Справа № 826/11388/16
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2018-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О., Губської О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2018 року, ухвалене за наслідками розгляду справи в порядку письмового провадження, у справі за позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької Ольги Володимирівни, третя особа публічне акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ» про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернуся до суду з адміністративним позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької Ольги Володимирівни (далі - відповідач), в якому просила суд визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 30196080 від 24.06.2016 на житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, публічне акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ» оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що справа розглянута судом першої інстанції з порушенням правил юрисдикційної підсудності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить закрити провадження у справі, посилаючись на те, що апеляційна скарга підписана представником публічного акціонерного товариство «Піреус Банк МКБ», який не є адвокатом.

Таке клопотання не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до пп. 11 п. 16-1 Перехідних положень Конституції України представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню. Провадження у даній справі розпочато до 30.09.2016 (до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя).

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Предметом даного спору є визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 30196080 від 24.06.2016 на житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступні підстави:

- нотаріус при прийнятті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 30196080 від 24.06.2016 на житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, не вчиняв ніяких нотаріальних дій із цим майном відповідного до вимог законодавства, а тому був позбавлений повноважень на вчинення реєстраційних дій;

- умовами пункту 6.1 договору іпотеки від 13.09.2011 № SME_WC/05575/S-4 встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя в один із способів, передбачених цим договором іпотеки: за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з домовленістю сторін про задоволення вимог іпотекодержателя. Разом з тим, заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року у справі №760/8138/14-ц ухвалено звернути стягнення на нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_3, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 07.09.2011 №SME_WC/05575, укладеного між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та ТОВ «Інтерфудс», в розмірі 4 621 483,79 грн. Тобто ПАТ «Піреус Банк МКБ» відповідно до умов пункту 6.1 договору іпотеки від 13.09.2011 № SME_WC/05575/S-4, звернувши стягнення за рішенням суду, не мав права застосовувати інші способи звернення стягнення;

- в порушення вимог пункту 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, нотаріус при здійсненні державної реєстрації права мав перевірити наявність направлених іпотекодержателю і боржнику вимог про усунення порушення в порядку, передбаченому у ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 07 вересня 2011 року між публічним акціонерним товариством «Піреус Банк МКБ» (далі - ПАТ «Піреус Банк МКБ») і товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерфудс» (далі - ТОВ «Інтерфудс»), як позичальником, був укладений договір про надання кредиту у формі кредитної лінії №SME_WC/05575 (далі - кредитний договір), за умовами якого позичальнику відкрито відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом у розмірі 4 900 000 грн та строком користування кредитом до 06 вересня 2014 року.

13 вересня 2011 року між ПАТ «Піреус Банк МКБ», як іпотекодержателем, і ОСОБА_3, як іпотекодавцем, був укладений договір іпотеки №SME_WC/05575/S-4, за умовами пункту 1.1 якого іпотекодавець в забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Інтерфудс» (надалі - позичальник) за кредитним договором №SME_WC/05575 від 07 вересня 2011 року, із всіма додатками, змінами та/або доповненнями, додатковими угодами, договорами про внесення змін та/або доповнень до нього, якщо такі є чи будуть (далі - «кредитний договір»), укладеним між іпотекодержателем та позичальником, передає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, зазначене у пункті 2.1 цього Договору, що надалі іменується «Предмет іпотеки», а іпотекодержатель приймає його в іпотеку та набуває право одержати задоволення своїх вимог за рахунок Предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця та/або позичальника. Згідно з пунктом 2.1 договору іпотеки від 13 вересня 2011 року №SME_WC/05575/S-4 предметом іпотеки є: двокімнатна квартира № 100, загальною площею - 80,40 кв.м, житловою площею - 43,40 кв.м в будинку № 6-Д по проспекту Червонозоряний в місті Києві.

У зв'язку з невиконанням ТОВ «Інтерфудс» зобов'язань за кредитним договором від 07 вересня 2011 року № SME_WC/05575 ПАТ «Піреус Банк МКБ» звернулося з до Солом'янського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Інтерфудс», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 4 621 483,79 грн. та звернення стягнення на майно, передане в іпотеку.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року у справі №760/8138/14-ц позов був задоволений частково. В частині позовних вимог до ОСОБА_3 вирішено: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №SME_WC/05575 від 07 вересня 2011 року, укладеним між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та ТОВ «Інтерфудс» в розмірі 4 621 483,79 грн звернути стягнення на нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_3, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 квітня 2016 року залишено без змін заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року у справі №760/8138/14-ц.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2016 року було скасовано заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 квітня 2016 року, провадження у справі в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Піреус Банк МКБ» до ТОВ «Інтерфудс» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито, а в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Піреус Банк МКБ» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Також судом встановлено, що на підставі заяви ПАТ «Піреус Банк МКБ» про державну реєстрацію права на нерухоме майно, поданої приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Комарницькій О.В., відповідачем прийнято рішення від 24 червня 2016 року, індексний номер: 30196080, про державну реєстрацію права власності за ПАТ «Піреус Банк МКБ» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору іпотеки №SME_WC/05575/S-4 від 13 вересня 2011 року, про що свідчить інформаційна довідка №64167333 від 22.07.2016 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у приватного нотаріуса були відсутні повноваження на вчинення реєстраційних дій, та, крім цього, були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Перевіряючи законність та обґрунтованість такого висновку суду на підставі доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття рішення судом першої інстанції) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої п. 1 ч. 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з визначенням, наведеним у ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому:

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи;

За правилами пункту 1 частини другої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів на час розгляду справи відносяться спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Як видно зі змісту позовної заяви, позивач не порушував перед судом питання про визнання права на предмет іпотеки і своїх вимог цими обставинами не обґрунтовував, зазначаючи лише про порушення процедури державної реєстрації та відсутність повноважень у приватного нотаріуса на прийняття оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, доводи апелянта щодо неналежності розгляду справи за правилами адміністративного судочинства є помилковими.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції по суті, колегія суддів виходить з такого.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 952-IV).

Згідно із частиною першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У відповідності до частини першої статті 10 Закону № 1952-IV державним реєстратором є, зокрема, нотаріус.

Відповідно до частини п'ятої статті 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя, крім державної реєстрації права власності та інших речових прав, що проводиться нотаріусами незалежно від місцезнаходження нерухомого майна.

Відповідно до норм Закону України «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка в тому числі здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановленим Законом №1952-IV.

Пунктом 1 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 26 листопада 2015 року №834-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №834-VIII) передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1 (щодо змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), 2 (щодо змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення), 7 (щодо змін до Закону України «Про адміністративні послуги») і 4 (щодо змін до Закону України «Про звернення громадян») розділу I цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2016 року.

У відповідності до п.2 Розділу II. Прикінцевих та перехідних положення Закону №834-VIII, з дня набрання чинності цим Законом нотаріуси наділяються повноваженнями державних реєстраторів прав на нерухоме майно та можуть здійснювати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень без вчинення нотаріальної дії щодо такого майна.

Закон України від 26 листопада 2015 року №834-VIII набув чинності 13.12.2015.

Отже, посилання позивача, з яким погодився суд першої інстанції, на те, що відповідач з 01.01.2016 не мав повноважень здійснювати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень без вчинення нотаріальних дій щодо такого майна є помилковим.

Перевіряючи висновок суду першої інстанції про наявність у відповідача підстав для прийняття оскаржуваного рішення про державну реєстрацію права власності, колегія суддів виходить з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав;

7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Відповідно до ч. 4 цієї статті державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 10 цього Закону державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:

- відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом;

- відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;

- відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах;

- наявність обтяжень прав на нерухоме майно;

- наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:

1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;

11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав;

12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

Згідно з ч. 2 цієї статті за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення приватним нотаріусом було прийняте на підставі договору іпотеки від 13.09.2011 №SME_WC/05575/S-4.

Умовами пункту 6.1 договору іпотеки від 13 вересня 2011 року № SME_WC/05575/S-4 сторонами встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя в один із способів, передбачених цим договором іпотеки: за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з підпунктом 6.2.1 пункту 6.2 договору іпотеки від 13 вересня 2011 року №SME_WC/05575/S-4 у випадку набуття іпотекодержателем права звернення на предмет іпотеки та прийняття іпотекодержателем письмового рішення про набуття предмета іпотеки у власність, іпотекодавець передає іпотекодержателю право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання за кредитним договором та інших витрат, передбачених цим договором.

Сторони домовились, що з дати прийняття іпотекодержателем письмового рішення про набуття предмета іпотеки у власність, іпотекодавець передає іпотекодержателю, а іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки та набуває право зареєструвати, відповідно до чинного законодавства, своє право власності на предмет іпотеки.

Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за власним одноосібними письмовим рішенням іпотекодержателя про набуття предмета іпотеки у власність.

З дати прийняття іпотекодержателем письмового рішення про набуття предмета іпотеки у власність цей договір виступає правовстановлюючим документом та є правовою підставою для державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Іпотекодавець погоджується з тим, що це застереження, відповідно до Закону України «Про іпотеку», вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV (далі - Закон № 898-IV) передбачено, що що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною першою ст. 36 Закон № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

На підставі частини першої статті 37 Закону №898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Частиною першою статті 35 Закону №898-IV визначено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Як вбачається з матеріалів справи, вимоги про усунення порушень від 25 квітня 2016 р. були отримані 14 травня 2016 р. ОСОБА_3 згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, а також 13 травня 2016 р. арбітражним керуючим ТОВ «Інтерфудс» ОСОБА_14, на якого покладено виконання обов'язків керівника товариства ухвалою господарського суду міста Києва від 04 квітня 2016 року у справі № 910/22791/14 про банкрутство ТОВ «Інтерфудс».

Таким чином, доводи позивача щодо порушення відповідачем п. 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень стосовно відсутності вимог про усунення порушень не підтвердилися.

Стосовно посилання позивача на ту обставину, що на момент прийняття державним нотаріусом рішення про державну реєстрацію за третьою особою предмета іпотеки існувало рішення суду про звернення стягнення на цей же предмет іпотеки, колегія суддів зазначає, що станом на даний час таке судове рішення скасоване, а іпотекодержатель не позбавлений права застосувати альтернативний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення відповідача є законним та обґрунтованим, прийняте в межах повноважень, визначених законодавством.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на те, що суд першої інстанції вирішив справу з помилковим застосуванням норм матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями ст.ст. 311, 312, 315, 319, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2018 року скасувати.

Прийняти нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької Ольги Володимирівни, третя особа публічне акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ» про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту підписання суддями та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді О.О. Беспалов
О.А. Губська

Повний текст постанови складено 05.04.2018