Справа № 826/14535/17
Суддя: Головань О.В.
Дата ухвалення: 2018-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Вн. №27/30
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 березня 2018 року 18:21 № 826/14535/17

За позовом Міхеіла Абзіанідзе (громадянин Грузії)

До Солом'янського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві

Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві

Про визнання протиправним та скасування рішенні від 21.10.17 р., зобов'язання вчинити дії

Суддя О.В.Головань

Секретар Б.О.Литвин

Представники:

Від позивача: ОСОБА_3 - адв. (дог. від 11.09.17 р.)

Від відповідачів: ОСОБА_4- п/к (дов. від 16.01.18 р.)

Обставини справи:

Позовні вимоги заявлені про визнання незаконним та скасування рішення Солом'янського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 21.10.17 р. про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_5 (ОСОБА_5), ІНФОРМАЦІЯ_1, яким зобов'язано ОСОБА_5 залишити територію України у термін до 22.10.17 р., рішення про заборону на в'їзд в Україну для громадянина Грузії ОСОБА_5, винесені заступником начальника Солом'янського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві Р.Гаворон; визнання незаконною та скасування дії від 21.10.17 р. з анулювання посвідки на постійне проживання громадянина Грузії ОСОБА_5.

В судовому засіданні 29.03.18 р. оголошено резолютивну частину рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Ознайомившись з матеріалами справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Грузії, 22.11.14 р. звернувся до Печерського районного відділу Головного управління ДМС України в м. Києві з заявою для отримання посвідки на тимчасове проживання для возз'єднання сім'ї з громадянкою України згідно п. 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.12 р. №251, після укладеного 11.11.14 р. шлюбу з громадянкою України ОСОБА_6 (реєстровий запис від 11.11.14 р. №3066).

Згідно заяви від 19.11.15 р. посвідка на тимчасове проживання була продовжена до 01.12.16 р.

24.11.16 р. ОСОБА_5 звернувся до Печерського районного відділу Головного управління ДМС України в м. Києві з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну у зв'язку з перебуванням понад 2 роки у шлюбі з громадянкою України.

На підставі висновку Печерського районного відділу Головного управління ДМС України в м. Києві з заявою від 31.01.17 р. ОСОБА_5 надано дозвіл на імміграцію в Україну згідно п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" (дійсний до 30.01.18 р.), а також оформлено йому посвідку на постійне проживання НОМЕР_1 згідно його заяви від 14.02.17 р.

Працівниками УКР ГУ НП у Львівській області в рамках розслідування кримінального провадження №0000590 від 10.09.17 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 293, ч. 1 ст. 332, ч. 2 ст. 332, ст. 342, ч. 2 ст. 345 12.09.17 р. у м. Львові на вул. Театральна виявлено громадянина Грузії ОСОБА_5, який обґрунтовано підозрюється в здійсненні хуліганських дій та порушенні громадського порядку на території державного кордону України, що призвело до незаконного перетину кордону пункту "Медика-Шегині" зі сторони Республіки Польща на територію України.

У зв'язку з викладеним УКР ГУ НП у Львівській області дійшло висновку про те, що вказані дії становлять загрозу національній безпеці та громадському порядку в Україні, у зв'язку з чим 12.09.17 р. ним відповідно до п. 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.12 р. №251, чч. 3, 4 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" надано подання до Державної міграційної служби України про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні.

На підставі вказаного подання 12.09.17 р. Печерським районним відділом Головного управління ДМС України в м. Києві прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Вказане рішення скероване ОСОБА_5 супровідним листом від 13.09.17 р. №7/2774-17 на адресу - АДРЕСА_2.

В подальшому 21.10.17 р. під час проведення підготовчого етапу загальнодержавних профілактичних заходів під умовною назвою "Мігрант" на території м. Києва працівниками Національної поліції України ОСОБА_5 був затриманий працівниками УКР ГУ НП в Київській області по вул. Солом'янській, і при перевірці документів було встановлено, що останній перебуває на території України без документів на право проживання в Україні.

У зв'язку з вказаними обставинами позивача було затримано для складання протоколу про адміністративне правопорушення відповідно до ст. 259 КУпАП та доставлено до Солом'янського районного відділу Головного управління ДМС України в м. Києві згідно відповідного рапорту.

