Справа № 806/770/15
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
ПОСТАНОВА

іменем України

"28" березня 2018 р. м. Житомир Справа № 806/770/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Охрімчук І.Г.

суддів: Капустинського М.М.

Моніча Б.С.,

за участю секретаря Полоневич Т.Ю.,

представника відповідачів:

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2, Міністерства внутрішніх справ України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від "18" грудня 2017 р. (судове рішення ухвалене суддею Нагірняк М.Ф. в м. Житомир), у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про визнання дій протиправними, визнання нечинними і скасування наказів, поновлення на службі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та моральної шкоди ,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, УМВС України в Житомирській області, УДАІ України в Житомирській області про визнання дій протиправними, визнання не чинними і скасування наказів №48 о/с від 16.01.2015 р. та №17 о/с від 26.01.2015р., поновлення на службі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу. В подальшому, заявою від 16.11.2017 року позивач збільшив свої позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів в солідарному порядку моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що з 02.10.1996року проходив службу в органах внутрішніх справ Житомирської області, а з 04.04.2014 року перебував на посаді заступника начальника відділення УДАІ УМВС України в Житомирській області. Відповідно до оскаржуваних наказу МВС України від 16.01.2015року №48 о/с "По особовому складу" та наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області від 26.01.2015року №17 о/с "По особовому складу" звільнений із займаної посади відповідно до вимог пункту 10 частини другої статті 3 Закону України "Про очищення влади" від 16.09.2014року та згідно з пунктом 62 "а", 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу. Відтак, позивач вважає своє звільнення протиправним, так як таке звільнення мало місце без належного проведення службового розслідування. Вважає, що при звільненні не дотримано вимог Закону України "Про очищення влади", що підтверджується оправдальним вироком Житомирського районного суду Житомирської області, що набув чинності відповідно до Ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 25.09.2017року. Також, позивач вважає, що такими неправомірними діями відповідачів йому завдані моральні збитки в розмірі 10000,00 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18.12.2017 р. позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ МВС України від 16.01.2015року №48 о/с "По особовому складу" в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_2, заступника начальника відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Житомира, підпорядкованого УМВС України в Житомирській області, зі служби в органах внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановкою на військовий облік) відповідно до вимог пункту 10 частини другої статті 3 Закону України "Про очищення влади" від 16.09.2014року та згідно з пунктом 62 "а", 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу;

- визнано протиправним та скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області від 26.01.2015року №17 о/с "По особовому складу" в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_2, заступника начальника відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Житомира, підпорядкованого УМВС України в Житомирській області, зі служби в органах внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановкою на військовий облік) відповідно до вимог пункту 10 частини другої статті 3 Закону України "Про очищення влади" від 16.09.2014року та згідно з пунктом 62 "а", 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу;

- вважати звільненим капітана міліції ОСОБА_2, заступника начальника відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Житомира, підпорядкованого УМВС України в Житомирській області, зі служби в органах внутрішніх справ з 07.11.2015 року у зв'язку із ліквідацією Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області;

- зобов'язано Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошове забезпечення за період вимушеного прогулу з 26.01.2015 р. по 07.11.2015 р.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач та МВС України подали апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить суд позовні вимоги задовольнити повністю, а саме поновити його в органах внутрішніх справ України з 26.01.2015 р., стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 26.01.2015 р. по день прийняття рішення суду та стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Позивач вказав, що його звільнення 07.11.2015 р. у зв'язку із ліквідацією є передчасним, оскільки процедура ліквідації УМВС України в Житомирській області не завершена.

Міністерство внутрішніх справ України також подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що наказ про звільнення ОСОБА_2 було видано на підставі законодавства та в межах компетенції. Крім того, відповідно до оскаржуваних наказів до позивача правомірно були застосовані вимоги Закону України "Про очищення влади", так як позивачем 08.01.2014 року був складений протокол про адміністративне правопорушення відносно гр. ОСОБА_3, який був учасником акцій протесту "Автомайдан", звільненого від адміністративної відповідальності відповідно до Закону України "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України" від 21 лютого 2014 року N 743-VII.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прийшла до висновку, що апеляційна скарга МВС України не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга позивача - до задоволення частково, з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем 08.01.2014року був складений протокол про вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-2 КУпАП. Підставою для складання вказаного протоколу слугував рапорт старшого інспектора ДПС взводу №3 РДПС ДАІ із ЗС при УДАІ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_4 від 30.12.2013 року про те, що 29.12.2013року під час несення служби на 20км автодороги Київ-Овруч в с.Нові Петрівці близько 12год 30хв автомобіль "Фольксваген" н.з. НОМЕР_1 не виконав вимогу останнього про зупинку, що надавалася за допомогою жезла та свистка, чим порушив п.2.4 Правил дорожнього руху України (а.с22-23).

Постановою Богунського районного суду Житомирської області від 28.02.2014 року, суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_3 відсутні подія та склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-2 КУпАП (а.с.25).

Наказом МВС України від 16.01.2015 року №48 о/с "По особовому складу" капітан міліції ОСОБА_2, заступник начальника відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Житомира, підпорядкованого УМВС України в Житомирській області, звільнений зі служби в органах внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановкою на військовий облік) відповідно до вимог пункту 10 частини другої статті 3 Закону України "Про очищення влади від 16.09.2014року та згідно з пунктом 62 "а", 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу).

В подальшому, вказаний наказ був оголошений (доведений до відому) наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області від 26.01.2015року №17 о/с "По особовому складу", тобто позивач вважається звільнений зі служби в органах внутрішніх справ з 26.01.2015 року (а.с.16-17).

Не погоджуючись із вказаними наказами ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про їх скасування та поновлення на роботі.

Суд при вирішення даної справи виходить з наступного.

Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо порядку та умов проведення очищення влади (люстрація) щодо заборони окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) в органах державної влади, регулюються правовими нормами Закону України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року N1682-VII із змінами та доповненнями (надалі - Закон N1682-VII), що були чинні на день виникнення спору.

В силу вимог п.10 частини другою статті третьої Закону N1682-VII працівник правоохоронного органу, який складав протокол про адміністративне правопорушення лише стосовно особи, звільненої від адміністративної відповідальності відповідно до Закону України "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України" від 21 лютого 2014 року N 743-VII, підлягає звільненню із займаної посади, яку обіймав у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не був звільнений в цей період з цієї посади за власним бажанням із забороною її займати протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом.

Відтак він вірно вказав, що враховуючи те, що ОСОБА_3 за результатами розгляду адмінпротоколу, складеного позивачем, не був звільнений від адміністративної відповідальності відповідно до Закону України "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України" від 21 лютого 2014 року N 743-VII, ОСОБА_2 не підлягав звільненню із займаної посади в розумінні вимог Закону N1682-VII. Таким чином, підстави для звільнення позивача, зазначені в оскаржуваних наказах, відсутні.

Крім цього відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина та їх гарантії, основні обов'язки громадянина визначаються виключно законами України, а згідно з ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи (служби) є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівників та порядок звільнення.

Правовими нормами Закону N1682-VII чітко визначений порядок і строки проведення очищення влади (люстрація) щодо заборони окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) в органах державної влади, тобто щодо звільнення таких осіб із зазначених підстав. Так, відповідно до вимог Прикінцевих та Перехідних положень Закону N1682-VII особи, до яких застосовуються очищення влади (люстрація), підлягають звільненню впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівником органу, до повноважень якого належить звільнення таких осіб.

Суд зауважує, що даний строк, що визначений в Прикінцевих та Перехідних положень Закону N1682-VII, є присікальним строком, тобто, строком, в які нездійснення права викликає припинення цього права.

Загальновідомо, що Закон N1682-VII набрав чинності 16.10.2014року, з дня, наступного за днем його опублікування (офіційне опублікування: Голос України, 2014, 10, 15.10.2014 N 198).

