Справа № 152/443/18
Суддя: Славінська Н. Л.
Дата ухвалення: 2018-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 152/443/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10 квітня 2018 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,

Справа №152/443/18

Провадження №2-а/152/8/18

з участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

встановив:

ОСОБА_3 виклад позицій позивача та відповідача

1. Виклад позиції позивача.

ОСОБА_1 26.03.2018 року звернувся до Шаргородського районного суду із означеним адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправними дії відповідача по складанню постанови про адміністративне правопорушення серії БР №490217 від 14.03.2018 року; скасувати постанову відповідача від 14.03.2018 року серії БР №490217.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 14.03.2018 року він здійснював перевезення товарних (нових) автомобілів до автосалону на транспортному засобі «Mersedes Benz» з державним номером АА 2788 РК з напівпричепом з державним номером АА 9202 ХО (автовоз) у м. Вінницю до автосалону, що знаходиться на вул. Лебединського, 19. Припаркувавши автомобіль відповідно до вимог ПДР України, він мав намір зїздити товарним автомобілем з автовозу, але біля нього зупинився автомобіль патрульної поліції і поліцейський (відповідач) підійшов до нього та почав перевіряти документи.

Під час перевірки документів і огляду транспортного засобу відповідач повідомив його про порушення ПДР, що полягало у невстановленні ним дорожних знаків «1.37» та «4.8» під час вивантаження товарних автомобілів.

Він не погодився із відповідачем, просив пояснити, в чому полягає порушення ним ПДР, оскільки він не проводив дорожніх робіт. Проте, відповідач, не взявши до уваги його пояснень, не розяснивши суть порушення, склав постанову серії БР №490217 від 14.03.2018 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.140 КУпАП та про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 510 грн.

Вказані дії відповідача вважає протиправними, оскільки він не здійснив порушення ПДР України, а постанову такою, що підлягає скасуванню, так як він не проводив дорожніх робіт, тому і не повинен був встановлювати знаку «1.37», який передбачає «Дорожні роботи», що, за ПДР України, є роботами, повязаними з будівництвом, реконструкцією, ремонтом чи утриманням автомобільної дороги (вулиці), штучних споруд, споруд дорожнього автовідводу, інженерного облаштування, встановленням (ремонтом, заміною) технічних засобів організації дорожнього руху.

Крім того, вказаний знак встановлюється перед ділянкою дороги, на якій проводяться дорожні роботи.

Також, він не повинен був встановлювати дорожнього знаку «4.8», який, відповідно до ПДР України, встановлюється, щоб зазначити, що обїзд острівців безпеки і різноманітних перешкод, що знаходяться на проїзній частині, дозволяється з лівого боку.

Проте, його транспортний засіб не створював перешкод для руху інших учасників дорожнього руху.

Крім того, відповідач не зазначив у постанові, які перешкоди та яким учасникам дорожнього руху він створив, зупинивши автомобіль у вказаному ним місці.

Таким чином, вважає, що вимог п.1.5 ПДР він не порушив, тому відсутні підстави для притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.140 КУпАП, якою передбачено порушення правил, норм і стандартів при утриманні автомобільних доріг і вулиць, невжиття заходів щодо своєчасної заборони або обмеження руху чи позначення на автомобільних дорогах і вулицях місць провадження робіт, зокрема, дорожніх робіт.

З наведених підстав вважає, що постанова підлягає скасуванню.

В судовому засіданні у вступному слові позивач ОСОБА_1 підтримав позовну заяву, просить її задовольнити з наведених у ній підстав, оскільки 14.03.2018 року він не вчинив порушення ПДР та КУпАП, тому дії відповідача при складанні щодо нього постанови у справі про адміністративне правопорушення серії БР №490217 є протиправними, а постанова є незаконною та підлягає скасуванню.

2. Виклад позиції відповідача.

Відповідач інспектор відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 відзив на позов із викладенням своїх заперечень до суду не подав, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 27.03.2018 року (а.с.13-14).

ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача

1. 26.03.2018 року позивачем ОСОБА_1 надіслано до Шаргородського районного суду клопотання про звільнення від сплати судового збору із обґрунтуванням підстав для звільнення, встановлених ст.288 КУпАП (а.с.10).

