Справа № 473/1752/17
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2018 р.м.ОдесаСправа № 473/1752/17

Категорія: 6.2 Головуючий в 1 інстанції: Лузан Л.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Димерлія О.О., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2017 року (м. Вознесенськ, дата складання повного тексту рішення 30.10.2017р.) по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, 3-х осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання незаконною бездіяльність, зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

31.05.2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області із позовом до виконавчого комітету ОСОБА_2 сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, в якому, з урахуванням уточнень, просила суд визнати незаконною бездіяльність виконкому щодо необстеження земельної ділянки, якою вона користується, за адресою: вул.Отамана Григорєва,93-б в с.Бузьке Вознесенського району та суміжної з нею земельної ділянки відповідно до її заяви на імя голови ОСОБА_2 сільської ради від 24.02.2017 року, а також зобовязати виконком створити відповідну комісію та обстежити вказані земельні ділянки.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку №93-б по вул.Отамана Григорєва в с.Бузьке Вознесенського району та маючи намір реалізувати своє право на отримання у власність земельної ділянки для обслуговування належного їй будинку, вона виготовила технічну документацію з встановлення (відновлення) меж в натурі (на місцевості), однак суміжні землекористувачі відмовилися погодити межі земельної ділянки, а в подальшому, і відповідачем було протиправно відмовлено їй в погодженні меж земельної ділянки без згоди (підписів) суміжних землекористувачів.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12.07.2017 року залучено до участі по справі у якості другого відповідача ОСОБА_2 сільську раду Вознесенського району Миколаївської області, а у якості 3-х осіб - ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18.10.2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до виконавчого комітету ОСОБА_2 сільської ради Вознесенського району Миколаївської області на підставі заяви позивача (т.б. на підставі п.5 ч.1 ст.155 КАС України) - залишено без розгляду.

Постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2017 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник позивачки ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_5 08.11.2017 року подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права, просила скасувати постанову Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25.10.2017 року та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

28.03.2018 року до Одеського апеляційного адміністративного суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в якому, серед іншого, було заявлено клопотання про розгляд справи без участі відповідача.

Позивач та її представник в судове засідання суду апеляційної інстанції тричі (т.б. 24.01.2018р., 07.02.2018р. та 28.03.2018р.) не прибули, про день, час та місце розгляду справи були своєчасно та належним чином повідомлені.

Не прибули з невідомих причин в жодне судове засідання і 3-ї особи, про день, час та місце розгляду справи останні також були своєчасно і належним чином повідомлені.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю - доповідача, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність усіх законних підстав для її часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

23.12.1999 року ОСОБА_2 сільська рада Вознесенського району Миколаївської області прийняла рішення №18, яким затвердила проект відведення земельної ділянки та передала ОСОБА_1 у приватну власність для будівництва житлового будинку та господарських споруд спірну земельну ділянку пл.0,05 га, розташовану за адресою: вул.Леніна, 69-а (після зміни найменування та нумерації вул. Отамана Григорєва,93-б) в с.Бузьке Вознесенського району Миколаївської області.

Далі, на підставі вказаного рішення сільради позивачці було видано державний акт на право приватної власності на землю І-МК №046490, який зареєстрований 24.07.2000р. за №783.

Однак, в подальшому, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.09.2016 року вказаний державний акт за позовом самої позивачки по даній справі - ОСОБА_1 було визнано недійсним.

Позивач ОСОБА_1, відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 10.01.2008 року виконкомом ОСОБА_2 сільської ради, є власником житлового будинку №93-б, розташованого по вул.Отамана Григорєва в с. Бузьке Вознесенського району Миколаївської області.

Власником суміжних земельних ділянок та домоволодінь, відповідно до державних актів на право приватної власності на землю, виданих ОСОБА_2 сільською радою Вознесенського району Миколаївської області 01.03.1995 року, був ОСОБА_6, який помер 26.06.2002 року. Спадщину після його смерті прийняла ОСОБА_7, яка, в свою чергу, 27.10.2007 року також померла. Після ж смерті останньої вказану спадщину прийняли її діти 3-і особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які, в свою чергу, відмовилися погодити сусідці ОСОБА_8 межі земельної ділянки.

У звязку з відмовою погодити межі спірної земельної ділянки суміжними землекористувачами та отримавши від відповідача теж відмову в погодженні таких меж земельної ділянки без підписів суміжних землекористувачів, позивачка звернулася до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та безпідставності позовних вимог.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, лише частково може погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до змісту ст.ст.1,78 ЗК України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній і державній власності та є, в свою чергу, основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною Держави.

А згідно приписів ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

У відповідності до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст.12 ЗК України, питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної або міської ради.

Також, ст.26 даного Закону закріплено питання, які вирішуються радами виключно на пленарних засіданнях, що є основною організаційно-правовою формою діяльності рад.

До таких повноважень, зокрема, відносяться повноваження, пов'язані з організацією роботи ради та утворюваних нею органів, а саме: створення і ліквідація постійних та інших комісій ради, затвердження та зміна їх складу, обрання голів комісій; створення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження персонального складу.

Тобто, саме місцеві ради визначають перелік, мету та порядок організації, роботи утворюваних нею комісій.

Аналогічне положення міститься і в ч.1 ст.116 ЗК України, згідно якої, громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Як слідує з приписів ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, в тому числі, визнання угоди недійсною та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

У відповідності до приписів ч.3 ст.158 ЗК України, органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Порядок же розгляду таких спорів безпосередньо передбачений ст.159 ЗК України, зокрема, останній має бути розглянутий у тижневий строк з дня подання заяви за участю зацікавлених сторін, які повинні бути завчасно повідомлені про час і місце розгляду спору.

За наслідками вирішення спірного питання орган місцевого самоврядування або центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин приймає рішення, визначає порядок його виконання.

Так, як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1, відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 10.01.2008 року виконкомом ОСОБА_2 сільської ради, є власником житлового будинку №93-б по вул.Отамана Григорєва в с.Бузьке Вознесенського району Миколаївської області,

Як вбачається з матеріалів справи та вже зазначалося вище, рішенням ОСОБА_2 сільської ради Вознесенського району №10 від 19.03.1999р. ОСОБА_1 було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,05 га.

Далі, як видно з матеріалів справи, на підставі вказаного рішення сільської ради позивачкою було замовлено проект відведення земельної ділянки, який після виготовлення було передано на затвердження до ОСОБА_2 сільської ради, яка, в свою чергу, своїм рішенням №18 від 23.12.1999р. затвердила цей проект відведення земельної ділянки та передала ОСОБА_1 у приватну власність цю земельну ділянку площею 0,05 га.

А в подальшому, як свідчать матеріали справи, на підставі вказаного рішення сільради позивачці був виданий державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку І-МК №046490, зареєстрований 24.07.2000р. за №783.

Далі, з метою реєстрації даної земельної ділянки в Держгеокадастрі позивачка звернулася до кадастрового реєстратора, який повідомив останній, що спочатку необхідно встановити межі земельної ділянки.

В звязку з зазначеним, остання звернулась до землевпорядної організації, де їй вказали на невідповідність державного акту - рішенню ОСОБА_2 сільської ради №18 від 23.12.1999 року щодо площі земельної ділянки, а тому скласти технічну документацію з відновлення меж та затвердити її неможливо.

В подальшому, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.09.2016р. за позовом ОСОБА_1 було визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 24.07.2000 року на ім'я ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,15 га, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по вул.Леніна,69-а в с.Бузьке Вознесенського району Миколаївської області, зареєстровану в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №783.

Так, маючи намір реалізувати своє право на отримання у власність земельної ділянки для обслуговування належного позивачці будинку, остання виготовила технічну документацію з встановлення (відновлення) меж в натурі (на місцевості).

Але, як вже було зазначено вище, суміжні землекористувачі відмовилися погодити позивачці межі земельної ділянки.

Також позивач отримала відмову і від відповідача в погодженні меж земельної ділянки без підписів суміжних землекористувачів.

Як слідує з приписів ч.2 ст. 2 КАС України (в редакції чинній на момент звернення позивача із позовом), до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

А згідно із п.п.1,7 ст.3 КАС України, справа адміністративної юрисдикції (адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У відповідності до ч.2 ст.4 КАС України (в редакції на час спірних правовідносин), юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно ж до вимог п.1 ч.1 ст.17 КАС України, (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з даним позовом), компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Аналогічні положення містяться і в п.1 ч.1 ст.19 чинного КАС України, а саме, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

А як вбачається з приписів ч.3 ст.19 діючого КАС України, адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Отже, з вказаних процесуальних норм слідує, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Статтею 80 ЗК України встановлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

А за змістом положень ст.ст.2,5 ЗК України, сільська (міська) рада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що вирішуючи дану справу по суті, суд 1-ї інстанції виходив з того, що цей спір є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів та відповідно, залишив поза увагою те, що предметом даного спору фактично являється питання щодо погодження (відмови в погодженні) меж належної позивачці земельної ділянки із суміжними землекористувачами, в тому числі без їх згоди, що, в свою чергу, вказує на наявність спору між суміжними землевласниками (землекористувачами) фізичними особами про право володіння (користування) земельною ділянкою та встановлення її меж, тобто даний спір не є публічним, має приватно - правовий характер та, в свою чергу, має вирішуватися виключно в порядку цивільного судочинства, оскільки виникає спір про право цивільне.

При цьому, одночасно необхідно звернути увагу на те, що аналогічна позиція з цього спірного питання була неодноразово висловлена, як Вищим адміністративним судом України, зокрема, в ухвалах від 20.01.2015р. (справа №К/800/46351/14), від 09.11.2017р. (справа №К/800/15545/17), так і Верховним судом України, зокрема, в постановах від 11.11.2014р. (справа №21-493а-14), від 13.12.2016р. (у справі №338/1095/14а), від 29.03.2017р. (у справі №21-3412а165), від 13.09.2017р. (у справі №21-3557а16).

Отже, за таких обставин, судова колегія приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства і, відповідно, повинні розглядатися виключно в порядку цивільного судочинства, тобто за правилами ЦПК України.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених ст.19 КАС України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно із п.1 ч.1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до вимог ч.1 ст.319 діючого КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Таким чином, судова колегія, з урахуванням вищевикладеного, вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу позивача, скасувати постанову суду 1-ї інстанції та закрити провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України.

Керуючись ст.ст.19,238,239,311,319,321,325,328,329 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2017 року скасувати, а провадження у справі №473/1752/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, 3-х осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання незаконною бездіяльність та зобовязання вчинити певні дії.

Роз'яснити позивачу його право на звернення із даним позовом до загального суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 30.03.2018р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: ОСОБА_9

Судді: О.О. Димерлій

ОСОБА_10