Так, відповідно до оскаржуваних наказів позивач звільнений із займаної посади та зі служби в органах внутрішніх справ з 26.01.2015 року, тобто в термін, що значно перевищує десятиденний термін з дня набрання чинності цим Законом N1682-VII.

Виходячи з аналізу вказаних норм, суд першої інстанції вірно вказав, що видання оскаржуваних наказів відповідачами в частині звільнення позивача мало місце після припинення права на таке звільнення позивача з підстав, передбачених Законом N1682-VII.

В той же час, суд зазначає, що підстави і порядок звільнення осіб зі служби в органах внутрішніх справ врегульовані правовими нормами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. N 114 (надалі-Положення).

Як визначено п.70 Положення (в редакції на час прийняття оскаржуваних наказів) звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку у званні до полковника міліції включно, проводиться начальниками головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ.

В оскаржуваному наказі Міністерства внутрішніх справ України №48 о/с від 16.01.2015 р., зазначено, що позивач, капітан міліції, звільнений із займаної посади та зі служби в органах внутрішніх справ безпосередньо Міністром внутрішніх справ.

Дослідивши обставини справи, суд першої інстанції вірно вказав, що звільнення позивача із займаної посади та зі служби в органах внутрішніх справ проведено без підстав, передбачених чинним законодавством, та без дотримання встановленого порядку, а тому є незаконним, позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними та скасування наказів Міністерства внутрішніх справ України №48 о/с від 16.01.2015 р. та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області №17о/с від 26.01.2015р. щодо звільнення позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Таким чином рішення суду першої інстанції в цій частині прийнято правильно з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування в цій частині відсутні.

Позивач оскаржує те, що суд не поновив його на посаді в органах внутрішніх справ України з 26.01.2015 р. та не правильно визначив період вимушеного прогулу за який він має отримати грошове забезпечення.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача в цій частині та зазначає наступне.

Права та повноваження працівників органів внутрішніх справ визначалися правовими нормами Закону України "Про міліцію", який втратив чинність ще з 07.11.2015 року згідно із Законом України від 2 липня 2015 року N 580-VIII.

Відповідно до постанови КМ України від 16 вересня 2015 р. N 730 також Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області ліквідовано як юридичну особу публічного права.

Згідно наказу МВС України від 06.11.2015 року № 1388 всі посади та вся штатна чисельність працівників Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області скорочена в зв'язку з ліквідацією цього територіального підрозділу МВС України.

За приписами п.10 Розділу XI "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону N 580-VIII працівники міліції, які не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Як зазначено в п.8 Розділу XI "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону N 580-VIII, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Таки чином суд першої інстанції прийшов до висновку, позовні вимоги щодо зобов'язання Міністерство внутрішніх справ України поновити позивача як капітана міліції в органах внутрішніх справ не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не підлягають задоволенню. Судовим рішенням не можна зобов'язати відповідачів по справі надати можливість виконання позивачем тих повноважень, які втратили чинність з 07.11.2015року згідно із Законом України від 2 липня 2015 року N 580-VIII.

Судова колегія вважає, що така позиція суду першої інстанції є помилковою.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", в абзаці третьому пункті 18 цієї Постанови прямо зазначено, що у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП). Одночасно суд визначає працівника звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

В розумінні вимог п. "г" п.64 Положення скорочення чисельності та штатів, в тому числі у зв'язку із ліквідацією установи (органу внутрішніх справ), є самостійною підставою для звільнення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу зі служби в запас (з постановкою на військовий облік).

Таким чином , виходячи з аналізу вказаних норм суд першої інстанції зробив висновок, що порушене право позивача, зумовлене незаконним звільненням з посади заступника начальника відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Житомира, підпорядкованого УМВС України в Житомирській області та зі служби в органах внутрішніх справ, підлягає судовому захисту виключно шляхом визнання його звільненим з 07.11.2015року у зв'язку із ліквідацією Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області та виключно шляхом виплати йому за період вимушеного прогулу в кількості 243дні (з 26.01.2015року по 07.11.2015року) грошового забезпечення виходячи із середньомісячного його грошового утримання в розмірі 4396,29 грн.