2. Відповідач інспектор відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 заяв та клопотань, повязаних із розглядом справи до суду не подавав.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

1. Відповідно до ухвали судді від 27.03.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до інспектора відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та відкрито провадження у справі, розгляд адміністративної справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, з особливостями, встановленими для розгляду термінових адміністративних справ ст.ст.268-271, 286 КАС України (а.с.13-14), запропоновано відповідачеві до 06.04.2018 року подати відзив на позов.

2. Статтею 268 КАС України встановлено, що у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності курєром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом звязку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Відповідач інспектор відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 належним чином, відповідно до положень ст.268 КАС України, повідомлений про дату, час, місце розгляду справи, що підтверджується направленням повідомлення працівником суду на електронну адресу установи, в якій працює відповідач, про що наявна відмітка у матеріалах справи (а.с.17), оприлюдненням судом 29.03.2018 року о 08.40 годині на веб-порталі судової влади України ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду та про виклик відповідача (а.с.19), зворотнім повідомленням про вручення відповідачеві поштового відправлення, яке містить судову повістку про виклик, ухвалу про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з додатками (а.с.22).

Таким чином, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, не прибув у судове засідання без поважних причин, у звязку із чим відсутні перешкоди для розгляду справи, відповідно до ч.3 ст.268 КАСУ.

3. Згідно із вимогами ч.2 ст.175 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідачем без поважних причин до 06.04.2018 року не надано відзив на позов, у звязку із чим суд вважає за можливе вирішити спір за наявними матеріалами справи.

ІV. Обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка аргументів позивача, висновок суду про наявність порушення прав позивача

Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли публічно-правові відносини з приводу рішень, дій субєкта владних повноважень у справі про притягнення до адміністративної відповідальності.

Судом встановлено, що на вулиці Лебединського, 19, у м. Вінниці 14.03.2018 року відповідачем інспектором відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 відносно позивача винесено постанову в справі про адміністративне правопорушення серії БР №490217, з якої вбачається, що, дослівно мовою оригіналу «14.03.2018 року о 13 год. 55 хв. в м. Вінниця, вул. Лебединського, гр. ОСОБА_1 порушив правила, норми, стандарти щодо налаштування місця проведення робіт технічними засобами регулювання дорожнього руху, а саме: розвантажував ТЗ з автовозу в межах червоних ліній вулиці, не встановивши дорожні знаки 1.37, 4.8, чим порушив п.п.1.5 ПДР, п.5.6 ДСТУ 3090-95 р», тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.140 КУпАП, за що останнього притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн.

Вказаний факт підтверджується копією другого примірника постанови, що оскаржується, який знаходиться у позивача (а.с.5).

Підставою для винесення вказаної постанови став розгляд відповідачем справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, що вбачається із постанови.

Протокол про адміністративне правопорушення не складався, оскільки із постанови про адміністративне правопорушення не вбачається, що вона винесена на підставі розгляду протоколу про адміністративне правопорушення.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч.2-5 ст.258 КУпАП, протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження

оформлюється на місці вчинення правопорушення. У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення

відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків

притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення

адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3

цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього

руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей

протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне

правопорушення.

З позовної заяви вбачається, що позивач при складанні постанови про адміністративне правопорушення заперечував факт вчинення адміністративного правопорушення, оспорював і накладення на нього адміністративного стягнення.

При цьому суд вважає, що вказана обставина не заперечується відповідачем, оскільки відзиву на позов із викладом заперечень щодо вказаних обставин відповідач не надав, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі про відкриття провадження від 27.03.2018 року.

Таким чином, відповідач, в силу вимог ч.5 ст.258 КУпАП, враховуючи, що ОСОБА_1 заперечував факт вчинення адміністративного правопорушення та щодо винесення постанови, тобто оспорював допущення адміністративного порушення і стягнення, повинен був скласти протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначити відомості, передбачені ст.256 КУпАП, що відповідачем не зроблено.

Також, з оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення вбачається, що опис обставин, установлених під час розгляду справи, відповідачем викладено не в повному обсязі, оскільки не зазначені свідки адміністративного правопорушення, та навіть не зазначено, якому учаснику дорожнього руху, тобто якому транспортному засобу та під керуванням кого або якому пішоходу створив перешкоди позивач, припаркувавши автомобіль на вул. Лебединського, 19, біля автосалону.

