Справа № 826/17039/16
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2018-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Земляної Г.В., Сорочка Є.О.,

за участю:

секретаря Левченка А.В.,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Яцинік Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.01.2018 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, Печерського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, третя особа: ОСОБА_5 про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, Печерського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, третя особа: ОСОБА_5 про: визнання протиправними дії Печерського районного відділу Головного управління ДМС у м.Києві щодо видачі ОСОБА_5 паспорту громадянина України та визнати недійсним паспорт громадянина України, виданого на ім'я ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1; зобов'язання Головне управління ДМС у м. Києві підготувати подання про втрату ОСОБА_5 громадянства України і разом із необхідними документами надіслати їх на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства".

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.01.2018 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, апелянтом було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову, та прийняти нову, якою задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив скасувати, а позов задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Третя особа до судового засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до картотеки Печерського РВ ГУДМС України в м. Києві гр. ОСОБА_5 11.08.2002 документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 у зв'язку з загальним обміном на підставі паспорта серії НОМЕР_2, виданого 21.06.1979 ВВС Печерського РВК м. Києва зразка колишнього СРСР.

28.10.2015 року на електронну адресу ГУДМС України в м. Києві з Генерального Консульства України в Ростові-на Дону надійшло повідомлення від 25.10.2015 року №6115/14-523/2-6-126 про недійсність паспорта громадянина України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 серії НОМЕР_3, виданого 11.08.2002 року Печерським РУ ГУМВС України в м. Києві. Підставою оголошення паспорту недійсним є його втрата.

Після проведення необхідних перевірок за заявою про втрату паспорта, у тому числі перевірки щодо належності до громадянства України, Печерським РВ ГУДМС України в м. Києві було складено висновок за заявою про втрату паспорта (додаток 15 до Порядку) та 24.11.2015 прийнято рішення щодо документування ОСОБА_5 паспортом громадянина України серії НОМЕР_4.

Не погоджуючись з діями Печерського РВ ГУДМС України в м. Києві щодо видачі паспорту громадянина України ОСОБА_6 та посилаючись на факт набуття ОСОБА_5 громадянства Російської Федерації, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що матеріали справи не містять жодних доказів наявності у відповідача офіційної інформації про інше громадянство третьої особи на момент видачі паспорта, у зв'язку з чим суд не встановив факту вчинення відповідачем протиправних дій, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на відсутність таких доказів і під час апеляційного розгляду справи.

Так, згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Апелянтом в апеляційній скарзі зазначено, що на момент видачі паспорта ОСОБА_5 добровільно набув громадянство іншої держави. Проте, жодних доказів, які б відповідали вимогам ст. 73-76 КАС України апелянтом на підтвердження своїх доводів не надано.

Крім того, підставою для відмови у задоволенні позову був факт того, що оскаржувані рішення, дії, бездіяльність відповідачів жодним чином не порушують прав позивача, з чим також погоджується суд апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відтак, вищезазначеними правовими нормами обов'язковою умовою звернення до суду передбачено наявність порушеного права.

В рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2002 "У справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів)" вказав, що положення ч.2 ст.124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч.5 ст.55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

При цьому, офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" надано в рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. "У справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)", в якому зафіксовано тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес". Зокрема, в даному рішенні Конституційного Суду України вказано, що поняття "охоронюваний законом інтерес", яке вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Так, відповідно до ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Згідно з практикою ЄСПЛ, Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України (пункт 32).

Концепція "майна" у розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві, зокрема, "майном" визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання" на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" (пункт 32)).

З огляду на практику розгляду ЄСПЛ справ щодо порушення права володіння майном, поняття "майно", як і "власність", має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних так і не матеріальних.

Як вірно вказано судом першої інстанції, в обґрунтування порушення прав позивача, останній посилається на те, що після отримання паспорту третя особа (батько позивача) скористався ним для реєстрації шлюбу та скасування заповіту, складеного на ім'я позивача, внаслідок чого позивач зазнав збитків у розмірі вартості ремонту квартири.

Водночас, описані цивільно-правові та сімейні відносини між позивачем та третьою особою, не свідчать про наявність порушення прав позивача органом Державної міграційної служби у зв'язку з видачею паспорта третій особі та розглядом матеріалів щодо втрати громадянства.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає позовні вимоги необґрунтованими, а позов таким, що правомірно залишено без задоволення судом першої інстанції.

Доводи апелянта щодо реєстрації шлюбу третьою особою на підставі виданого паспорту, скасування заповіту та продажу квартири жодним чином не спростовують обґрунтування суду першої інстанції, та не є належним обґрунтуванням правової позиції позивача в межах даного адміністративного спору, який стосується публічно-правових відносин та оскарження дій суб'єкта владних повноважень.

Судом апеляційної інстанції критично оцінюються доводи апелянта, які стосуються обставин справи та містять посилання на норми законодавства, які жодним чином не спростовують обґрунтування та висновки суду першої інстанції.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.01.2018 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Постанову у повному обсязі складено 10.04.2018)

Головуючий суддя: Ю.А. Ісаєнко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко