Справа № 826/18089/16
Суддя: Бужак Н.П.
Дата ухвалення: 2018-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Шурка О.І.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2018 року, суддя Катющенко В.П., у справі за адміністративним позовом Національного банку України до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Державна фіскальна служба України про скасування рішення від 03.10.2016 року №2017,-

У С Т А Н О В И В:

Національний банк України звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державна фіскальна служба України, в якому просив скасувати рішення "Про врахування податку на додану вартість при реалізації майна банків, що є предметом застави" Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.10.2016 року №2017.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з'явились в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2017 від 03.10.2016 року "Про врахування податку на додану вартість при реалізації майна банків, що є предметом застави" на підставі частини шостої статті 12 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та керуючись пунктом чотирнадцятим частини п'ятої статті 12, частиною першою статті 48, частиною третьою статті 52 Закону, статтями 184, 185, 200, 202 Податкового кодексу України, з метою належного виконання неплатоспроможними банками зобов'язань щодо задоволення вимог кредиторів, виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вирішила: 1 - «Банки, що перебувають в процедурі ліквідації, при здійсненні реалізації майна, яке є об'єктом оподаткування податком на додану вартість, до дати виключення їх з реєстру платників ПДВ зобов'язані визначати за операціями з реалізації майна податкові зобов'язання з врахування ПДВ у порядку, визначеному Податковим кодексом України»; 2 - «Вартість/ціна заставленого майна банків, які перебувають на обліку як платники ПДВ, для його реалізації з метою позачергового задоволення вимог заставодержателів, на підставі частини третьої статті 52 Закону, визначається з урахуванням податку на додану вартість»; 3 - «Спрямування коштів для позачергового задоволення вимог заставодержателів за рахунок коштів, отриманих від реалізації майна банків, що є предметом застави, здійснюється за вирахуванням ПДВ»; 4 - «Розрахунок витрат Фонду, що відшкодовуються заставодержателем здійснюється у відсотковому відношенні до сум, отриманих від реалізації заставленого майна за вирахуванням ПДВ»; 5 - «Департаменту консолідованого продажу та управління активами при винесенні на розгляд дирекції Фонду питань щодо затвердження початкової вартості реалізації майна банків, що є предметом застави, забезпечити відображення вартості майна окремими рядками з врахуванням ПДВ та без врахування ПДВ»; 6 - «Погодження із заставодержателем початкової вартості реалізації майна банків, що є предметом застави, здійснюється без врахування ПДВ»; 7 - «Відділу стратегії та нормативно-методологічного забезпечення та Фінансовому департаменту забезпечити внесення змін до Порядку здійснення та розрахунку витрат Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на утримання та продаж заставленого майна, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 11 лютого 2016 року №138, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04 березня 2016 року №353/28483, в частині визначення суми, отриманої від реалізації заставленого майна без врахування ПДВ»; 8 - «Департаменту врегулювання неплатоспроможності банків забезпечити доведення цього рішення до відома уповноважених осіб Фонду для врахування в роботі».

Вважаючи вищезазначене рішення протиправним та таким, що прийнято з порушенням норм законнодавства, з метою відновлення порушенного права, позивач звернувся до суду за захистом з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Разом з тим, правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків визначаються встановлюються та визначаються Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23 лютого 2012 року №4452-VI (далі - Закон №4452-VI).

Згідно з пунктом 95.1 статті 95 Податкового кодексу України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Відповідно до пункту 95.2 статті 95 Податкового кодексу України стягнення коштів платника податків з платника податків провадиться не раніше, ніж через 60 календарних днів з моменту надіслання такому платнику податкової вимоги.

Пунктом 1.3 статті 1 Податкового кодексу України передбачено, що цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та погашення зобов'язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, зборів на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Згідно з частиною третьою статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Так, за приписами ч.ч. 1, 2 ст. 45 Закону №4452-VI Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет. Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті "Урядовий кур'єр" або "Голос України" не пізніше ніж через сім днів з дня початку процедури ліквідації банку.

