Справа № 161/643/18
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2018-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року ЛуцькСправа № 161/643/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Валюха В.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

15.01.2018 ОСОБА_1 звернулася до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради (далі - Департамент) про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії.

Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.01.2018 справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії передано на розгляд Волинського окружного адміністративного суду (а. с. 17).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.04.2017 позивач звернулася до Департаменту із заявою про встановлення статусу інваліда війни та видачі посвідчення.

Листом від 26.04.2017 № 11.2-8.3/6169 Департамент відмовив у встановленні статусу інваліда війни та видачі посвідчення.

Позивач вважає, що відмова Департаменту про надання статусу інваліда війни та видачі посвідчення є безпідставною з огляду на те, що позивач була залучена до формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювання, повязаного з ліквідацією наслідків аварії Чорнобильської катастрофи, а тому має право на отримання статусу інваліда війни на підставі пункту 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ (далі - Закон № 3551-ХІІ).

Позивач просить визнати неправомірною відмову Департаменту в призначенні позивачу статусу інваліда війни та зобовязати відповідача призначити ОСОБА_1 статус інваліда війни у відповідності до пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ та видати позивачу посвідчення інваліда війни.

В поданому до суду відзиві від 12.03.2018 № 11.2-8.5/3337 (а. с. 37-38) відповідач позов не визнав та просить відмовити в його задоволенні з тих підстав, що у поданих позивачем документах відсутні відомості, які б підтверджували факт особистої участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони, що є однією з обовязкових умов для отримання статусу інваліда війни відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 05.03.2018 поновлено строк звернення до суду з цим позовом, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та на підставі частини пятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017; далі - КАС України) ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (а. с. 33-34).

Від учасників справи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні не надходили.

Інших заяв по суті справи, крім позовної заяви та відзиву на неї, учасники справи до суду не подали.

Згідно із частиною другою статті 262 КАС України якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п'ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Відтак, судовий розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 14.04.2017 позивач ОСОБА_2 звернулася із заявою про встановлення статусу інваліда війни та видачі посвідчення, у якій просила встановити їй статус інваліда війни та видати посвідчення відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ. При цьому, у заяві вказала, що є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС І категорії та інвалідом ІІ групи у звязку із захворюванням, повязаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а також працювала на посаді медсестри і була командирована в Київську область для роботи в зоні Чорнобильської АЕС в період з 18.06.1987 по 20.08.1987. До заяви були додані документи (а саме: копія посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи з вкладкою; копія довідки про встановлення ІІ групи інвалідності у звязку із захворюванням, повязаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС; копія довідки Луцького міського відділу охорони здоровя від 19.11.1992 № 1050; копія експертного висновку від 13.07.2006 № 9961), які, на думку заявниці, є доказами участі ОСОБА_2 в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримання нею інвалідності 2 групи внаслідок захворювання, повязаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи (а. с. 5-8, 39-40).

Листом від 26.04.2017 № 11.2-8.3/6169 Департамент повідомив про відсутність законних підстав для надання позивачу статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення на підставі поданих документів з огляду на те, що подані документи не містять інформації щодо залучення позивача до формувань Цивільної оборони (а. с. 10).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідач довів правомірність оскаржуваних в даній адміністративній справі дій щодо відмови у наданні позивачу статусу інваліда війни, з огляду на таке.

Згідно із пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до абзацу другого пункту 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року № 302 (з наступними змінами та доповненнями), «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім'ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

При вирішенні питання щодо того, чи поширюється на позивача дія пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ, суд виходить з такого.

Законом України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 15.06.2004 № 1770-IV частину другу статті 7 цього Закону доповнено пунктом 9 такого змісту: «9) осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, повязаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи».

Як вбачається із інформації, розміщеної на офіційному веб-порталі Верховної Ради України, Закон України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 15.06.2004 № 1770-IV був прийнятий на базі проекту Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», внесений народними депутатами України ОСОБА_3, ОСОБА_4 (реєстраційний № 3078 від 06.02.2003). У пояснювальній записці до вказаного законопроекту йдеться про те, що «з перших днів аварії на Чорнобильській АЕС 1300 осіб, залучених до мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони Чернігівської, Житомирської та Київської областей, виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення. На той час загони Цивільної оборони знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню. Перелік робіт, які провадились цими загонами, включає: проведення радіаційної розвідки, гасіння пожеж на забруднених радіонуклідами торфовищах, дезактивацію доріг, жилих та адміністративних будинків, спецобробку техніки на пунктах дезактивації, доставку дезактиваційних речовин та інші. Роботи провадились у складі військових формувань. Є усі архівні документи на підтвердження цих фактів. Проте при виконанні тих же робіт, що й особи мобілізовані військкоматами до інших військових формувань, інваліди з цієї малочисельної категорії ліквідаторів не прирівняні до інвалідів війни Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Пояснити це можна лише тим, що на час прийняття спільного наказу Міністерства праці та соціальної політики і Міністерства оборони України 1 грудня 1997 року про прирівняння інвалідів-ліквідаторів з числа призваних через військкомати до інвалідів війни загони Цивільної оборони вже були виведені зі складу Міністерства оборони і випали з поля зору законотворців. За час, що пройшов з дня Чорнобильської катастрофи, більше 130 бійців вже померли, близько 200 є інвалідами. Для цих двохсот ще живих інвалідів прирівняння у правах до їхніх товаришів, з якими вони пліч-о-пліч ліквідували наслідки жахливої катастрофи, було б актом відновлення справедливості, хоч і запізнілим» (а. с. 43).

З урахуванням наведених норм чинного законодавства України та встановлених обставин у справі, суд приходить до висновку, що оскільки позивач не брала участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі зведених загонів Цивільної оборони Київської, Житомирської та Чернігівської областей, а була залучена для ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи від іншого міністерства і стала інвалідом внаслідок повязаного з цим захворювання, тому вона не може бути віднесена до осіб, що підпадають під дію пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ, її соціальний захист здійснюється на загальних підставах відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які потерпіли внаслідок Чорнобильської катастрофи», у звязку з чим у задоволенні взаємоповязаних позовних вимог про визнання неправомірною відмови Департаменту в призначенні позивачу статусу інваліда війни та зобовязання відповідача призначити ОСОБА_1 статус інваліда війни у відповідності до пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ та видати позивачу посвідчення інваліда війни належить відмовити.

Керуючись статтями 243-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.М.Валюх