Справа № 826/14557/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2018 року 15:30 № 826/14557/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., суддів: Добрівської Н.А., Марулиної Л.О., при секретарі Прокопенко О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок»

до Кабінету Міністрів України

треті особи Фонд державного майна України,

Адміністрація Державної прикордонної служби України

про визнання протиправним та скасування розпорядження №376-р від 07 червня 2017 року,-

за участю представників сторін:

від позивача - Бабкевич П.П., Дюговський О.С.

від відповідача - Дудник А.О.

від третьої особи-1 - Зубарєва Н.В.

від третьої особи-2 - Слободян І.Ф.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок» (далі - позивач, ТОВ «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач), треті особи: Фонд державного майна України (далі - третя особа-1), Адміністрація Державної прикордонної служби України (далі - третя особа-2), в якому просить: визнати протиправним рішення Кабінету Міністрів України «Про віднесення нежитлової будівлі санаторного корпусу (літера А-7) (реєстраційний номер 07) по вул. Пролісковій, 8 у м. Моршині Львівської області до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби»; скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року №376-р «Про віднесення нежитлової будівлі санаторного корпусу у м. Моршині до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач, приймаючи оскаржуване розпорядження, діяв не у межах повноважень та не у спосіб, які передбачені законодавством. На думку позивача, об'єкт нерухомості (нежитлова будівля санаторний корпус з ліжковим фондом 502 ліжка круглорічного використання, А-7, по вул. Проліскова, 8 у м. Моршин Львівської області), будучи витребуваним із володіння позивача, не представляє собою цілісного майнового комплексу у сфері надання санаторних послуг, оскільки відповідно до положень статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» цілісність (єдність) майнового комплексу полягає в нерозривному зв'язку поєднаних між собою на єдиній території об'єктів, у тому числі будівель або інших капітальних споруд (їх окремих частин), сукупність яких і забезпечує завершеність відповідного циклу виробництва (робіт, послуг).

Додатково позивач зазначив, що оскільки використання за призначенням однієї будівлі санаторного корпусу, за відсутності належної інфраструктури є неможливим, оскаржуване розпорядження відповідача вочевидь не відповідає визначеній законом меті управління об'єктами державної власності, а саме: задоволення державних та суспільних потреб.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача у відзиві на позов зазначив, що оскаржуване розпорядження прийняте в межах повноважень, визначених законодавством України, оскільки Кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним Законом України «Про управління об'єктами державної власності».

Представник третьої особи-1 у відзиві на позов просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на відповідність дій відповідача при прийнятті оскаржуваного позивачем розпорядження вимогам, зокрема, Закону України «Про управління об'єктами державної власності» та Порядку визначення суб'єкта управління об'єктами, що повернуті у власність держави, та іншим майном, суб'єкт управління якого не визначений, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №817 від 07 жовтня 2015 року.

Представник третьої особи-2 в наданому відзиві на адміністративний позов зазначив, що нерухоме майно, а саме: нежитлова будівля санаторний корпус з ліжковим фондом 502 ліжка круглорічного використання, А-7, по вул. Проліскова, 8 у м. Моршин Львівської області, повернуто у власність на підставі рішення суду, а відтак віддання його до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби України правомірно здійснено відповідачем відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №817 від 07 жовтня 2015 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2017 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2018 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 05 квітня 2018 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача заперечувала проти заявлених позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов.

Представники третьої особи -1 та третьої особи-2 підтримали позицію відповідача.

Заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, розглянувши подані учасникам справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

07 червня 2017 року Кабінетом Міністрів України видано розпорядження №376-р «Про віднесення нежитлової будівлі санаторного корпусу у м. Моршині до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби», яким нежитлову будівлю санаторного корпусу (літер А-7) (реєстраційний номер 07) по вул. Пролісковій, 8, у м. Моршині Львівської області віднесено до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби.

Незгода позивача із вказаним розпорядженням зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Згідно із статтею 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, забезпечує виконання Конституції і законів України.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Зазначені положення Конституції України кореспондують зі статтею 1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та статтею 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», відповідно до яких систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади. Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України.

Відповідно до вимог статті 41 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України спрямовує свою діяльність на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України.

Стаття 117 Конституції України, стаття 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» регламентує повноваження Кабінету Міністрів України, який в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Частиною 3 статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Львівської області від 02 грудня 2013 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12 травня 2014 року, в справі №5015/2805/12 за позовом Стрийського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок», Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», Виконавчого комітету Моршинської міської ради, Виконавчого комітету Стрийської міської ради, 3-ті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Комунальне підприємство Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», на стороні відповідача-2 - Федерація професійних спілок України про визнання незаконними актів органу місцевого самоврядування, визнання недійсними свідоцтв про право власності, скасування державної реєстрації права власності, витребування із незаконного володіння нерухомого майна, визнання права власності, первісний позов задоволено частково. Визнано право власності за державою в особі Фонду державного майна України на нерухоме майно: нежитлову будівлю - санаторний корпус з ліжковим фондом 502 ліжка цілорічного використання, А-7, по вул. Проліскова, 8 у м. Моршин Львівської області. Витребувано із незаконного володіння ТОВ «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок» та ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» нерухоме майно: нежитлову будівлю санаторний корпус з ліжковим фондом 502 ліжка круглорічного використання, А-7, по вул. Проліскова, 8 у м. Моршин Львівської області.

Постановою Вищого господарського суду України від 23 липня 2014 року рішення господарського суду Львівської області від 02 грудня 2013 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12 травня 2014 року залишено без змін.

Зі змісту даного судового рішення вбачається, що за державою в особі Фонду державного майна України визнано право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю санаторний корпус з ліжковим фондом 502 ліжка круглорічного використання, А-7, по вул. Проліскова, 8 у м. Моршин Львівської області.

Оскільки вказаний вище об'єкт нерухомого майна на підставі рішення суду був повернутий у власність держави, суд керується вимогами Постанови Кабінету Міністрів України №817 від 07 жовтня 2015 року «Про затвердження Порядку визначення суб'єкта управління об'єктами, що повернуті у власність держави, та іншим майном, суб'єкт управління якого не визначений» (далі - Порядок №817).

Так, Порядок №817 встановлює механізм визначення суб'єкта управління об'єктами державної власності, якому передаються повноваження щодо управління майном, що повернуте у власність держави, та іншим державним майном, суб'єкт управління якого не визначений, зокрема: майном загальносоюзних громадських об'єднань (організацій) колишнього Союзу РСР, яке розташоване на території України і повернуте у власність держави за рішенням суду, що набрало законної сили.

Пунктом 2 Порядку №817 передбачено, що ініціатором визначення суб'єкта управління об'єктами державної власності можуть бути суб'єкти управління об'єктами державної власності, визначені статтею 4 Закону України «Про управління об'єктами державної власності».

При цьому, Закон України «Про управління об'єктами державної власності» регулює правові основи управління об'єктами державної власності.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» передбачено, що об'єктами управління державної власності є: майно, яке передане казенним підприємствам в оперативне управління; майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям; майно, яке передане державним господарським об'єднанням; корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій (далі - корпоративні права держави); державне майно, що забезпечує діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України; державне майно, передане в оренду, лізинг, концесію; державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій; державне майно, передане в безстрокове безоплатне користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук; безхазяйне та конфісковане майно, що переходить у державну власність за рішенням суду.

Згідно пункту 3 Порядку №817 ініціатор подає Мінекономрозвитку пропозицію щодо визначення його суб'єктом управління, до якої додаються:

загальна характеристика майна, суб'єкт управління якого не визначений (місцезнаходження, цільове призначення, балансова вартість активів, загальна площа об'єктів нерухомості);

пропозиції щодо шляхів подальшого використання майна;

інформація щодо прогнозованої суми надходження коштів від приватизації майна (у разі коли уповноваженим органом визначається Фонд державного майна з метою подальшої приватизації);

копія відповідного рішення суду, що набрало законної сили, у разі повернення майна у власність держави за рішенням суду.

