Справа № 813/3860/17
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції : Кухар Н.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 рокуЛьвів№ 876/504/18

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий-суддя: Бруновської Н.В.
суддів: Гулида Р.М., Кузьмича С.М.
за участю секретаря судового засідання: Бедрій Х.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу 2 Спеціального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2017 року у справі № 813/3860/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до 2 Спеціального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ :

26.10.2017р. позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до 2 Спеціального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13.12.2017р. позов задоволено. Суд визнав протиправним та скасувати наказ від 25.04.2017 року №91 2 Спеціалізованого центру швидкого реагування державної служби України з надзвичайних ситуацій в частині виключення із списків особового складу ОСОБА_1 .

Крім того, суд поновив ОСОБА_1 на службі цивільного захисту на посаді рятувальника машиніста компресора рятувального відділення групи рятувальних робіт аварійно рятувальної частини 2 Спеціального центру швидкого реагування державної служби України з надзвичайних ситуацій з 26.04.2017 року.

Не погоджуючись із даною постановою, апелянт 2 Спеціальний центр швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13.12.2017р. скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в позові.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України. Згідно ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість постанови суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

05.05.2015р. між начальником 2 Спеціального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій полковника служби цивільного захисту Кінчеті А.С., та позивачем ОСОБА_1 , укладено контракт про проходження служби цивільного захисту № 2/15 терміном на три роки.

З матеріалів справи видно, що до призову на військову службу позивач працював службовцем цивільного захисту рятувальником - машиніста компресора рятувального відділення групи рятувальних робіт аварійно - рятувальної частини 2 Спеціального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуація тобто, перебував на публічній службі.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.04.2017р. Дрогобицьким - Бориславським об`єднаним районним військовим комісаріатом ОСОБА_1 призвано на строкову військову службу.

25.04.2017р. начальником 2 Спеціального центру швидкого реагування Державної служби з надзвичайних ситуацій Кінчеші А.С. прийнято наказ № 91 яким позивача виключено із списків особового складу та звільнено із служби цивільного захисту у Запас Збройних Сил України за п. 176 пп. 9 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту ( у зв`язку з призивом на строкову військову службу).

Відповідно до положень ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

ст.17 Конституції України передбачено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Таким чином, Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій з боку держави.

Необхідність додаткових гарантій як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба в Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, встановлюють гарантії військовослужбовцям, реалізуючи таким чином вищезгадані положення Конституції України.

Так, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» регулюються відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.

Відповідно до ч.1 ст.2 даного Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За всіма громадянами, які призвані під час мобілізації на військову службу, гарантовано зберігаються місце роботи, посада, середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності. Одночасно вони отримують грошове забезпечення як військовослужбовці.

Військовозобов`язані, які були призвані на військову службу під час мобілізації, в особливий період, набувають нового юридичного статусу - військовослужбовці, у зв`язку з чим на них розповсюджуються пільги, передбачені Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей», та інших нормативно-правових актів.

Згідно ч.2, 3 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності (зміни внесені Законом України від 27.03.2014 р. № 1169-VII, які набрали чинності з 01.04.2014 р.)

Крім того, внесено зміни до ст.119 Кодексу законів про працю України, якими передбачено, що працівникам, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, гарантується збереження місця роботи, посади і середнього заробітку.

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою ст.119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою ст.51, ч.5 ст.53, ч.3 ст.57, ч.5 ст.61 Закону України «Про освіту».

ст. 1 Закону України «Про оборону України» передбачено, що особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію ( крім цивільної ) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Аналогічні положення зазначені в ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

За змістом листа Міністерства оборони України від 01.10.2015 р. № 322/2/8417 видно, що у відповідності до ст. 1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 р. № 303/2014 р. в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. На даний час в Україні діє особливий період.

Тобто, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Тому, доводи апелянта про те, що діючі Укази Президента України про мобілізацію № 303/2014 р. від 17.03.2014 р., № 454/2014 від 06.05.2014 р., № 607/2014 від 21.07.2014 р.; № 14 від 14.01.2015 р. вичерпали свою дію виконання та особливий період в Україні не діє є безпідставними оскільки, скасування особливого періоду на час розгляду справи не здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» що свідчить про те, що в Україні діє особливий період.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Вказаними нормами не передбачено винятків/виключень щодо можливості звільнення особи, яка призвана на військову службу під час мобілізації на особливий період, відповідно до вимог цього Закону.

Системний аналіз вказаних спеціальних норм дає підстави для висновку, що у разі, якщо особа вже призвана на військову службу під час мобілізації на особливий період, що має місце в даному випадку, вказана особа, незалежно від попередньо займаної посади (місця роботи), надалі не може бути звільнена з посади у строк раніше ніж через рік, незалежно від виникнення у подальшому (після мобілізації) підстав для звільнення, що належить до визначених Конституцією України додаткових конституційних гарантій військовослужбовцям при виконанні конституційного обов`язку при проходженні державної служби особливого характеру, які не можуть бути обмежені в силу наведених вище норм Конституції України.

Виходячи із встановлених обставин та наведених норм законодавства України, у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття наказу № 91 «Про виключення із писків особового складу ОСОБА_1 » у період знаходження позивача на військовій службі та до закінчення річного строку від дня мобілізації, що свідчить про те, що даний наказ є протиправний який слід скасувати.

Доводи апелянта про непоширення норм ч.3 ст.119 КЗпП України на спірні правовідносини через проходження служби в органах цивільного захисту згідно контракту і регулювання умов його служби нормами Кодексу цивільного захисту України, Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013р., Дисциплінарного статуту служби цивільного захисту, є безпідставними оскільки, даними нормами не врегульовано питання проходження військової служби під час особливого періоду, що регламентовано нормами Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту, які проходять військову службу під час особливого періоду».

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що відповідач приймаючи оспорюваний наказ діяв не на підставі та не спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу 2 Спеціального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2017 року у справі № 813/3860/17 без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів після набрання постановою законної сили.
Строк оскарження постанови, в якій оголошено вступну та резолютивну частину обчислюється з дня складення постанови у повному обсязі.

Суддя Н.В. Бруновська

Суддя Р.М. Гулид

Суддя С.М. Кузьмич

Постанова складена в повному обсязі 06.04.2018 року.