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу без виконання у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Пунктом четвертим цієї статті визначено підставу для повернення виконавчого документа без виконання у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що повернення виконавчого документа на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону № 606-XIV було б протиправним, оскільки за боржником ОСОБА_1 зареєстровано нерухоме майно з 2006 року, зокрема, земельна ділянка несільськогосподарського призначення, загальною площею 0,0824 га.

Доводи апелянта щодо повернення виконавчого листа на підставі п.4 ч.1 ст.47 Закону № 606-XIV, на думку колегії суддів є необґрунтованими, оскільки в ході судового розгляду як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не встановлено обставин, які б вказували на те, що стягувач ОСОБА_6 у будь-який спосіб перешкоджала проведенню виконавчих дій або не здійснила авансування витрат на організацію та проведення таких, незважаючи на попередження державного виконавця про необхідність такого авансування, станом на день звернення позивача до суду із даним адміністративним позовом.

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої цієї статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частинами першою та третьою статті 73 КАС України (у чинній редакції) передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.90 КАС України (у чинній редакції), суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів вважає, що позивачем не були надані суду належні та достовірні докази, які у своїй сукупності вказують на порушення відповідачем законодавства про виконавче провадження.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони : 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Колегія суддів вважає, що відповідачем були дотримані як вимоги Основного Закону, так і вимоги КАС України.

Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, у відповідності до частини другої цієї статті, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного вище та беручи до уваги ту обставину, що в іншій частині судове рішення сторонами не було оскаржене, колегія суддів розглянула справу лише в межах доводів, які були викладені відповідачем в апеляційній скарзі.

Згідно ч.1 ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному з'ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, прийнята при правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2017 року по справі № 807/752/16 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
Р. Б. Хобор
Повний текст постанови складено 03.04.2018.