Якщо майно повернуте за рішенням суду, що набрало законної сили, у власність держави в особі суб'єкта управління об'єктами державної власності, відповідний суб'єкт у місячний строк подає Мінекономрозвитку документи, визначені в абзаці другому цього пункту.

Мінекономрозвитку у місячний строк з дня подання документів, визначених пунктом 3 цього Порядку, звертається до суб'єктів управління об'єктами державної власності з метою отримання пропозицій щодо шляхів подальшого використання такого майна для виконання завдань, покладених на відповідний суб'єкт (пункт 4 Порядку №817).

Відповідно до пункту 5 Порядку №817 Мінекономрозвитку протягом місяця з дня надходження від ініціатора пропозицій щодо шляхів подальшого використання майна готує проект рішення Кабінету Міністрів України, який погоджується із суб'єктом управління об'єктами державної власності, до сфери управління якого передбачається віднести майно, Мінфіном та Фондом державного майна.

Пунктом 6 Порядку №817 визначено, що у разі відсутності протягом місяця пропозицій суб'єкта управління об'єктами державної власності Мінекономрозвитку за результатами звернення відповідно до пункту 4 цього Порядку готує за погодженням з Фондом державного майна та Мінфіном проект рішення Кабінету Міністрів України про визначення суб'єктом управління:

Фонду державного майна - у разі подальшої приватизації чи передачі в оренду майна (якщо законодавством не встановлено обмеження щодо приватизації чи передачі в оренду такого майна) або

іншого суб'єкта управління об'єктами державної власності, сфера повноважень якого забезпечує цільове використання державного майна, що відповідно до законодавства не підлягає приватизації. У такому разі проект рішення Кабінету Міністрів України погоджується із зазначеним суб'єктом.

У разі коли у позиціях заінтересованих суб'єктів управління об'єктами державної власності є розбіжності, Мінекономрозвитку в установленому законодавством порядку проводить узгоджувальні процедури для їх урегулювання.

З матеріалів справи вбачається, що листом №0.721-3534/0/6-17 від 20 квітня 2017 року Адміністрація Державної прикордонної служби України звернулась до Міністра економічного розвитку і торгівлі щодо надання відповідного розпорядження щодо організації роботи з опрацювання проекту розпорядження Кабінету Міністрів України «Про віднесення нерухомого майна в м. Моршин зі сфери управління Фонду державного майна України до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби України» з подальшим направленням в установленому порядку на погодження.

Даним листом також повідомлено про отримання згоди від Фонду державного майна України на передачу Моршинського санаторію «Пролісок» із збереженням медичного профілю як оздоровчого закладу матері й дитини за адресою: м. Моршин, вул. Проліскова, 8 зі сфери управління Фонду державного майна України до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Так, в матеріалах справи міститься лист Фонду державного майна України №2046/0/2-17 від 13 квітня 2017 року про погодження пропозиції Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо віднесення вказаного майна до сфери управління останньої.

Міністерство економічного розвитку та торгівлі України на виконання Указу Президента України від 12 березня 2015 року №140 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 лютого 2015 року «Про заходи щодо створення належної матеріально-технічно бази для лікування, реабілітації та оздоровлення військовослужбовців та інших осіб, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпечені її проведення, а також учасників бойових дій та інвалідів війни» та відповідно до вимог Порядку №817 розробило та листом №3213-08/15147-03 від 10 травня 2017 року направило на погодження Адміністрації державної прикордонної служби України, Фонду державного майна України, Міністерству фінансів України та Міністерству внутрішніх справ України проект розпорядження Кабінету Міністрів України «Про віднесення нежитлової будівлі санаторного корпусу у м. Моршині до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби».

В додаток до даного листа додано проект розпорядження та пояснювальна записка до вказаного проекту.