Суд позбавлений можливості встановити вказані вище обставини для ухвалення обєктивного рішення у справі, оскільки протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 не складався, докази на підтвердження обставин справи, зазначених у постанові, відсутні, ОСОБА_1 відповідачем не надавалася можливість надати пояснення по суті справи.

Крім того, судом встановлено, що обставини правопорушення, викладені в оскаржуваній постанові, не відповідають обставинам адміністративного правопорушення, викладеним у диспозиції ч.3 ст.140 КУпАП, а посилання відповідача в оскаржуваній постанові про необхідність встановлення позивачем дорожніх знаків «1.37» та «4.8» не відповідає вимогам ПДР України.

Так, ч.3 ст.140 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення нормативів щодо обладнання на автомобільних дорогах, вулицях, залізничних переїздах місць: провадження робіт, залишення дорожніх машин, будівельних матеріалів, конструкцій тощо, а так само неусунення після закінчення робіт перешкод і неприведення автомобільної дороги, вулиці, залізничного переїзду в стан, що гарантує безперешкодний і безпечний рух транспортних засобів та пішоходів.

Відповідно до п.33 ПДР України, дорожній знак «1.37» відноситься до попереджувальних знаків, означає «Дорожні роботи» ділянку дороги, на якій виконуються дорожні роботи і може бути встановлено на відстані 10-15 метрів до місця виконання короткотермінових дорожніх робіт на проїзній частині в населеному пункті.

Дорожній знак «4.8» відноситься до наказових знаків, означає «Обїзд перешкоди з лівого боку» обїзд лише з боку, показаного стрілкою на знаку 4.8.

Проте, судом встановлено, що позивач 14.03.2018 року у м. Вінниці на вул. Лебединського, 19, о 13 годині 55 хвилин не здійснював дорожніх робіт та не створив перешкод для руху учасникам дорожнього руху, тому ствердження відповідача про необхідність встановлення дорожніх знаків «1.37» та «4.8» є безпідставним.

Посилання відповідача на порушення позивачем п.1.5 ПДР України також суд вважає безпідставним, оскільки із постанови про адміністративне правопорушення не вбачається, які дії чи бездіяльність допустив ОСОБА_1, які б створили небезпеку чи перешкоду для руху, загрожували життю або здоровю громадян, завдали матеріальних збитків.

Ствердження відповідача у оспорюваній постанові про адміністративне правопорушення про порушення позивачем вимог п.5.6. ДСТУ 3090-95 та про проведення робіт у зоні червоних ліній суд також вважає безпідставним, оскільки вказаним пунктом передбачено, що заборонено виконувати підготовчі роботи, завозити матеріали і вироби, розташовувати машини, механізми, обладнання до огородження і обладнання технічними засобами ділянки експлуатаційних робіт, а п.3 ДСТУ 3090-95 встановлено, що червона лінія це лінія, яка відображає проектне розташування межі міської вулиці (дороги) на плані місцевості.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідач при складанні постанови у справі про адміністративне правопорушення не ознайомлював ОСОБА_1 із генеральним планом міста, де були б у проекті зображені межі міської вулиці, не складав у його присутності та не ознайомлював позивача із схемою розташування його транспортного засобу у зоні червоних ліній.

Крім того, судом встановлено, що позивач, зупинивши транспортний засіб «Mersedes Benz» з державним номером АА 2788 РК з напівпричепом з державним номером АА 9202 ХО (автовоз) у м. Вінниці біля автосалону, що знаходиться на вул. Лебединського, 19, не виконував підготовчих робіт, не завозив матеріали і вироби, не розташовував машини, механізми, обладнання з метою проведення дорожніх або інших експлуатаційних робіт, тому здійснення ним вивантаження товарних автомобілів із автовозу не потребувало огородження і обладнання технічними засобами ділянки вулиці, де знаходився автомобіль.

Таким чином, судом встановлено, що постанова серії БР №490217, винесена відповідачем відносно ОСОБА_1 з істотними порушеннями КУпАП, не відповідає вимогам закону, оскільки, відповідно до вимог ст.280 КпАП України, не ґрунтується на повно зясованих обставинах, що мають значення для правильного вирішення справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 цієї ж статті, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи вчинені вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З розяснень, що містяться в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року за №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», вбачається, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст.283 та 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи встановлених останнім доводів.

Статтею 9 КУпАП визначено поняття адміністративного правопорушення, а саме, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Разом з тим, із матеріалів справи не вбачається, якими доказами керувався відповідач, при вирішенні питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення ч.3 ст.140 КУпАП.

