Справа № 750/11695/17
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2018-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2018 року м. Чернігів Справа № 750/11695/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, справу за адміністративним позовом Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання дій неправомірними та стягнення коштів,

У С Т А Н О В И В:

Чернігівське об'єднане управління Пенсійного фонду України (далі – Чернігівське ОУПФ) звернулось до суду з адміністративним позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (далі – Управління), Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (далі – ГТУЮ у Чернігівській області) та просить:

- визнати дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області щодо формування та надіслання платіжного доручення до Публічного акціонерного товариства ''Ощадбанк'' про списання коштів на суму 301,52 грн. з його рахунків – неправомірними;

- стягнути з Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області на його рахунок 301,52 грн. неправомірно стягнених коштів.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що Управлінням було надіслано до ПАТ «Ощадбанк» вимогу про списання коштів з його рахунку, який призначений для фінансування пенсійних виплат, та кошти з якого не можуть бути витрачені на будь-які цілі. Зазначив, що про намір зняти кошти Управління позивача не повідомляло, а Чернігівське ОУПФ дізналось про зняття коштів 15.11.2017 шляхом роздрукування виписки. Також йому не відомо з чого складається знята сума коштів та за примусове виконання яких судових рішень її стягнуто.

Крім того, в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» Управління не надіслало до Чернігівського ОУПФ виконавчі документи, на підставі яких стягнуто виконавчий збір, чим позбавило позивача права на їх оскарження в порядку, визначеному чинним законодавством. Вважає, що Управління неправомірно надіслало вимогу про списання коштів до ПАТ «Ощадбанк», а не до органів Державної казначейської служби, так як Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26.12.2017 справу передано до Чернігівського окружного адміністративного суду для розгляду.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.02.2018 прийнято справу до свого провадження та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику (повідомлення) сторін. Також надано відповідачам 15-денний строк з дня вручення копії ухвали суду для надіслання відзиву на позов.

У встановлений ухвалою суду строк представник відповідачів надав відзив на позову, в якому просив відмовити Чернігівському ОУПФ в задоволенні позову та зазначив, що платіжною вимогою від 15.11.2017 списано з рахунків позивача 301,52 грн., які були розподілені при примусовому виконанні виконавчих проваджень (витрати на організацію та проведення виконавчих дій). Вважає, що примусове виконання рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ органами казначейства, можливе лише за умови, що вказані органи здійснюють казначейське обслуговування коштів боржника, при цьому кошти, на які звертаються стягнення, є бюджетними. Проте кошти було списано з рахунку Чернігівського ОУПФ № 7163, що обслуговується в Чернігівській філії АТ «Ощадбанк», та вони не включаються до складу Державного бюджету України. Тому, органи казначейства України не уповноважені виконувати рішення про списання коштів з вказаного рахунку.

Також зазначив, що під час списання коштів ним було враховано положення Закону України «Про виконавче провадження», наказ Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2830/5 «Про встановлення витрат виконавчого провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень та Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Окремо зазначив, що Закон України «Про виконавче провадження» не зобов’язує державного виконавця повідомляти боржника про намір стягнути кошти на витрати виконавчого провадження.

Розглянувши матеріали справи, з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позову має бути відмовлено, зважаючи на таке.

Судом встановлено, що на виконанні в Управлінні знаходиться виконавчий лист Новозаводського районного суду м. Чернігова у справі №751/4350/16-а про зобов'язання Чернігівського ОУПФ виплатити стягувачу різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії з урахуванням отриманих раніше сум.

10.10.2016 старшим державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 52613642 з виконання вищезазначеного виконавчого листа та запропоновано позивачеві як боржнику у виконавчому провадженні виконати судове рішення протягом 10 робочих днів. Пунктом 3 постанови з позивача стягнуто виконавчий збір у розмірі 5800,00 грн (а.с. 15).

15.11.2017 на підставі платіжного доручення за № 52613642/1 Управлінням списано з рахунку Чернігівського ОУПФ № 7163, відкритого у Чернігівській філії АТ «Державний ощадний банк України», частину суми виконавчого збору в розмірі 301,52 грн. (а.с. 4).

Вважаючи дії Управління щодо формування та надіслання до ПАТ «Ощадбанк» платіжного доручення про списання з рахунку Чернігівського ОУПФ вказаних коштів, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною першою статті 18 Закону виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини п’ятої статті 26 Закону виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Приписи частини першої статті 27 Закону визначають, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За правилами частини третьої статті 27 Закону за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Згідно із частиною п’ятою статті 27 Закону виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

При цьому, згідно із частиною третьою статті 40 Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерством юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5) (далі - Інструкція) стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження». Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

З аналізу наведених норм вбачається, що державний виконавець у разі надходження до нього виконавчого документа, який відповідає вимогам Закону, виносить постанову про відкриття виконавчого провадження з обов'язковим зазначенням у ній про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірах, установлених статтею 27 Закону. При цьому, рішення про стягнення виконавчого збору виконується в межах виконавчого провадження і підлягає виділенню в окреме виконавче провадження виключно у зв'язку з поверненням виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 3 постанови про відкриття виконавчого провадження старшого державного виконавця з Чернігівського ОУПФ стягнуто виконавчий збір у розмірі 5800,00 грн. Вказана постанова в частині стягнення з Чернігівського ОУПФ виконавчого збору позивачем не оскаржувалась, є чинною, отже – обов'язковою до виконання.

Суд звертає увагу, що обов'язок зі сплати виконавчого збору законодавством покладено на боржника і в разі невиконання суб'єктом владних повноважень - боржником його зобов'язань у виконавчому провадженні в добровільному порядку. В свою чергу, станом на день розгляду справи по суті відсутня інформація щодо добровільного виконання Чернігівським ОУПФ вимог виконавчого листа, виданого Новозаводським районним судом м. Чернігова.

За наведених обставин, суд зазначє, що кошти в сумі 301,52 грн., стягнуті в рахунок часткового погашення виконавчого збору у розмірі 5800,00 грн., списані з позивача на підставі чинної постанови державного виконавця від 10.10.2016 ВП № 52613342, яка позивачем в добровільному порядку, зокрема, в частині сплати виконавчого збору не виконана, а тому Управління, надсилаючи до АТ «Ощадбанк» платіжне доручення про списання з рахунку Чернігівського ОУПФ вищевказаних коштів, діяло правомірно, з врахуванням вимог статей 26, 27 Закону та Інструкції № 512/5.

Доводи Чернігівського ОУПФ про те, що стягнення виконавчого збору повинно бути здійснене виключно органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, суд вважає безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону, рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Отже, примусове виконання рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ органами казначейства, можливо лише за умови, що вказані органи здійснюють казначейське обслуговування коштів боржника, при цьому кошти, на які звертається стягнення, є бюджетними.

Таким чином, оскільки на рахунку Чернігівського ОУПФ № 7163, який обслуговується в Чернігівській філії АТ «Державний ощадний банк України», з якого відповідачем списано кошти, зберігаються кошти, які не включаються до складу Державного бюджету України, то органи казначейства України не уповноважені виконувати рішення про списання коштів з цього рахунку, у зв'язку з чим, суд дійшов до висновку, що на спірні правовідносини не поширюється дія статті 6 Закону.

Крім того, відповідно до пункту 7 розділу 9 Інструкції, при виконанні рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, у разі якщо боржник самостійно не сплачує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження, основну винагороду приватного виконавця та накладені на нього штрафи, у передбачених Законом випадках, виконавець примусово стягує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження, основну винагороду приватного виконавця та накладені на боржника штрафи одночасно із виконанням такого рішення.

Також, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на положення частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який набрав чинності з 01.01.2013, оскільки її приписи визначають, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Разом з тим, оскільки виконавчий лист, виданий у справі № 751/4350/16-а, містить виключно вимоги зобов'язального та разового характеру виконання, а не про стягнення коштів (періодичних платежів), виконання його у порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», неможливе.

Пунктом 10 частини першої розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищевикладені вимоги законодавства, що регулює спірні відносини, та невиконання в добровільному порядку позивачем, як боржником у виконавчому провадженні № 52613642, вимоги пункту 3 постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.10.2016 щодо стягнення з нього виконавчого збору в сумі 5800,00 грн., суд вважає, що Управління правомірно сформувало та надіслало до Чернігівської філії АТ «Державний ощадний банк України» платіжне доручення про списання з Чернігівського ОУПФ вказаних коштів, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 241-243, 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення виготовлено 12 квітня 2018 року.

Суддя С.В. Бородавкіна