Справа № 826/13478/13-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2018-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

04 квітня 2018 року

Київ

справа №826/13478/13-а

адміністративне провадження №К/9901/3534/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва у складі головуючого судді Літвінової А.В. від 16 вересня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду у складі головуючого судді Файдюка В.В., суддів: Старової Н.Е., Чаку Є.В. від 04 лютого 2014 року у справі № 826/13478/13-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо ХХІ» до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредо ХХІ» звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення на підставі хибних висновків акта перевірки щодо нікчемності правочинів, укладених між позивачем та ТОВ «Контелл».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2013 року,залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2014 року, позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі міста Києва Державної податкової служби від 19 липня 2013 року №.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що підтверджують порушення позивачем вимог податкового законодавства.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування касаційної скарги відповідач посилається на дані акта про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Контелл», а саме щодо відсутності факту перетину кордону з 01 січня 2011 року по 06 квітня 2012 року директором вказаного контрагента, який є громадянином Російської Федерації, та щодо відсутності у ТОВ «Контелл» складських приміщень, автомобільного чи іншого транспорту, устаткування, необхідного для здійснення господарської діяльності.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами позапланової невиїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо XXI» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість по взаємовідносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Контелл» за період з 01 червня 2011 року по 31 липня 2011 року відповідачем складено акт від 12 червня 2013 року №407/22-30/31752837, яким встановлено порушення пунктів 198.2, 198.3 статті 198, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, що призвело до заниження позивачем податку на додану вартість на суму 236 330, 00 грн., в тому числі за червень 2011 року - 79 686, 00 грн., за липень 2011 року - 156 644, 00 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 19 липня 2013 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» у розмірі 295 413, 00 грн., у тому числі 236 330, 00 грн. - основний платіж, 59 083, 00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Касаційний суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про невідповідність вимогам чинного законодавства оскарженого податкового повідомлення-рішення з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно із пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

В силу пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

За визначенням статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкового кредиту виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

Водночас, наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв'язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: не пов'язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ТОВ «Кредо XXI» та ТОВ «Контелл» укладено договори купівлі-продажу від 20 червня 2011 року №6 та від 22 червня 2011 року №7, відповідно до яких продавець зобов'язується в 2011 році поставити покупцю реактиви лабораторні для молекулярно-генетичних досліджень та витратні матеріали ДНК, в асортименті та кількості, зазначених в специфікаціях, що додаються до договорів, а покупець - прийняти і оплатити такі товари.

Реальність відповідних господарських операцій підтверджується договорами, специфікаціями, картками рахунку, накладними, податковими накладними, платіжними дорученнями, довідкою про здійснення перевезення придбаної продукції власним транспортом, фотокопіями придбаної продукції разом із специфікацією до набору для ПЛМ-ампліфікації, витягом з журналу видачі довіреностей, документами на підтвердження кваліфікації спеціаліста для проведення лабораторних досліджень.

При дослідженні зазначених документів судами попередніх інстанцій встановлено, що такі містять всі необхідні реквізити, відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», тобто є первинними документами у розумінні цього Закону, а тому у повній мірі підтверджують фактичне виконання сторонами умов зазначених договорів, реальне здійснення спірних господарських операцій, обумовлених ними.

Суд вважає, що на підставі зазначених обставин та наведених доказів, правова оцінка яким була надана з дотриманням норм процесуального законодавства, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що господарські операції між позивачем та його контрагентом документально підтверджені та фактично здійсненні з метою використання в оподатковуваних операціях.

Помилковими є твердження відповідача про відсутність здійснення господарських операцій, зроблене на підставі отриманої податкової інформації за результатами податкового контролю контрагента позивача, виходячи з відсутності у ній об'єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, а також аналізу первинних документів по взаємовідносинам із позивачем.

Доречним є й відхилення судами попередніх інстанцій доводів відповідача про відсутність у контрагента необхідних ресурсів і умов для ведення господарської діяльності з огляду на недоведеність податковим органом кількості працівників та обсягів інших ресурсів, які були необхідні контрагенту для виконання спірних операцій, але були відсутні.

В свою чергу, судами попередніх інстанцій встановлено, що доводи податкового органу щодо відсутності директора ТОВ «Контелл» на території України спростовуються витягом із статуту, з якого вбачається, що особу Захаренка А.О. під час реєстрації даного товариства в 2010 році було перевірено приватним нотаріусом. Відсутність факту перетину ним кордону України з 01 січня 2011 року по 06 квітня 2012 року не свідчить про те, що ця посадова особа не перебувала в Україні, оскільки доказів про залишення території України Захаренком А.О. з 2010 року відповідачем не надано.

Таким чином, доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та встановлених обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено обґрунтовані рішення, які постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстав для їх скасування та задоволення касаційної скарги не вбачається.

Згідно із частиною третьою статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 343, 349, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2014 року у справі № 826/13478/13-а - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С.С. Пасічник

Судді: І.А. Васильєва

В.П. Юрченко