Справа № 826/675/17
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2018-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/675/17 Судді суду першої інстанції:
Літвінова А.В. (головуючий),
Аблов Є.В., Мазур А.С.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Літвіної Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2018 року, що прийняте о 10 год. 40 хв. у місті Києві (повний текст складений 24.01.2018), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_6 до Міністерства соціальної політики Українки про визнання протиправною відмову та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати відмову Міністерства соціальної політики України у видачі посвідчення інваліда війни зразка колишнього СРСР для пільгового проїзду територією країн-членів СНД неправомірною;

- зобов'язати Міністерство соціальної політики України видати ОСОБА_6 посвідчення інваліда війни за формою, яка діяла на 1 січня 1992 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивач має право на отримання посвідчення інваліда війни зразка колишнього СРСР для пільгового проїзду територією країн-членів СНД.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, згідно довідки МСЕК від 24.06.1997 №132775 позивач уперше визнаний інвалідом загального захворювання 3 групи, терміном до 01.07.1999. Згідно довідки МСЕК від 19.02.2001 №004148 позивач пройшов переогляд та його було визнано інвалідом 3 групи терміном до 01.03.2002, причина інвалідності пов'язана з пораненням отриманим в період бойових дій при виконанні інтернаціонального обов'язку. Згідно довідки МСЕК від 04.04.2002 №004477, інвалідність встановлена безстроково причина інвалідності пов'язана з пораненням отриманим в період бойових дій при виконанні інтернаціонального обов'язку.

Посвідчення інваліда війни 2 групи йому видано 12.04.2006 Управлінням праці та соціального захисту населення Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради відповідно до пункту 7 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Позивач 24.10.2016 звернувся до Міністерства соціальної політики України стосовно видачі посвідчення інваліда війни за формою, чинною на 01.01.1992.

Відповідачем на зазначене вище звернення 22.11.2016 була надана відповідь за №4351/0/172/16-зв у якій Міністерством зазначено, що правові підстави для видачі ОСОБА_6 посвідчення за формою, що діяла на 01.01.1992 відсутні, оскільки, відповідно наданих позивачем копій документів статус інваліда війни було йому встановлено після врегулювання питання встановлення статусу ветерана війни та видачі відповідного посвідчення.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що позивач на підставі положень Угоди «Про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них» є особою яка має право на пільги на проїзд на відповідних видах транспорту, згідно з додатками 1, 2, 3. Поряд із цим, суд зазначив, що у зв'язку із прийняттям у 1994 році Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» підстави для видачі посвідчення за формою, що діяла у 1992 році відсутні.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Україною разом із іншими країнами-учасницями 12 березня 1993 року було укладено Угоду про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них (далі - Угода).

Дія цієї Угоди поширюється на інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, для яких встановлені пільги на проїзд на відповідних видах транспорту, згідно з додатками 1, 2, 3 (стаття 1).

Інвалідам Великої Вітчизняної війни I та II груп та особам, прирівняним до них, надається право безкоштовного проїзду залізницею чи на суднах транзитних та місцевих ліній річкового флоту територіями держав-учасниць цієї Угоди один раз на рік (туди та назад) та з 50-відсотковою знижкою повітряним, водним чи міжміським автомобільним транспортом (стаття 2).

Особам, зазначеним у статтях 2 і 3 цієї Угоди, за їхнім бажанням, замість належного їм проїзду з 50-відсотковою знижкою один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом надається безоплатний проїзд один раз на два роки (туди і назад) зазначеними видами транспорту (стаття 4).

Інвалідам і учасникам Великої Вітчизняної війни, а також особам, прирівняним до них, та іншим особам, відповідно до додатка 3, надається право безоплатного проїзду в міському та приміському пасажирському транспорті незалежно від місця їх проживання (стаття 5).

До категорій громадян, прирівняних за пільгами на проїзд у міжміському транспорті до інвалідів Великої Вітчизняної війни належать інваліди з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, отриманих під час захисту колишнього Союзу РСР або під час виконання інших обов'язків військової служби, або внаслідок хвороби, пов'язаної з перебуванням на фронті в інші періоди, а також інваліди з числа партизан громадянської війни (пункт 2 Додатку № 1 до Угоди).

До категорії осіб, прирівняних за пільгами на проїзд у міжміському транспорті до учасників Великої Вітчизняної війни належать військовослужбовці, робітники та службовці, які отримали поранення, контузії чи каліцтва у бойових діях в Афганістані або інших країнах, в яких велись бойові дії (пункт 5 Додатку № 2 до Угоди).

Відповідно до пункту 1.6 Додатку № 3 до Угоди особи, які мають право безоплатного проїзду на всіх видах міського пасажирського транспорту (крім таксі) та на автомобільному транспорті загального користування (крім таксі) в сільській місцевості в межах адміністративного району за місцем проживання: особи з числа колишніх військовослужбовців-інтернаціоналістів, які брали участь у бойових діях в Республіці Афганістан, на території інших країн.

Згідно пункту 3.2 Додатку № 3 до Угоди особи, які мають право безоплатного проїзду в автобусах приміського сполучення: особи з числа колишніх військовослужбовців-інтернаціоналістів, які брали участь у бойових діях в Республіці Афганістан, на території інших країн.