В пояснювальній записці до проекту розпорядження вказано, що метою розроблення проекту розпорядження є віднесення нежитлової будівлі санаторного корпусу літер А-7 по вул. Пролісковій, 8 у м. Моршині Львівської області до сфери управління Адміністрації державної прикордонної служби України, з метою забезпечення діяльності на базі зазначеного майна лікувального закладу для медичної реабілітації поранених і хворих із зони АТО, у тому числі військовослужбовців, учасників бойових дій та інших пільгових категорій.

Відповідно до пункту 5 параграфу 33 Регламенту Кабінету Міністрів України проект акта Кабінету Міністрів підлягає обов'язковому погодженню усіма заінтересованими органами, а також Мінфіном та Мінекономрозвитку (за винятком проекту розпорядження з кадрових питань).

Пунктом 1 параграфу 37 Регламенту Кабінету Міністрів України передбачається, що розробник надсилає заінтересованому органу проект акта Кабінету Міністрів, завізований керівником органу, який є розробником, разом з пояснювальною запискою, а також порівняльною таблицею (якщо проектом акта передбачено внесення змін до інших актів Кабінету Міністрів).

Відповідно до довідки про погодження проекту розпорядження Кабінету Міністрів України зазначений проект погоджено без зауважень Міністерством фінансів України, Фондом державного майна України, Адміністрацією Державної прикордонної служби України, Міністерством внутрішніх справ України та Міністерством юстиції України.

Тобто, на виконання вимог чинного законодавства проект розпорядження був погоджений із усіма зацікавленими сторонами.

Крім того, за результатами проведеної правової експертизи Міністерством юстиції України 19 травня 2017 року проект розпорядження погоджено без зауважень.

Відповідно до пункту 7 Порядку №817 Мінекономрозвитку в установленому порядку вносить на розгляд Кабінету Міністрів України узгоджений проект рішення Кабінету Міністрів України. Визначений відповідно до цього Порядку суб'єкт управління майном, повернутим у власність держави за рішенням суду, що набрало законної сили, забезпечує у місячний строк з дати прийняття рішення Кабінетом Міністрів України внесення відомостей про таке майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В матеріалах справи міститься витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (форма власності - державна в особі Адміністрації Державної прикордонної служби) від 20 липня 2017 року.

Здійснення державної реєстрації права власності спростовує доводи позивача про те, що нежитлова будівля санаторного корпусу літер А-7 по вул. Пролісковій, 8 у м. Моршині Львівської області не представляє собою цілісного майнового комплексу у сфері надання санаторних послуг.

При цьому, посилання позивача на порушення відповідачем Положення про порядок передачі об'єктів права державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 вересня 1998 року №1482, не беруться судом до уваги, оскільки останнє визначає порядок безоплатної передачі об'єктів права державної власності із сфери управління міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Фонду державного майна, інших державних органів, які відповідно до законодавства здійснюють функції з управління державним майном, об'єднань підприємств, яким делеговано функції з управління майном підприємств і організацій, заснованих на державній власності (далі - органи, уповноважені управляти державним майном), Національної академії наук, галузевих академій наук, інших установ та організацій, яким державне майно передано у безоплатне користування (далі - самоврядні організації), до сфери управління інших органів, уповноважених управляти державним майном, або самоврядних організацій.

В даному ж випадку, оскаржуваним розпорядженням віднесено, а не передано до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби України нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю санаторний корпус з ліжковим фондом 502 ліжка круглорічного використання, А-7, по вул. Проліскова, 8 у м. Моршин Львівської області.

Ототожнення позивачем цих двох понять «віднесення» та «передача» є безпідставним та необґрунтованим.

Відповідно до частини 1 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим; 2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів владних повноважень.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно з частиною 2 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Позивачем не зазначено, а матеріалами справи не підтверджується, що позивач є особою, щодо якої застосовано оскаржуване розпорядження, або ж є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення його прав та охоронюваних інтересів в межах спірних правовідносин, в той час як відповідачем, покладений на нього обов'язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виконано, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, у суду відсутні правові підстави для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що у задоволенні позову сторони відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій для дітей з батьками» «Пролісок» відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуюча суддя - А.І. Кузьменко

Судді: Н.А. Добрівська

Л.О. Маруліна