Також 21.10.17 р. щодо позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення відповідно до ст. 259 КУпАП, винесено відповідну постанову про накладення адміністративного стягнення - штрафу у розмірі 510 грн., а також винесено рішення про примусове повернення в країну походження або третю країну іноземця або особи без громадянства, згідно якого позивача зобов'язано повернутися до країни походження у термін до 22.10.17 р., а також заборонено в'їзд в Україну терміном на три роки.

Позивач - ОСОБА_5 - вважає прийняті щодо нього рішення протиправними та просить їх скасувати з таких підстав.

Представник позивача зазначає, що ОСОБА_5 вийшов з дому 21.10.17 р. і зник; згодом стало відомо, що він був затриманий о11-12 годині за адресою: м. Київ, пров. Керамічний, 7-В, викрадений та вивезений з території України із застосуванням сили, переміщений в літак і близько 19.00 транспортований з території України в м. Тбілісі до Грузії.

Позивач законно перебував на території України, мав посвідку на постійне проживання, одружений на громадянці України та має малолітню дитину - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2

Позивачу не надавалися для ознайомлення оскаржувані рішення про скасування дозволу на імміграцію, посвідки на постійне проживання, видворення його з території України та заборону на в'їзд, тоді як про факт прийняття вказаних рішень позивач дізнався з відповідних штемпелів у паспорті. Вказане призвело до порушення права позивача на оскарження прийнятих щодо нього рішень, а замалий строк для того, щоб покинути територію України, визначений на порушення п. 10 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків", яким передбачено 7-денний термін для зняття з реєстрації місця проживання.

Присутній у судовому засіданні представник позивач надав пояснення, згідно яких позивачем не допускалися порушення законодавства України, що могли би бути підставою для висновку про те, що дії становлять загрозу національній безпеці та громадському порядку в Україні.

Позивач дійсно перебував на кордоні та у м. Львові 10-12 вересня 2017 р., проте жодних протиправних дій не вчиняв, йому не висувалися жодні підозри і щодо нього не проводилися жодні слідчі дії.

Примусове видворення позивача з території України становить втручання в його приватне та сімейне життя, оскільки на території України у нього є дружина і малолітня дитина, не взято до уваги відповідну практику ЄСПЛ, зокрема, у справі Нунесс проти Норвегії від 28.06.11 р. (заява №55597/09).

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві (представляє інтереси всіх територіальних районних підрозділів у м. Києві) - проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач наполягає на тому, що всі оскаржувані рішення щодо позивача прийняті в межах законодавства України з передбачених підстав.

Зокрема, позивачем не було оскаржене рішення Печерського районного відділу Головного управління ДМС України в м. Києві про скасування дозволу на імміграцію в Україну, тому він мав залишити території України протягом місяця.

Оскільки протягом місяця з 12.09.17 р. позивач територію України не залишив, були вжиті заходи щодо примусового повернення позивача в країну походження згідно ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Також відповідач зазначає, що в жодних діях щодо примусового повернення позивача на територію Грузії він участі не брав, тому з цього приводу пояснень надати не може.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Предметом розгляду по справі є лише відповідність законодавству оскаржуваних рішень, тоді як факти щодо видворення позивача з території України суд не встановлює і не надає оцінки посиланням позивача на порушення вимог законодавства, що мали при цьому місце, оскільки це виходить за межі предмету розгляду по справі.

Згідно ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно п. 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.12 р. №251, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію".

В даному випадку згідно оскаржуваного рішення від 12.09.17 р. Печерського районного відділу Головного управління ДМС України в м. Києві про скасування дозволу на імміграцію в Україну його прийнято на підставі чч. 3, 4 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", тобто, компетентний орган дійшов висновку, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Законодавством більш детально не врегульовано питання визначення, які конкретно обставини є достатніми для висновку про скасування дозволу на імміграцію згідно чч. 3, 4 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", зокрема, чи є достатнім для цього висновку факт відкриття кримінального провадження щодо особи, затримання його під час проведення масових заходів, тощо.

