Справа № 810/1570/16
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2018-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/1570/16 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
Василенко Г.Ю., Лиска І.Г., Щавінський В.Р.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Кузик М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» на постанову Київського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року (прийнята у відкритому судовому засіданні, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - 13 жовтня 2017 року) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» до Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, Державної податкової інспекції у Києво - Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання незаконними та скасування рішень та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року, Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» звернулось до Київського окружного адміністративного суду звернулось з позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, Державної податкової інспекції у Києво - Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, в якому просить:

- рішення Києво - Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київські області від 09 жовтня 2015 року № 11541/10/10-13-11-02-10 визнати незаконним та скасувати;

- рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 14 грудня 2015 року № 3255/10/10-36-11-01-10 про результати розгляду скарги визнати незаконним та скасувати;

- рішення Державної фіскальної служби України від 02 березня 2016 року № 4542/6/99-99-11-02-02-14 про результати розгляду скарги визнати незаконним та скасувати;

- зобов'язати Києво - Святошинську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Київській області включити відомості з поданої ТОВ «ВІТАПОЛІС» податкової декларації з податку на додану вартість за податковий період календарний місяць вересень 2015 року, додатки та доповнення до цієї декларації, до облікових даних щодо цього товариства у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» є юридичною особою, перебуває на обліку в Державній податковій інспекції у Києво - Святошинському районі ГУ ДФС у Київської області (далі - ДПІ у Києво - Святошинському районі). З 02 червня 2006 року зареєстрований платником податку на додану вартість.

Так, 09 жовтня 2015 року позивачем було подано до Державної податкової інспекції у Києво - Святошинському районі ГУ ДФС у Київської області податкову декларацію з податку на додану вартість за вересень 2015 року з додатками № 2, 3, 4 та 5 до неї. Крім того, разом з податковою декларацією позивачем були подані доповнення до податкової декларації з податку на додану вартість за звітний період (включно з додатками) відповідно до абзацу другого пункту 46.4 статті 46 Податкового кодексу України у формі листа від 09 жовтня 2015 року вих. № 112/15.

Листом від 09 жовтня 2015 № 11541/10/10-13-11-02-10 «Про відмову у прийнятті податкової звітності» (який отримано позивачем 13 листопада 2015 року) відповідач повідомив про те, що податкова декларація з податку на додану вартість за вересень 2015 року вважається не визнаною як податкова звітність, у зв'язку з тим, що вона подана з порушенням вимог пункту 49.4 статті 49 Податкового кодексу України. Разом з цим, платнику податків було роз'яснено про надання податкової декларації у спосіб передбачений законодавством.

Не погоджуючись зі змістом вказаного рішення, позивач звернувся зі скаргою до Головного управління ДФС у Київській області про його перегляд та скасування.

За результатом розгляду вказаної скарги Головним управлінням ДФС у Київській області було прийнято рішення № 3255/10/10-36-11-01-10 від 14 грудня 2015 року, яким скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення Державної податкової інспекції у Києво - Святошинському районі ГУ ДФС у Київської області - без змін.

Надалі, ТОВ «ВІТАПОЛІС» звернулось до Державної фіскальної служби України зі скаргою вих. № 16/16 від 25 січня 2016 року про перегляд та скасування рішення ДПІ у Києво - Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області № 11541/10/10-13-11-02-10 та рішення Головного управління ДФС у Київській області № 3255/10/10-36-11-01-10.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням № 3948/6/99-99-11-02-02-15 від 23 лютого 2016 року Державною фіскальною службою України залишено без змін рішення ДПІ у Києво -Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області та рішення Головного управління ДФС у Київській області, а скарги позивача - без задоволення.

Не погоджуючись з вказаними діями та рішенням суб'єкта владних повноважень, та вважаючи їх незаконними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову цінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Щодо правового обгрунтування подання декларації в електронній формі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 46.1 статті 46 Податкового кодексу України, податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку. Митні декларації прирівнюються до податкових декларацій для цілей нарахування та/або сплати податкових зобов'язань. Додатки до податкової декларації є її невід'ємною частиною.