Колегія суддів зазначає, що разом з цим суд першої інстанції не врахував, що станом на час прийняття рішення як судом першої інстанції так і на даний час, державна реєстрація припинення Управління МВС України в Житомирській області та Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області не відбулась. Таким чином установа Управління МВС України в Житомирській області, яка здійснювала прийом на роботу позивача та його звільнення, а також установа Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, яка є безпосереднім місцем роботи позивача і яка здійснювала нарахування та виплату грошового утримання позивачу - на даний час, в силу вимог законодавства України, є не ліквідованими.

Відповідно до наведеної вище Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (п.18)слідує, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. У випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235 КЗпП ( 322-08 ). Одночасно суд визначає працівника звільненим за п.1 ст.40 КЗпП ( 322-08 ) у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

Ліквідація - це одна з форм припинення діяльності суб'єкта господарювання (юридичної особи). Нагадаємо: згідно зі ст. 104 ЦКУ і ст. 59 ГКУ, юридична особа припиняє своє існування шляхом ліквідації чи реорганізації.

Таким чином при ліквідації діяльність припиняється без правонаступництва, тобто без переходу прав та зобов'язань юридичної особи, що ліквідується, до інших осіб. Отже, при ліквідації юридичної особи її права та обов'язки припиняються.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (ч. 2 ст. 104 ЦК України ).

Статтею 111 ЦК України ( ч.1) передбачено, що з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про рішення засновників (учасників) юридичної особи, суду або уповноваженого ними органу щодо ліквідації юридичної особи ліквідаційна комісія (ліквідатор) зобов'язана вжити всіх необхідних заходів щодо стягнення дебіторської заборгованості юридичної особи, що ліквідується, та письмово повідомити кожного з боржників про припинення юридичної особи в установлені цим Кодексом строки, а відповідно до ч.14 зазначеної статті ліквідаційна комісія (ліквідатор) забезпечує подання державному реєстраторові документів, передбачених законом для проведення державної реєстрації припинення юридичної особи в установлений законом строк.

Отже виходячи з аналізу зазначених положень законодавства судова колегія прийшла до висновку, що суд першої інстанції прийшов до передчасного та помилкового висновку, щодо остаточної ліквідації установ з якими позивач перебував у трудових відносинах.

Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України слідує, що у разі звільнення без законної підстави, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Враховуючи вище наведене колегія суддів прийшла до висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом поновлення його на роботі на відповідній посаді в органах внутрішніх справ та зобов'язання відповідачів виплатити ОСОБА_2 відповідне грошове забезпечення, зумовлене вимушеним прогулом з 26.01.2015 року по даний час, тобто по день винесення судом апеляційної інстанції постанови ( по 28.03.2018 року включно).

Таким чином судове рішення суду першої інстанції в частині визначення дати звільнення та вирішення питання про грошове утримання за час вимушеного прогулу підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нової постанови про задоволення вимог позивача.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн., то судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині і вважає, що підстави для їх задоволення відсутні.

Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.95р., під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, позивач ні в позовній заяві ні в своїх поясненнях в судовому засіданні не зазначив в чому полягає завдана йому моральна шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від "18" грудня 2017 р. в частині визначення дати звільнення, в частині зобов'язання виплатити грошове забезпечення за вимушений прогул скасувати, прийняти в цій частині нову постанову.

Поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника відділу ДАІ з обслуговування м. Житомира УМВС України в Житомирській області з 26.01.2015 року.

Зобов'язати Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошове забезпечення за період вимушеного прогулу з 26.01.2015 р. по 28.03.2018 року.

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.Г. Охрімчук

судді: М.М. Капустинський

Б.С. Моніч

Повне судове рішення складено "05" квітня 2018 р.