Справа № 826/7241/17
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2018-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7241/17 Судді першої інстанції: Аблов Є.В.
Григорович П.О., Смолій І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалене у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року ОСОБА_3 (далі - Позивач, ОСОБА_3.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Відповідач, Мін'юст України) в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з Відповідача 90 527,35 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 26.12.2016 року по 31.08.2017 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.01.2018 року позов задоволено частково - стягнуто з Відповідача на користь Позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 26.12.2016 року по 31.08.2017 року у розмірі 81 678,46 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що, по-перше, на момент розгляду справи рішення суду про поновлення на роботі виконано Мін'юстом України не було, що тягне за собою настання для роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 236 КЗпП України, по-друге, рішеннями судів, які набрали законної сили, встановлено право ОСОБА_3 на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Крім того, обраховуючи належну до стягнення суму середнього заробітку, суд першої інстанції, враховуючи правові позиції Верховного Суду України, включив до її складу коефіцієнт підвищення посадового окладу за 2016 та 2017 роки, а також відхилив доводи Відповідача про необхідність врахування отриманого Позивачем заробітку за новим місцем роботи.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому посилається на неврахування судом першої інстанції обставин, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з моменту видачі власником відповідного наказу. Водночас, на переконання Апелянта, оскільки на момент розгляду справи даної дії Мін'юстом України вчинено не було, час затримки не можливо вирахувати, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в обраний Позивачем спосіб. Крім того, Відповідач зазначає про неправильне тлумачення судом першої інстанції положень ст. 236 КЗпП України, зі змісту якої, на думку Апелянта, випливає, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду необхідно обраховувати з вирахуванням суми середньої заробітної плати, отриманої особою за новим місцем роботи.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2018 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10.04.2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що 16.11.2017 року Мін'юстом України прийнято наказ №4475/к, яким ОСОБА_3 поновлення на посаді, що, на переконання останнього, свідчить, що на момент розгляду судом першої інстанції справи рішення про поновлення на роботі виконано не було. У контексті наведеного вказує на безпідставність твердження Апелянта про те, що період затримки виконання рішення суду може бути визначений лише після видання відповідного наказу, оскільки постановами суду апеляційної інстанції у справах №826/16659/15 та №826/2980/15 встановлено протилежне. Стверджує про неправильність посилання Відповідача на невірне тлумачення судом першої інстанції положень ст. 236 КЗпП України, оскільки, на думку Позивача, дана норма не містить приписів щодо необхідності врахування середнього заробітку на іншій роботі. Крім того, підкреслює, що ст. 236 КЗпП України передбачає відповідальність власника за невиконання рішення про поновлення на роботі навіть у випадку невчинення працівником додаткових дій, спрямованих на його виконання.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, та просив суд її вимоги задовольнити повністю.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду справи в судове засідання не з'явився.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення представника Відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2014 року у справі №826/17563/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.03.2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.07.2015 року, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до Державної виконавчої служби України - визнано протиправним та скасовано наказ ДВС України від 10.11.2014 року №675/к «Про звільнення ОСОБА_3.», поновлено ОСОБА_3 на посаді старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України з 19.21.2014 року та стягнуто з ДВС України на користь ОСОБА_3 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, дану постанову суду було допущено до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 06.08.2015 року ВП №48368518 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.01.2015 року №826/17563/14 про поновлення ОСОБА_3 на посаді старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України з 19.12.2014 року (а.с. 16-17).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2016 року у справі №826/17563/14 задоволено подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та замінено у виконавчому провадженні ВП №48368518 боржника - ДВС України на Мін'юст України (а.с. 18-20).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 11.11.2016 року ВП №48368518 замінено сторону виконавчого провадження ВП №48368518 - боржника з ДВС України на Мін'юст України (а.с. 21-22).

Оскільки, як зазначав Позивач, рішення суду про поновлення на роботі виконано не було, останній звернувся до суду із вказаним позовом.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 235, 236 Кодексу законів про працю України, п. п. 1, 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, а також правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 21.01.2015 року у справі №6-203цс14 та від 23.06.2015 року у справі №21-63а15, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність достатніх підстав для стягнення на користь Позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, оскільки таке невиконання, на переконання Окружного адміністративного суду міста Києва, підтверджується відсутністю відповідного наказу Мін'юсту України.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 235 Кодекс законів про працю України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому приписи ст. 236 КЗпП України закріплюють, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження», який був чинний на момент ухвалення Окружним адміністративним судом міста Києва постанови від 26.12.2014 року у справі №826/17563/14, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

У разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника на них накладається штраф та застосовуються інші заходи, передбачені законом.

Згідно п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Таким чином, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі є саме невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі після проголошення судового рішення. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 6-435цс15, а також у постанові Верховного Суду від 16.01.2018 року у справі №524/415/16-а.

Викладеним, на переконання судової колегії, спростовується твердження Апелянта про те, що виключно із виданням наказу про поновлення на роботі можливий обрахунок затримки виконання судового рішення, оскільки, як було зазначено вище, невидання наказу про поновлення працівника на роботі саме по собі є затримкою виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір.

Оскільки, як було зазначено раніше, рішення суду в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню, а відповідна постанова у справі №826/17563/14 була ухвалена Окружним адміністративним судом міста Києва 26.12.2014 року, то остання повинна була бути виконана не пізніше 27.12.2014 року.

При цьому, як вірно зауважив суд першої інстанції, ст. 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом України у постанові від 23.06.2015 року у справі №21-63а15, а також Верховним Судом у постанові від 21.03.2018 року у справі № 2а-11523/10/1370.

Таким чином, оскільки, як було встановлено раніше та не спростовується Апелянтом, станом на 31.08.2017 року Мін'юстом України не було видано наказ про поновлення ОСОБА_3 на роботі, суд першої інстанції, з урахуванням постанов Київського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2015 року у справі №826/16659/15 та від 09.02.2017 року у справі №826/2980/15 в аналогічному спорі щодо інших періодів, прийшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі з 26.12.2016 року по 31.08.2017 року, тобто у межах заявленого у позові періоду. При цьому, видання Мін'юстом України 16.11.2017 року наказу №4475/к про поновлення ОСОБА_3 на посаді державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України наведених висновків суду першої інстанції не спростовують.

Крім того, встановивши, що фактично у період затримки виконання рішення про поновлення на роботі за ОСОБА_3 зберігався середній заробіток, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до розрахунку належної до стягнення суми середньої заробітної плати коефіцієнт підвищення заробітної плати з огляду на таке.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок №100) та застосовується, зокрема, у випадку вимушеного прогулу, а також інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Зі змісту п. 10 Порядку №100 випливає, що обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати в розрахунковому періоді за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Таким чином, у постанові від 21.01.2015 року у справі №6-203цс14 Верховний Суд України, з урахуванням тієї обставини, що за період від часу звільнення позивача до часу поновлення його на роботі підприємство здійснювало підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів, прийшов до висновку, що при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в період затримки виконання рішення суду заробітна плата позивача підлягала коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

Отже, встановивши, що згідно довідки ДВС України від 23.01.2015 року №5.1-09/5.1/35 (а.с. 27) середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 складала 172,09 грн., посадовий оклад Позивача на момент призначення на посаду згідно наказу ДВС України від 29.11.2013 року №796/к складав 1 630,00 грн. (а.с. 28), а на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 року №292 та від 18.01.2017 року №15 останній збільшився до 3 963,00 грн. та до 4 600,00 грн. відповідно, суд першої інстанції правильно обрахував коефіцієнт співвідношення заробітної плати Позивача за 2016 рік (2,43) та 2017 рік (2,82) та, відповідно, правильно визначив належну до стягнення суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 81 678,46 грн.. При цьому, судова колегія вважає за необхідне зауважити, що правильність даних розрахунків Відповідачем під сумнів не ставиться.

Оцінюючи посилання Апелянта на те, що, приймаючи рішення про стягнення на користь ОСОБА_3 суму середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі у повному обсязі без урахування заробітку Позивача за новим місцем роботи, суд першої інстанції не врахував положень ст. 236 КЗпП України, колегія суддів оцінює критично з огляду на таке.

Положення ст. 236 Кодексу законів про працю України передбачають покладення на власника відповідальності за час затримки поновлення на роботі незаконно звільненого працівника у вигляді виплати на користь останнього середнього заробітку за вказаний період. Виплата ж власником різниці у заробітку передбачена законодавцем у випадку затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір, про поновлення на роботі незаконно переведеного на іншу роботу працівника.

Таким чином, оскільки у межах спірних правовідносин мала місце саме затримка у поновленні на роботі незаконно звільненого працівника, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для врахування при обчисленні належної до стягнення суми середнього заробітку розміру заробітку ОСОБА_3 на новому місці роботи.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалене у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 січня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено « 10» квітня 2018 року.