Статтею 48 Податкового кодексу України встановлені вимоги до форми та до обов'язкових реквізитів податкової декларації.

Відповідно до пункту 48.7 статті 48 Податкового кодексу України податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених пунктом 46.4 статті 46 цього Кодексу.

Порядок подання податкової звітності до контролюючого органу визначено статтею 49 Податкового кодексу України.

Так, зокрема, пунктом 49.1 статті 49 Податкового кодексу України встановлено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Відповідно до пункту 49.3 статті 49 Податкового кодексу України податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів зазначає, що аналіз наведених норм дійсно дає підстави для висновку, що платники податків вправі самостійно обирати один із зазначених способів подачі податкової декларації лише у тому випадку, якщо інше не передбачено нормами Податкового кодексу України.

Окрім зазначеного звертає увагу на те, що з 1 січня 2015 року набув чинності Закон України від 28.12.2014 № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», згідно з яким запроваджено систему електронного адміністрування податку на додану вартість та передбачено подання податкової звітності з податку на додану вартість в електронній формі.

Так, з 1 січня 2015 року положеннями абзацу другого пункту 49.4 статті 49 Податкового кодексу України встановлено імперативний припис, відповідно до якого податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Виключення з цього правила міститься в абзаці третьому цього пункту. Так, у разі розірвання контролюючим органом в односторонньому порядку договору про визнання електронних документів платник податків, договір з яким розірвано, має право до складання нового договору подавати податкову звітність у спосіб, визначений підпунктами «а» і «б» пункту 49.3 цієї статті.

Таким чином, наведені норми встановлюють інші, спеціальні вимоги щодо подачі податкової декларації з ПДВ, яка має бути подана виключно в електронній формі.

Отже, у даному випадку пункт 49.3 статті 49 Податкового кодексу України застосуванню не підлягає, а у платника податку відсутнє право подачі декларації з ПДВ у паперовому вигляді.

Враховуючи вимоги абзацу 2 пункту 49.4 статті 49 Податкового кодексу України, колегія суддів прийшла до висновку, що подача податкової декларації з ПДВ саме в електронному вигляді з 1 січня 2015 року є обов'язком позивача.

Окрім зазначеного, звертає увагу, що Наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 № 21, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29 січня 2016 р. № 159/28289 та діяв на час спірних правовідносин, затверджено форму, порядок заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість.

Відповідно до цього Порядку Податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Отже, з наведеного вбачається, що законодавством встановлений безальтернативний обов'язок платників саме податку на додану вартість складати та подавати контролюючому органу податкову звітність з податку на додану вартість виключно в електронній формі.

Колегія суддів зазначає, що паперовий документ, заповнений позивачем за формою, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 № 21 та поданий до контролюючого органу, не може вважатись податковою звітністю з податку на додану вартість, оскільки паперова форма звітності з цього податку вже не передбачена законодавством.

Щодо посилання позивача на те, що оспорюваним рішенням (листом) Державна податкова інспекція у Києво - Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області надала ТОВ «ВІТАПОЛІС» податкову консультацію, колегія суддів зазначає наступне.

Із зазначеним вище доводами позивача колегія суддів погодитись не може виходячи із наступного.

Так визначенням, наведеним у підпункті 14.1.172 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податкова консультація - це допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування нарахування та сплати податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Відповідно до пункту 52.1 статті 52 Податкового кодексу України за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Згідно з пунктом 52.3 статті 52 Податкового кодексу України за вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі. Консультація, надана в письмовій або електронній формі, обов'язково повинна містити опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

Отже, податкові консультації надаються контролюючими органами за окремим зверненням платника податків, яке містить вимогу про надання роз'яснень з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

У позовній заяві позивач визнав, що не звертався до Державної податкової інспекції у Києво -Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області за податковою консультацією.

На підставі вище зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що надана Державною податковою інспекцією у Києво - Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області відповідь (лист, рішення) від 09 жовтня 2015 року № 11541/10/10-13-11-02-10 є податковою консультацією у розумінні чинного законодавства - відсутні.