Відповідно, це питання віднесено до дискреційних повноважень компетентного органу - центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції та його територіальних відділень, які при прийнятті рішення щодо конкретного випадку самостійно визначають, чи дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Згідно правової позиції ЄСПЛ, викладеної у п. 66 рішення CASE OF NUNEZ v. NORWAY (заява № 55597/09), звертаючись до питання про дотримання вимог Конвенції, Суд наголошує, що державна має право згідно усталеної практики міжнародного права та як суб'єкт договірних зобов'язань контролювати в'їзд іноземців на свою територію та їх перебування на своїй території (див. між іншим, Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom, рішення від 28 травня 1985, Series A no. 94, p. 34, § 67, Boujlifa v. France, рішення від 21 October 1997, Reports of Judgments and Decisions 1997 VI, p. 2264, § 42). Конвенція не гарантує право іноземця в'їздити або проживати на території конкретної країни.

Згідно матеріалів справи підставою для висновку про те, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України став той факт, що працівниками УКР ГУ НП у Львівській області в рамках розслідування кримінального провадження №0000590 від 10.09.17 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 293, ч. 1 ст. 332, ч. 2 ст. 332, ст. 342, ч. 2 ст. 345 12.09.17 р. у м. Львові на вул. Театральна виявлено громадянина Грузії ОСОБА_5, який обґрунтовано підозрюється в здійсненні хуліганських дій та порушенні громадського порядку на території державного кордону України, що призвело до незаконного перетину кордону пункту "Медика-Шегині" зі сторони Республіки Польща на територію України.

Представником позивача не заперечується факт перебування позивача на кордоні в районі пункту перетину "Медика-Шегині" зі сторони Республіки Польща на територію України та у м. Львові 10-12 вересня 2017 р. при перетині кордону Міхеілом Саакашвілі, що також підтверджується інформацією з загальновідомих джерел, оскільки ситуація з видворенням громадян Грузії, в тому числі, і позивача, широко освітлювалась в ЗМІ. https://lb.ua/news/2017/10/24/380123_soratnik_saakashvili_mihail.html https://www.pravda.com.ua/articles/2017/11/20/7162743/

На думку суду, участь позивача у вказаних подіях цілком могла бути кваліфікована як така, що підпадає під чч. 3, 4 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", незважаючи на відсутність рішень про притягнення його до відповідальності, а сама поведінка як небажана для країни перебування.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно ст. 13 Закону України "Про імміграцію" особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Згідно ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, в тому числі, в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в'їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Рішення про заборону в'їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Згідно ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

У разі прийняття рішення про примусове повернення в паспортному документі іноземця або особи без громадянства скасовується віза і вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Оскільки позивач у місячний термін територію України не покинув, то щодо нього було прийнято рішення, передбачені ст. 13 Закону України "Про імміграцію", ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", а саме - прийнято рішення від 21.10.17 р. про примусове повернення в країну походження або третю країну іноземця або особи без громадянства, згідно якого позивача зобов'язано повернутися до країни походження у термін до 22.10.17 р., а також заборонено в'їзд в Україну терміном на три роки.

Обмеження ст. 26 Закону в даному випадку відсутні, оскільки позивач досяг 18-річного віку, на нього не поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За таких обставин у суду відсутні підстави для висновку про прийняття відповідачем по суті протиправних рішень щодо позивача, у зв'язку з чим підстави для визнання їх протиправними та скасування по суті відсутні.

В той же час суд зазначає, що під час прийняття оскаржуваних рішень відповідачем було допущено порушення законодавства, що не забезпечили позивачу можливість належним чином реалізувати своє право на оскарження прийнятих щодо нього рішень, а саме.

Згідно ст. 13 Закону України "Про імміграцію" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.

В даному випадку згідно матеріалів справи рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну доводилося до відома позивача супровідним листом від 13.09.17 р. №7/2774-17, скерованого на адресу - АДРЕСА_2, про що надано відповідну копію фіскального чеку.

Вказана адреса міститься в матеріалах міграційної справи позивача і саме ця адреса вказана у міграційній справі позивача.

Згідно пояснень представника позивача та свідка (дружини - ОСОБА_6.) вказана адреса зазначена виключно для оформлення посвідки на проживання в Україні, тоді як адресою фактичного проживання позивача не була, а після отримання посвідки на проживання в ній вже була зазначена інша адреса - АДРЕСА_1 (адреса батьків ОСОБА_6, за якою отримуються поштові повідомлення), і яка також є в матеріалах міграційної справи.

Згідно чинного законодавства чітко не визначено, як визначається адреса, за якою відбувається листування міграційних органів з особами, документованими посвідками на проживання в Україні, і за дотримання яких умов повідомлення міграційних органів вважаються доведеними до зацікавлених осіб належним чином.

Проте, в будь-якому випадку така процедура має забезпечувати доведення відповідної інформації до особи, що в даному випадку не було дотримано.

Оскільки позивач не був повідомлений належним чином про прийняте щодо нього рішення від 12.09.17 р. Печерського районного відділу Головного управління ДМС України в м. Києві про скасування дозволу на імміграцію в Україну, то не зміг скористатися правом на його оскарження згідно ст. 13 Закону України "Про імміграцію" або покинути в місячний термін територію України.

Вказане є підставою для визнання відповідної бездіяльності відповідача протиправною.

Згідно ч. 3-6 ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

В даному випадку згідно оскаржуваного рішення Солом'янського районного відділу Головного управління ДМС України в м. Києві від 21.10.17 р. про примусове повернення в країну походження або третю країну іноземця або особи без громадянства, ним позивача зобов'язано повернутися до країни походження у термін до 22.10.17 р., а також заборонено в'їзд в Україну терміном на три роки, встановлено термін його виконання - до 22.10.17 р., тобто, позивач мав покинути територію України у термін менше доби, що не надавав можливість покинути територію України навіть у випадку добровільного виконання рішення.

За таких обставин, на думку суду, вказане рішення в частині визначення закороткого терміну не може бути визнане таким, що відповідає вимогам законодавства.

Згідно ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено право компетентних органів застосовувати такий захід, як заборона в їзду в Україну терміном на три роки, що і було зроблено в даному випадку. Це право згідно змісту Закону також носить дискреційний характер, оскільки відповідне рішення приймається на розсуд компетентного органу.

При цьому, суд не може погодитися з посиланням позивача на неврахування інтересів дитини при прийнятті рішень про примусове повернення та заборону в'їзду, а саме.

Згідно правової позиції ЄСПЛ, викладеної у п. 68, 70 рішення CASE OF NUNEZ v. NORWAY від 28.06.11 р. (заява № 55597/09), Суд нагадує, що хоча визначальна мета цього положення (ст. 8 Конвенції) захистити особу від свавільних дій державних органів, додатково можуть існувати позитивні обов'язки держави щодо забезпечення "поваги" до сімейного життя. Розмежування між позитивними та негативними обов'язками держави згідно цього положення не є чітким. Застосовувані принципи є подібними. У обох випадках увага має бути приділена справедливому балансу між інтересами особи та громади в цілому, і в обох випадках держава користується певною свободою розсуду (див. Konstatinov v. the Netherlands, no. 16351/03, § 46, 26 квітня 2007; Tuquabo-Tekle and Others v. the Netherlands, no. 60665/00, § 42, 1 грудня 2005; Ahmut v. the Netherlands, 28 листопада 1996, § 63, Reports of Judgments and Decisions 1996 VI; Gul v. Switzerland, 1 лютого 1996, § 63, Reports of Judgments and Decisions 1996 I; Powell and Rayner v. the United Kingdom, 21 лютого 1990, § 41, Series A no. 172).

Також Суд наголошує, що ст. 8 Конвенції не містить загального обов'язку держави поважати вибір іммігранта щодо країни перебування та забезпечувати з'єднання сім'ї на своїй території. Тим не менше, у справах, які стосуються сімейного життя та імміграції поширення на державу обов'язку прийняти на своїй території родичів осіб, які там проживають, залежить від співвідношення конкретних обставин зацікавлених осіб та загального інтересу (див. Gul, цит.вище, § 38; and Rodrigues da Silva and Hoogkamer, цит.вище, § 39). Фактори, які мають бути враховані - наскільки руйнівним є вплив на сімейне життя, рівень зв'язків з договірною державою, чи існують непереборні обставини щодо проживання сім'ї у країні походження одного з них або кількох з них та чи є фактори імміграційного контролю (наприклад, випадки порушення імміграційного законодавства) або міркування публічного порядку не на користь особи (див. Rodrigues da Silva та Hoogkamer, цит.вище, ibid.; Ajayi та Others v. the United Kingdom (dec.), no. 27663/95, 22 червень 1999; Solomon v. the Netherlands (dec.), no. 44328/98, 5 вересень 2000). Інший важливий чинник - чи була створена родина у час, коли зацікавленим особам стало відомо, що імміграційний статус одного з них був таким, що ставив під загрозу збереження сім'ї у ворожій державі (див. Jerry Olajide Sarumi v. the United Kingdom (dec.), no. 43279/98, 26 січня 1999; Andrey Sheabashov c. la Lettonie (dec.), no. 50065/99, 22 травня 1999). У таких ситуаціях переміщення члена сім'ї - нерезидента буде несумісним з ст. 8 Конвенції лише у виключних випадках (див. Abdulaziz, Cabales and Balkandali, цит.вище, § 68; Mitchell v. the United Kingdom (dec.), no. 40447/98, 24 листопада 1998, and Ajayi and Others, цит.вище; Rodrigues da Silva and Hoogkamer, цит.вище, ibid.).

Щодо інтересів дитини п. п. 83, 84 вказаного рішення ЄСПЛ зазначено, що з огляду на вищевикладене, Суд поділяє думку меншості Верховного Суду, згідно якої видворення заявниці з дворічною забороною на в'їзд буде поза сумнівом мати далекосяжні наслідки для дітей.

Беручи до уваги вищевикладені обставини, зокрема, тривале перебування дітей з матір'ю та міцний з нею зв'язок, рішення щодо опіки, порушення усталеного життя та стрес, якого вже зазнали діти, а також тривалий період до того часу, коли міграційні органи прийняли рішення щодо видворення заявниці з дворічною забороною на в'їзд, Суд не впевнений, що у даних конкретних обставинах достатня вага була приділена найкращим інтересам дітей в розумінні ст. 8 Конвенції. Також Суд звертає увагу на ст. 3 Конвенції ООН з прав дитини, згідно якої найкращі інтереси дитини мають бути першим міркуванням в усіх діям державних органів щодо дітей (див. Neulinger and Shuruk v. Switzerland [GC], no. 41615/07, § 135, ECHR 2010). Таким чином, Суд не може вважати задовільною поведінку державних органів, які діяли на власний розсуд у пошуках справедливого балансу між загальним інтересом здійснення ефективного міграційного контролю та потребою заявниці залишитися в Норвегії для підтримання контакту з дітьми. http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-105415

Згідно змісту вказаного рішення ЄСПЛ висновок про порушення ст. 8 Конвенції ґрунтувався не на самому факті наявності у заявниці дітей, а на аналізі всієї сукупності обставин її сімейного життя, зокрема, ситуацією з батьком дітей, тощо, що описано в інших положеннях рішення.

В той же час, сама по собі наявність дітей не є безумовною підставою для неможливості прийняти рішення про видворення та зоборони в'їзду одному з батьків.

В даному випадку, крім посилання на факт наявності малолітньої дитини, позивачем не наведено обставин, які могли би бути підставою для висновку про те, що саме відсутність батька на території України суперечить найкращим інтересам дитини.

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що наявність у позивача малолітньої дитини, а також досить нетривалий час з моменту отримання посвідки на постійне проживання (лютий 2017 р.) мав би утримати його від будь-яких дій, що могли би бути розцінені як такі, що становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

На підставі вищевикладеного, ст. 9, 241-246, 255, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві в особі Печерського районного відділу в м. Києві щодо неналежного повідомлення Міхеіла Абзіанідзе про прийняте відносного нього 12.09.17 р. рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві в особі Солом'янського районного відділу в м. Києві від 21.10.17 р. про примусове повернення в країну походження або третю країну іноземця або особи без громадянства щодо визначення терміну залишення території України.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Присудити на користь Міхеіла Абзіанідзе за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві 640 грн. судового збору.

6. Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя О.В. Головань

Повний текст рішення

виготовлено і підписано 06.04.18 р.