Справа № 826/3668/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 квітня 2018 року № 826/3668/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області, Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання протиправним дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач та/або ОСОБА_1) з позовом до управління Державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області (далі - відповідач - 1), Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (лі - відповідач - 2) та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 13.10.2017 просить суд:

- визнати протиправними дії управління Державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області щодо порушення строків розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з організації;

- зобов'язати Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції надати довідку про належні мені до виплати суми при звільнення та довідку про середній заробіток за період затримки розрахунку з 24.01.2017 по 10.02.2017;

- зобов'язати Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції виплати ОСОБА_1 середній заробіток за період з 24.01.2017 по 10.02.2017;

- зобов'язати Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції відшкодувати на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивача зазначає, що при її звільненні остаточного розрахунку з нею проведено не було, що є порушенням ст. 116 Кодексу законів про працю України.

Представник відповідача - 2 проти позову заперечив, вказавши, що вина останнього при затримці повного розрахунку з ОСОБА_1 відсутня, а тому підстави для виплати середнього заробітку позивачу за час затримки розрахунку відсутні.

В судовому засіданні 16.11.2017 судом на підставі ч. 4 ст. 122 КАС України ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Водночас, суд звертає увагу, що 15.12.2017 набрала чинності нова редакція Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Частиною 3 ст. 3 КАС України (у редакції з 15.12.2017) визначено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, беручи до уваги те, що станом на дату прийняття рішення у справі, вона знаходить на стадії розгляду у письмовому провадженні, відповідно її розгляд продовжено у письмовому провадженні з урахуванням положень п. 10 ч. 1 ст. 4, ч. 4 та ч. 5 ст. 250 КАС України у редакції з 15.12.2017.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення присутніх представників сторін у судовому засіданні, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Пунктом 1, 2 3 постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 № 348 «Про ліквідацію територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів Міністерства юстиції» (далі - Постанова) передбачено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи управління Держаної пенітенціарної служби.

Відповідно до наказу від 21.12 2016 №158 о/с-пр ОСОБА_1 у зв'язку із ліквідацією та скороченням штату звільнено з посади головного спеціаліста від 23.01.2017 за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно фінансової довідки виданої до управлінням Державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області та наказу 21.12.2016 №158 о/с - пр в грудні місяці виплачено компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток у сумі 12406,36 грн., грошову допомогу при звільненні - 7106, 14 грн.

Разом з цим, заробітну плату за січень місяць 2017 у сумі 4595, 81 грн. було виплачено 10.02.2017.

Позивач вважає дії щодо затримки проведення з нею остаточного розрахунку при звільненні протиправними, з огляду на що, остання, на її думку, має право на виплату середньої заробітку за час затримки розрахунку, а саме з 23.01.2017 по 10.02.2017.

Вирішуючи спір по суті суд звертає увагу на наступне.

Так, в силу норм статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Поряд з цим, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 КЗпП України).

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, як зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні N 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд враховує висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в його постанові від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у якій, зокрема, зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи

З вказаного слідує, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає за необхідне вказати наступне.

Так, судом встановлено, що відповідно до наказу від 21.12.2016 №158 о/с-пр ОСОБА_1 у зв'язку із ліквідацією та скороченням штату звільнено з посади головного спеціаліста від 23.01.2017 за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України.

Разом з цим, остаточний розрахунок, зокрема, заробітна плата позивача за січень 2017 була виплачена 10.02.2017, що не заперечується сторонами.

Натомість, відповідач вказує, що його вина у затримці проведення остаточного розрахунку з ОСОБА_1 відсутня, оскільки відповідно до п. 26 постанови Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 «Про затвердження порядку здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади» фінансування заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією органів виконавчої влади або територіальних органів, здійснюється в межах коштів, передбачених на їх утримання законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Кошторис є основним документом, який пов'язаний із отриманням бюджетними установами доходів та здійсненням видатків.

Таким чином, 09.07.2017 Головою комісії з ліквідації ДПтС України було направлено Головам комісії з ліквідації територіальних органів ДПтС Українилист №4/4-363-Тл/2- 17,згідно якого затверджені кошторис і план асигнувань загального фонду на 2017 рік.

І тільки після затвердження кошторису 09.02.2017 відповідачем із запізненням виплачено ОСОБА_1 заробітну плату у сумі 4595, 81 грн. за січень місяць 2017.

Суд критично ставиться до вказаних доводів, оскільки Кодекс законів про працю України не нівелює обов'язок роботодавця щодо виплати остаточного розрахунку зі звільненим працівником.

Крім того, ст. 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім'ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, в контексті приписів ст. 116, 117 КЗпП України суд приходить до висновку, що останні спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов'язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08.02.2018 у справі №805/977/16-а.

Згідно довідки управління Державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області від 29.06.2017 №43-239 компенсація за несвоєчасну виплату складає 8 773, 31 грн.

Разом з цим, суд зазначає, що станом на час вирішення спору по суті спору про розмір належних до виплати сум позивачу.

З огляду на вказані обставини, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8 773, 31 грн.

Разом з цим, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо зобов'язання Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції надати довідку про належні виплати останній,, оскільки відповідачем в ході розгляду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження надання ОСОБА_1 відповідної довідки у відповідності до ст. 116 КЗпП України.

Водночас, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача - 2 надати довідку про середній заробіток за період затримки розрахунку з 24.01.2017 по 10.02.2017, оскільки доказів звернення за її отриманням ОСОБА_1

Крім того, суд відмовляє в задоволенні адміністративного позову в частині визнання протиправними дій управління Державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області щодо порушення строків розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з організації, оскільки останнім фактично допущено протиправну бездіяльність щодо не проведення остаточного розрахунку при звільненні позивача.

Щодо стягнення з відповідача - 2 моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 вказаної вище постанови встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювання, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіюванням та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд зазначає, що позивачем не надано доказів заподіяння йому відповідачем моральної шкоди. Судом не встановлено обставин, що підтверджують спричинення позивачу моральної шкоди.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Таким чином, за підсумком наведеного суд дійшов до висновку про наявність підстави для часткового задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 73, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до управління Державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області, Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції задовольнити частково.

Зобов'язати Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції надати ОСОБА_1 довідку про належні їй виплати при звільненні.

Зобов'язати Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8 773 (вісі тисяч сімсот сімдесят три) грн. 31 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Є.В. Аблов