Як вбачається з зазначеної Угоди, її мета - взаємне визнання державами-учасницями прав інвалідів не тільки Великої Вітчизняної війни, але і осіб, які прирівняні до них.

Зазначені пільги були надані законодавством колишнього СРСР та в подальшому закріплені й у Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон №3551-ХІІ)

Згідно частини другої статті 4 Закону №3551-ХІІ до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Згідно пункту частини другої статті 7 Закону №3551-ХІІ до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов'язаних з перебуванням у цих державах.

У пункті 6 Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 20-рп/2004 зазначено, що за Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Пільги та гарантії ветеранам війни, у тому числі щодо безкоштовного проїзду, проїзду зі знижкою встановлюються розділом ІІІ Закону №3551-ХІІ.

Як зазначалося, позивачу встановлено інвалідність ІІ групи внаслідок поранення, отриманого в період бойових дій при виконанні інтернаціонального обов'язку (в ОАР). Позивач має відповідне посвідчення, видане йому 12 квітня 2006 року.

Таким чином, на позивача безумовно поширюється дія Угоди про що зазначалося також і судом першої інстанції.

При цьому, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що згідно частини третьої статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до частин другої, третьої статті 2 Закону №3551-ХІІ права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни. Нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними.

Таким чином, із прийняттям Україною законів після проголошення нею незалежності, пільги, встановлені законодавством колишнього Союзу РСР для інвалідів війни не можуть бути скасовані, а їх права звуженими. Тому, посилання відповідача та суду першої інстанції на те, що встановлення позивачу інвалідності після 1991 року позбавляє його можливості отримати документи, необхідні для реалізації його права на пільги, встановлені Угодою, судом апеляційної інстанції відхиляються.

Відповідно до статті 7 Угоди підставою для придбання пільгового проїзного квитка є посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд, видані відповідними органами колишнього Союзу РСР або Сторонами за формою, що діяла на 1 січня 1992 року, за місцем постійного проживання особи, яка має право на пільговий проїзд.

Таким чином, реалізувати своє право на пільги, встановлені Угодою, позивач може пред'явивши відповідне посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд за формою, що діяла на 1 січня 1992 року. Згідно зазначеної статті Угоди, вказане посвідчення та талони можуть бути видані як Українською РСР так і Україною як стороною Угоди.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни регламентовано затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 Положеннями про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни (далі - Положення №302).

Пунктом 2 вказаного Положення передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Листи талонів на право одержання ветеранами війни і особами, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості є документом, на підставі якого надається право на пільговий проїзд зазначеним особам згідно з пунктом 17 частини першої статті 12, пунктом 21 частини першої статті 13, пунктом 16 частини першої статті 14, пунктом 18 частини першої статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно абзацу другого пункту 7 Положення №302 "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до п. 7-1 Положення №302 листи талонів на право одержання ветеранами війни і особами, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості видають інвалідам війни, учасникам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», - органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Таким чином, посвідчення та листи талонів, за якими позивач може реалізувати своє право на пільги відповідно до Угоди може бути видано органами праці та соціального захисту населення за місцем його реєстрації.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» виготовлення бланків посвідчень ветеранів війни і бланків листів талонів на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості та нагрудних знаків здійснюється Міністерством фінансів для інвалідів війни, учасників війни та осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», - за замовленням Міністерства соціальної політики. Виготовлення зазначених бланків та нагрудних знаків здійснюється за рахунок і в межах асигнувань, передбачених для відповідних органів у державному бюджеті.

Отже, відповідач - Міністерство соціальної політики України не повноважний на видачу позивачу відповідного посвідчення та листів талонів, позаяк ним лише замовляються ці посвідчення та листи талонів у Міністерства фінансів. Тобто Міністерство соціальної політики України не є належним відповідачем у даній справі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було залучено до участі у розгляді даної справи особу у якості відповідача (співвідповідача), яка повноважна на виконання дій, зобов'язати вчинити які просить позивач.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, в заяві про уточнення позовних вимог позивачем було пред'явлено вимоги також і до УПСЗН в Суворовському районі м. Одеса. Проте, як вбачається з протоколу судового засідання (а.с. 62) суд зобов'язав позивача уточними позовні вимоги, після чого було подано уточнений позов, у якому орган праці та соціального захисту населення не зазначено у якості відповідача.

Суд апеляційної інстанції в силу вимог статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) позбавлений можливості вирішувати питання залучення належного відповідача, позаяк такими повноваженнями наділений виключно суд першої інстанції до ухвалення рішення у справі.

Незалучення до участі у справі належного відповідача позбавляє суд можливості належного захисту прав позивача. Крім того, задоволення позову у даному випадку може призвести до порушення права на справедливий суд відповідного органу праці та соціального захисту населення, до компетенції якого належить вирішення питань та вчинення дій, зобов'язати вчинити які просить позивач.

Таким чином, мотиви суду першої інстанції, за яких ним прийнято рішення про відмову у задоволенні позову є хибними. Колегія суддів у даному випадку не вбачає підстав для задоволення позову з підстав незалучення до участі у розгляді справи належного відповідача - відповідний орган праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації позивача.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС)

Оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.

Керуючись статтями 34, 243, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Змінити рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2018 року в мотивувальній частині

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Літвіна

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 05.04.2018.