Справа № 826/4498/17
Суддя: Кузьмишина О.М.
Дата ухвалення: 2018-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4498/17 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

Суддів: Глущенко Я.Б.

Шелест С.Б.,

секретар судового засідання Пушенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Філії «Центральна станція зв`язку» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року у справі за адміністративним позовом Філії «Центральна станція зв`язку» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до Головного управління Держпраці в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :
Філія «Центральна станція зв`язку» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, Головним управлінням Держпраці у Київській області проведено позапланову перевірку філії «Центральна станція зв`язку» ПАТ «Українська залізниця» з питань дотримання вимог законодавства про працю. За результатами перевірки складено акт від 14.03.2017 року №124.

У висновках акту перевірки зазначено, що виявлено порушення вимог ч. 3 ст.119 КзпП, а саме: за працівником ОСОБА_1 , прийнятим на військову службу за контрактом, не зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток.

На підставі акту перевірки прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 14.03.2017 року №124, якою на філію «Центральна станція зв`язку» ПАТ «Українська залізниця» накладено штраф у розмірі 32000 грн.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на час звільнення з роботи ОСОБА_1 в Україні діяв особливий період, а тому на зазначену особу розповсюджуються трудові та соціальні гарантії, встановлені особам, призваним на військову службу протягом особливого періоду, у вигляді збереження місця роботи на підприємствах, в яких вони працювали під час призову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

У відповідності до п.1 Положення про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженого Указом Президента України від 06.04.11 року № 386/2011, Державна інспекція України з питань праці (Держпраці України) входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, на випадок безробіття в частині призначення нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Підпунктом 3 пункту 3 Положення визначено, що органи Держпраці України відповідно до покладених на них завдань здійснюють, зокрема, державний нагляд та контроль за додержанням вимог законодавства про зайнятість населення з питань дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи.

Приписами ч.2 ст.265 Кодексу законів про працю України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі:

- фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;

- порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;

- недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;

- недотримання встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;

- порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим-п`ятим частини другої цієї статті - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Згідно частини четвертої статті 265 Кодексу законів про працю України штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509 встановлено, що штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками.

Штрафи можуть бути накладені, зокрема, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Таким чином, перший заступник начальника Головного управління Держпраці в Київській області мав право, у відповідності до вимог ч.4 ст.265 КЗпП та п.2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509, приймати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 14 березня 2017 року №124.

Разом з тим, колегією суддів, слід встановити, чи мало місце з боку позивача порушення законодавства про працю, які виявлені відповідачем під час перевірки позивача та зазначені в акті такої перевірки від 01 березня 2017 року.

В акті перевірки позивача від 01 березня 2017 року виявлено порушенняч.3 ст.119 КЗпП України, а саме дослівно:

«У порушення вимог ч. 3 от. 119 КЗпП України працівником прийнятим на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення не зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на Філії «Центральна станція зв`язку» ПАТ «Українська залізниця». Відповідно до наказу від 01.04.1997 року № 188 ОСОБА_2 прийнятий на посаду електромеханіка дільниці 2 групи адміністративно-господарського відділу. Листом Філії «Центральна станція зв`язку» ПАТ «Українська залізниця» від 12.12.2016 року № Філія ЦСЗ - 29/1368 до Військового комісару Святошинського районного у м. Києві військового комісаріату полковнику ОСОБА_3 направлено запит щодо надання копії укладеного з ОСОБА_2 контракту для вирішення питання звільнення чи увільнення електромеханіка дільниці 2 групи адміністративно-господарського відділу ОСОБА_2 від виконання посадових обов`язків у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом до ЗСУ. Листом від 30.12.2015 року №В03ік/3134 за підписом тимчасово виконуючого обов`язки військового комісара Святошинського районного у м. Києві військового комісаріату підполковника ОСОБА_4 надано Філії «Центральна станція зв`язку» ПАТ «Українська залізниця» завірену копію контракту старшого лейтенанта ОСОБА_1 . Наказом від 16.01.2017 року № Об/ОС ОСОБА_1 , електромеханіка дільниці 2 групи адміністративно-господарського відділу, звільнено з 16.01.2017 року на підставі п.3 ст.36 КЗпП України, вступ на військову службу за контрактом. Відповідно до Довідки від 06.01.2017 року № 2 за підписом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 капітана ОСОБА_5 , старший лейтенант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України у військовій частині - польова пошта НОМЕР_1 з 25.01.2016 року по теперішній час.» (а.с.20).
Отже, позивач оскаржує постанову Головного управління Держпраці в Київській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 14 березня 2017 року №124 прийняту за порушення позивачем вимог ч.3 ст.119 КзпП, а саме: за працівником ОСОБА_1 , прийнятим на військову службу за контрактом не зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 був прийнятий на роботу в філію «Центральна станція зв`язку» ПАТ «Українська залізниця» на посаду електромеханіка дільниці №2 адміністративно-господарського відділу згідно з наказом про прийняття на роботу № 188 від 01.04.1997 року.

Згідно контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу укладеного між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 , останній добровільно взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк. Контракт є строковим та укладеним відповідно до строків установлених законодавством, за погодженням сторін: до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію (а.с.48-50).

Наказом від 16.01.2017 року №06/ОС ОСОБА_2 , електромеханіка дільниці №2 адміністративно-господарського відділу, звільнено з 16.01.2017 року на підставі п.3 ст.36 КЗпП України, вступ на військову службу за контрактом.

Тобто, на момент перевірки перевіряючими було встановлено факт звільнення працівника даного підприємства ОСОБА_2 з роботи за п.3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу». Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування. Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань. Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Рішень про закінчення такого періоду на час розгляду справи Президент України не приймав.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 18 січня 2018 року №686/20215/15-ц.

Приписами ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка набрала чинності 08.02.2015 року, визначено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадянам України, які призвані на строкову військову службу на строк до закінчення особливого періоду, але не більше одного року, гарантується збереження місця роботи (посади) та середньомісячного заробітку, викладені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 116-VIII від 15.01.2015 року, який набрав чинності 08.02.2015 року.

Гарантії для працівників, які вступили на військову службу за контрактом, визначає стаття 119 КЗпП України.

Слід зауважити, що кожен випадок укладення працівником контракту є особливим.

Так, у відповідності до ст.119 КЗпП України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Гарантії, визначені у частинах третій та четвертій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.

У відповідності до п.3 ст.36 КЗпП України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) підставами для припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що починаючи з 08.02.2015 року, за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, на строк до закінчення особливого періоду, але не більше одного року, зберігалося місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності.

Враховуючи вищевикладене, вбачається, що незбереження робочого місця за ОСОБА_2 вказує на порушення адміністрацією філії «Центральна станція зв`язку» ПАТ «Українська залізниця» вимог п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України та п.3 ст. 119 КЗпП України, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15.01.2015 року, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14.05.2015 року.

Таким чином, постанова №124 від 14.03.2017 року про накладення на філію «Центральна станція зв`язку» ПАТ «Українська залізниця» штрафу за порушення вимог законодавства про працю, винесена Головним управлінням Держпраці у Київській області, у відповідності до норм чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 05 лютого 2018 року та не можуть бути підставами для її скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Філії «Центральна станція зв`язку» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Я.Б.Глущенко

С.Б.Шелест

Повний текст постанови виготовлено 04 квітня 2018 року.