Так, відповідно до ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Однак, відповідачем не надано суду доказів (фото- і кінозйомки, пояснення свідків тощо) на підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого саме ч.3 ст.140 КУпАП, як того вимагає ст.251 КУпАП, а зазначені в постанові в справі про адміністративне правопорушення обставини не розкривають обєктивну сторону правопорушення, передбаченого ч.3 ст.140 КУпАП.

Так, ч.3 ст.140 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення нормативів щодо обладнання на автомобільних дорогах, вулицях, залізничних переїздах місць: провадження робіт, залишення дорожніх машин, будівельних матеріалів, конструкцій тощо, а так само неусунення після закінчення робіт перешкод і неприведення автомобільної дороги, вулиці, залізничного переїзду в стан, що гарантує безперешкодний і безпечний рух транспортних засобів та пішоходів.

Проте, з постанови про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 не вбачається, що останнім вчинено якесь із порушень, передбачених ч.3 ст.140 КУпАП.

Таким чином, відповідачем не розкрита обєктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.140 КпАП України.

Виходячи з аналізу доказів та адміністративного законодавства, яке підлягає застосуванню при вирішенні вказаного спору, суд вважає, що права позивача порушені відповідачем складанням щодо нього протиправної постанови, тому є протиправними, оскільки вказана обставина підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Так, ст.72 КАСУ встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 73-76 КАСУ встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 77 КАСУ передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Докази суду надають учасники справи.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах адміністративної справи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений позивачем у позові, у вступному слові, а також представлені позивачем докази, констатує той факт, що ним надано належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог, тоді як відповідачем не надано відзиву на позов із запереченнями щодо заявлених вимог, а також доказів на спростування позовних вимог.

Таким чином, ОСОБА_1 доведено факт порушення його прав з боку відповідача.

При цьому, суд констатує той факт, що відповідач не був позбавлений можливості та права подавати докази та доводити перед судом їх переконливість, проте, проігнорував пропозицію суду надати відзив із запереченнями щодо позову ОСОБА_1, не довівши, таким чином, належними та допустимими доказами правомірності свого рішення про складання постанови у справі про адміністративне правопорушення щодо позивача.

V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування.

Встановленим судом фактам відповідають адміністративно-правові відносини, що регулюються КАС України та КпАП України.

Відповідно до ст.ст.2, 5, 6, 8, 19, 20, 72-77, 241, 242, 245, 246, 250, 251, 257, 268-271, 286 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій субєкта владних повноважень протиправними та зобовязання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) субєкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача-субєкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності. Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Докази суду надають учасники справи. Судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду. Рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до вимог ст.ст.280, 287, 289, 293 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, та інше. Постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим. Скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу. Орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне із таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу; 4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

VІ. Висновки суду, розподіл судових витрат

Оскільки суб'єктом владних повноважень не було надано відзиву на позовну заяву та доказів в обґрунтування заперечень проти позову, як і не було спростовано доводів позивача, то постанова серії БР №490217, винесена відповідачем відносно ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.140 КпАП України і про накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн. не відповідає вимогам законодавства, тому вона є протиправною та підлягає скасуванню, а позов задоволенню.

Крім того з метою повного захисту порушених прав позивача, провадження у справі про адміністративне правопорушення слід закрити.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, підлягає стягненню з Головного Управління Національної поліції у Вінницькій області судовий збір у розмірі 704,80 грн., як розпорядника бюджетних асигнувань на діяльність відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції.

Керуючись ст.ст.2, 5, 6, 8, 19, 20, 72-77, 139, 241, 242, 245, 246, 250, 251, 257, 268-271, 286 КАС України, на підставі ст.ст.280, 283, 287, 289, 293 КпАП України, суд

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до інспектора відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення задовольнити.

Визнати протиправними дії інспектора відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 щодо складання постанови серії БР №490217 від 14.03.2018 року.

Скасувати постанову серії БР №490217 від 14.03.2018 року в справі про адміністративне правопорушення, складену інспектором відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.140 КпАП України і накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 510 гривень.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Відповідно до вимог ч.4 ст.286 КАС України на рішення може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом - пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 299 цього Кодексу.

Повне рішення складено і підписано 10.04.2018 року.

Суддя: