Справа № 592/10776/17
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2018-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Алфьоров А.М.

27 березня 2018 р. Справа № 592/10776/17

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Бенедик А.П. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання Багмет А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Сумського обєднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області на постанову Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 листопада 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Сумської міської ради, Сумського обєднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и л а:

25 вересня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, яким просить визнати протиправними дії Сумського обєднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (далі Сумське ОУПФУ, пенсійний орган, відповідач) щодо припинення нарахування та виплати пенсії та зобовязати відповідача поновити нарахування та виплату пенсії, сплатити заборгованість, яка виникла з часу припинення нарахування та виплати пенсії з 01 квітня 2017 року, а також звернути постанову суду в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона перебуває на обліку у Департаменті соціального захисту населення Сумської міської ради, як особа, яка переміщена з району проведення антитерористичної операції. З часу її переміщення отримання призначеної пенсії, яка є її єдиним джерелом для існування, здійснювалося за місцем перебування на обліку - у Сумському ОУПФУ, проте з 01 квітня 2017 року виплата пенсії їй була припинена у звязку з відсутністю за фактичним місцем проживання (перебування). Відповідачем рішення про припинення виплати пенсії не виносилось. Вважає, що припинення виплат пенсії здійснено відповідачем поза процедурою, встановленою законом.

Постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 листопада 2017 року (постанова у повному обсязі виготовлена 17 листопада 2017 року) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений в повному обсязі.

Судове рішення вмотивовано висновком про протиправність відмови припинення виплати пенсії позивачу ОСОБА_1

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі Сумське ОУПФУ, посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 листопада 2017 року та прийняти нове судове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову.

Скаржник зазначає, що у березні 2017 року пенсійним органом згідно з рішенням Комісії по розгляду заяв громадян з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради правомірно зупинена виплата пенсії ОСОБА_1 у звязку з її відсутністю за місцем фактичного проживання/перебування. Вказує, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної постанови не перевірено і не досліджено всі фактичні обставини справи та надано належної правової оцінки, в результаті чого суд невірно застосував норми матеріального права та виніс неправомірне судове рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення відповідно до положень ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами ч. 3 ст. 313 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час, місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, до судового засідання не прибули. Фіксування судового засідання технічними засобами не відбувалось згідно положень ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (абз. 1 ст. 46).

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (абз. 2 ст. 46).

Преамбулою Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № № 1058-IV в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

За приписами ст. 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (ч. 1 ст. 5).

Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування (ч. 2 ст. 5).

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 відповідно пенсійного посвідчення, виданого Стахановським УПФУ Луганської області 18 грудня 1997 року, є отримувачем пенсії за віком, призначеної на умовах Закону № 1058-IV, номер особового рахунку 173835 /а.с. 9/.

Також судом установлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку у Департаменті соціального захисту населення Сумської міської ради як особа, яка переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції з м. Стаханов, Луганської області з 2017 р. та отримувала пенсію за віком у Сумському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Сумської області.

З 01 квітня 2017 року відповідач призупинив виплату пенсії ОСОБА_1, у звязку з скасуванням її довідки внутрішньо переміщеної особи.

Підстави припинення виплати пенсії регламентовані ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV.

Так, ч. 1 ст. 49 цього Закону визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року N 25-рп/2009);

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Погоджуючись із висновком суду про обґрунтованість позовних вимог позивача ОСОБА_1, колегія суддів зазначає, що судам першої та апеляційної інстанцій відповідачем не надано доказів, які б посвідчували ту обставину, що підставою для припинення виплати пенсії позивачу слугувало відповідне рішення пенсійного органу.

Частиною 2 ст. 2 КАС України установлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведене дає підстави колегії суддів дійти висновку про те, що оскаржувані позивачем ОСОБА_1 дії Сумського ОУПФУ про припинення виплати пенсії вчинені відповідачем не у спосіб, що передбачений ст. 49 Закону № 1058-IV, а відтак є протиправними.

Доводи апеляційної скарги зазначені висновки не спростовують.

Колегія суддів зауважує, що рішення пенсійного органу у випадках, передбачених законодавством, повинно бути оформлено у паперовій формі та містити відомості не тільки про дату його прийняття, номер рішення, прізвища, імя, по батькові особи, що його приймає, тощо, а і вичерпний та обґрунтований перелік обставин, які стали передумовою, в даному випадку, для прийняття рішення про припинення виплати пенсії, з обовязковим посиланням на Закони України та інші підзаконні акти, якими зазначена особа керувалась при його прийнятті.

Оскільки судами установлено, що рішення про припинення виплати пенсії позивачу відповідач не приймав, колегія суддів не вбачає підстав для надання правової оцінки, наведеного скаржником в апеляційній скарзі.

Колегія суддів зазначає, що субєктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Обраний позивачем спосіб відновлення порушеного права відповідає положенням ст. 160, ч. 2 ст. 245 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пунктах 51 - 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Пічкур проти України» (заява №10441/06) від 07 листопада 2013 року, яке набуло статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» (заява №48787/99) від 08 липня 2004 року Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров'я (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за ст. 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Як зазначено в п. 333 цього рішення: «Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією».

За наведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення.

Інші доводи та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення < > суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 316 КАС України).

Підстави, передбачені ст. 139 КАС України, для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ч. 4 ст. 229, ст.ст. 292, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Сумського обєднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області залишити без задоволення, а постанову Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 листопада 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_2
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_3 ОСОБА_4
Постанова у повному обсязі складена і підписана 06 квітня 2018 року.