Справа № 821/122/18
Суддя: Кузьменко Н.А.
Дата ухвалення: 2018-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2018 р.м. ХерсонСправа № 821/122/18
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кузьменко Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (письмового провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

22 січня 2018 до Херсонського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі відповідач) про зобов'язання вчинити певні дії, а саме:

- зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області перерахувати та поновити виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з 07.10.2009 р, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни.

Ухвалою суду від 24 січня 2018 року адміністративний позов залишено без руху з наданням строку для усунення порушень.

07 лютого 2018 року на адресу суду від представника позивача надійшли матеріали на виконання ухвали від 24 січня 2018 року, але серед них не було відомостей передбачених п.11 ч.5 ст.160 КАС України

Ухвалою від 08 лютого 2018 року позивачу продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви. 19 лютого 2018 року позивач недоліки позовної заяви усунув.

Ухвалою суду від 20 лютого 2018 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.

Ухвалою суду від 14 березня 2018 року здійснено заміну неналежного відповідача - Генічеського обєднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області на належного - Головне управління Пенсійного фонду України Херсонської області (73005, м. Херсон, вул.28 Армії, 6, , тел.:НОМЕР_1, факс:НОМЕР_2), а також призначено судове засідання на 03 квітня 2018 року на 09 год. 00 хв.

Обґрунтовуючи свою правову позицію позивач зазначила, що вона є громадянкою України та постійно з 1994 року мешкає у Ізраїлі. Необхідний для призначення пенсії трудовий стаж позивач здобула на території України, тобто має всі необхідні умови для призначення пенсії за віком. З метою призначення пенсії представник позивача звернувся до Генічеського обєднане управління Пенсійного фонду України із заявою, проте відповідач відмовив у призначені пенсії (лист від 03.01.2018 №33/03) оскільки заява про перерахунок, поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником, у звязку з чим позивачу слід звернутись з оригіналом документів до органу Пенсійного фонду для надання заяви на запит пенсійної справи.

Представник позивача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення 20 березня 2018 року поштового відправлення №217.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення 19 березня 2018 року поштового відправлення №410.

Витребуваних документів та матеріалів, а також відзиву на адміністративний позов відповідач суду не надав.

Неподання суб'єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову (ч.4 ст.159 КАС України).

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (ч.9 ст.205 КАС України).

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено та учасниками справи підтверджено, що позивач є громадянкою України, з 1994 року постійно мешкає у Державі Ізраїль.

Докази, які містяться у справі вказують, що позивач до виїзду на постійне проживання до Ізраїлю працювала на території України.

З метою призначення пенсії за віком позивачка через свого представника звернулась до Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою про призначення пенсії.

У заяві позивачка зокрема зазначила: місце реєстрації та місце проживання: Ізраїль, АДРЕСА_1. Щодо механізму виплати пенсії позивачка у заяві зазначила, що пенсію просить виплачувати на рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк». Позивачка у заяві не зазначала про її бажання отримувати пенсію у Ізраїлі.

03.01.2018 відповідач фактично відмовив у призначені пенсії (лист №33/03). Розглянувши звернення представника позивача щодо поновлення виплати пенсії громадянці ОСОБА_1 відповідач повідомив, що згідно розділу І п. 1.5 Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» затвердженого постановою правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005, заява про поновлення виплат пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, визначеному ПФУ.

Вважаючи таку позицію відповідача протиправною, позивач звернулась до суду.

Вирішуючи справу по суті, суд враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Припинення виплат пенсій було передбачено пунктом 2 частини першої статті 49 та статтею 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в редакції, діючій до 7 жовтня 2009 року.

З дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу органи ПФУ мали відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

У цій справі, припинення виплати пенсії відбулося в період коли законодавством не передбачалося такої підстави припинення виплати пенсії, як виїзд особи, якій вже була призначена пенсія, за кордон.

В Рішенні № 25-рп/2009 констатовано, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Таким чином, суди вважає безпідставними мотиви неможливості поновлення виплати пенсії, викладених у листі пенсійного органу №33/03 від 03.01.2018 р.

Посилання відповідача на те, що заяву про поновлення виплати пенсії всупереч п.1.5 Порядку №22-1 не було подано особисто, є необґрунтованими, оскільки, згідно з наведеним пунктом заява про поновлення виплати пенсії може бути подана через законного представника, як це і було зроблено позивачем - її представник ОСОБА_2 має відповідну довіреність на вчинення дій від імені позивача.

01.01.2004 набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у відповідності до якого позивачу і була призначена пенсія. В пункті 16 Прикінцевих та перехідних положеннях цього Закону зазначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років. Тобто, незважаючи на чинність положень статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», невизнання їх неконституційним, вони не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки, по-перше, предметом спору не є визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років, а по-друге, ці положення суперечать правовим висновкам, викладеним в рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року N 25-рп/2009 та практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» умову не отримання особами пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) з інших джерел встановлено для осіб, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення".

В межах розгляду даної справи таких обставин не встановлено. Позивачу була призначена пенсія за віком у відповідності до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, позивач проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як громадянин України, що проживає на території України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішення у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

У зазначених вище правових позиціях ставилось питання щодо перерахунку пенсій особам, які проживають за межами України. Проте, суд вважає, що як перерахунок так і призначення пенсії не може ставитись в залежність від місця проживання громадянина, а відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії з підстав, викладених у листі №33/03 від 03.01.2018 є помилковою, оскільки надані представником позивача документи підтверджували його повноваження на представництво інтересів ОСОБА_1

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому суд не погоджується з позицією ОСОБА_1 щодо перерахування та поновлення виплати пенсії за вислугу років з 07.10.2009 р, та вважає необхідним захистити права та інтереси позивача з урахуванням процесуальних строків передбачених для звернення до суду в КАС України.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАС України).

Ні адміністративний позов, ні матеріали справи не містять відомостей щодо існування об'єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивача до суду з цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 року рішення № 25-рп/2009.

Таким чином, адміністративний позов має бути задоволений в межах шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 122 КАС України, тобто не з 07.10.2009 року, а з 22.06.2017 року, оскільки позов поданий до суду 22.01.2018 року.

Аналогічна правова позиція стосовно застосування строків захисту прав та інтересів через призму процесуальних строків КАС України викладена в постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі №523/5348/17.

Приписами ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивач належними доказами підтвердили правомірність частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст.6, 9, 77, 90, 205, 242-246, 257-263 КАС України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м.Херсон, вул.28 Армії, буд.6, ) перерахувати та поновити виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, Держава Ізраїль АДРЕСА_2, рнокпп НОМЕР_3) з 22.06.2017 р, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до пп.15.5 п.15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Кузьменко Н.А.

кат. 10.2.4.