Щодо вимог позивача про визнання незаконними та скасування рішень про результати розгляду скарги, прийнятих Головним управління ДФС у Київській області та Державною фіскальною службою України, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок та процедура адміністративного оскарження рішень контролюючих органів визначені Податковим кодексом України, а також Порядком оформлення і подання скарг платниками податків та їх розгляду контролюючими органами (затверджений наказом Міністерства фінансів України 21.10.2015 № 916).

Відповідно до статті 56 Податкового кодексу України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Розділом ІІ Порядку № 916 передбачено, що скарги на рішення державних податкових інспекцій подаються до контролюючих органів у місті Києві та областях, міжрегіональних територіальних органів.

Скарги на рішення контролюючих органів у місті Києві, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць подаються до центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи.

Рішення центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, прийняте в результаті розгляду скарги платника податків, є остаточним і не підлягає подальшому адміністративному оскарженню, але може бути оскаржене в судовому порядку.

Окрім вище зазначеного, колегія суддів, звертає увагу на те, що центральним органом, який реалізує державну податкової політику та політику у сфері державної митної справи є Державна фіскальна служба України (пункту 1, підпункт 1 пункту 3 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 р. № 236 (далі - Положення № 236).

Разом з цим, відповідно до пункту 1 Положення про Головне управління ДФС у Київській області (затверджене Наказом ДФС від 21.08.2014 № 62) Головне управління ДФС у Київській області є територіальним органом Державної фіскальної служби, який підпорядковується Державній фіскальній службі України.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що органом уповноваженим розглядати скарги на рішення державних податкових інспекцій, в даному випадку скаргу на рішення ДПІ у Києво - Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області є Головне управління ДФС у Київській області.

У свою чергу, повноваженнями щодо розгляду скарг на рішення, зокрема територіальних органів, наділена виключно Державна фіскальна служба України.

Щодо тверджень позивача, про те, що Державна фіскальна служба України є органом, який лише реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, проте не забезпечує її формування (таким органом є Мінфін України), а тому позбавлений права на розгляд скарг, поданий платниками податків в порядку статті 56 Податкового кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Одним з основних завдань Мінфіну України, згідно з пунктом 3 Положення №446/2011, є формування та забезпечення реалізації державної фінансової, бюджетної, а також податкової і митної політики, крім адміністрування податків, зборів, митних платежів та реалізації податкової і митної політики.

Таким чином, з наведеного вбачається, що Мінфін України не забезпечує формування державної податкової і митної політики, а формує її та забезпечує її реалізацію, у той час як відповідно до пункту 3 Положення № 236 одним з основних завдань ДФС є, зокрема, внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної податкової політики та державної політики у сфері державної митної справи.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість доводів відповідача щодо відсутності повноважень у Головного управління ДФС у Київській області, а також Державної фіскальної служби України повноважень щодо розгляду скарг на рішення контролюючих органів під час адміністративного оскарження.

Щодо позовних вимог про зобов'язання ДПІ у Києво - Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданої ТОВ «ВІТАПОЛІС» податкової декларації з податку на додану вартість за податковий період календарний місяць вересень 2015 року, додатки та доповнення до цієї декларації, до облікових даних щодо цього товариства у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України, колегія суддів зазначає наступне, що вказана вимога є похідною від вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення (листа) Державної податкової інспекції у Києво - Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області від 09 жовтня 2015 року № 11541/10/10-13-11-02-10.

Відтак, відмова у задоволенні первинних позовних вимог є підставою для відмови у задоволенні й похідних від них вимог.

Зважаючи, що контролюючий орган правомірно відмовив позивачу у прийнятті податкової декларації з ПДВ за вересень 2015 року, отже вказані вимоги позивача є також безпідставними та не підлягають задоволенню.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог тому в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» - залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення судового рішення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 10 квітня 2018 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.М. Бужак,

В.А. Твердохліб