Частиною 5 наведеної статті Закону №4452-VI визначено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону №4452-VI Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Крім того, як визначено пунктом 7 частини другої, частиною третьою статті 46 Закону №4452-VI, з дня початку процедури ліквідації банку втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Вимоги за зобов'язаннями банку із сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.

Згідно визначень, що містять в ст. 2 Закону №4452-VI ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства; неплатоспроможний банк - банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність". Аналогічне визначення терміну "ліквідація" банку міститься і в Законі України "Про банки і банківську діяльність".

При цьому за приписами ст. 4 Закону №4452-VI однією з функцій Фонду є здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Відповідно до п.1, 2 ч. 1 ст. 48 Закону №4452-VI Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку, зокрема, здійснює повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку.

Статтею 50 Закону №4452-VI встановлено, що з дня початку процедури ліквідації банку Фонд приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку. До ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку. До ліквідаційної маси банку не включається майно у випадках, прямо передбачених законом, а також ліцензія, гудвіл. Майно банку, що включається до ліквідаційної маси, підлягає оцінці Фондом у порядку, встановленому Фондом. Перелік майна банку, що підлягає оцінці суб'єктами оціночної діяльності, встановлюється Фондом. Для проведення оцінки майна Фонд має право залучати суб'єктів оціночної діяльності з оплатою їх послуг за рахунок ліквідаційної маси банку.

Пункт 2 частини першої статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб однією з умов ліквідації банку.

Відповідно до частини п'ятої статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Частиною шостою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до частини першої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду від імені Фонду виконує функції з ліквідації банку відповідно до цього Закону та приступає до виконання своїх обов'язків негайно після прийняття Фондом рішення про призначення уповноваженої особи Фонду.

Згідно з частиною 2 статті 46 Закону, з дня початку процедури ліквідації банку, зокрема: припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв'язку з ліквідацією банку; банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав.

Відповідно до частини 3 статті 46 Закону під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Вимоги за зобов'язаннями банку із сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.

Статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів.

Отже, Законом встановлено, що з дня початку процедури ліквідації строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав, а вимоги за зобов'язаннями банку із сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу (стаття 46 Закону).

Податкові зобов'язання, які виникають в процедурі виведення банку з ринку при лівідації, мають бути обумовлені саме в Законі, у зв'язку з чим на Фонд та уповноважених осіб Фонду покладається відповідний обов'язок їх сплатити.

Таким чином, при ліквідації банку нові зобов'язання у неплатоспроможного банку можуть виникати виключно у випадках прямо передбачених у Законі і порядок їх виконання визначений нормами Закону.

Частиною 2 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що зобов'язання з оплата витрат, пов'язаних із здійсненням ліквідації, яка проводиться позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом. До цих витрат, зокрема, належать:

1) витрати на опублікування оголошення про ліквідацію банку, відкликання банківської ліцензії та інформації про продаж майна (активів) банку;

2) витрати, пов'язані з утриманням і збереженням майна (активів) банку;

3) витрати на проведення оцінки та продажу майна (активів) банку;

4) витрати на проведення аудиту;

5) витрати на оплату послуг осіб, залучених Фондом для забезпечення здійснення покладених на Фонд повноважень;

6) витрати на виплату вихідної допомоги звільненим працівникам банку.

Після відкликання банківської ліцензії та початку процедури ліквідації банку, останньому відкривається у Національному банку України накопичувальний рахунок. Відомості про ліквідацію банку та реквізити накопичувального рахунку розміщуються на сайті неплатоспроможного банку та на веб-сайті Фонду.

З такого накопичувального рахунку здійснюються виплати кредиторам та проводиться оплата витрат, пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури щодо банку у порядку, передбаченому статтею 52 Закону.

Відповідно до частини 3 статті 52 вказаного Закону, майно банку, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому законодавством за договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна за ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, який визначений Фондом.

У разі продажу Фондом заставленого майна (активів) кошти, отримані від реалізації такого майна (активів), спрямовуються на погашення вимог заставодержателя у розмірі не більше основної суми заборгованості за забезпеченим таким майном (активами) зобов'язанням разом з нарахованими процентами після відшкодування Фонду витрат на утримання та продаж такого майна. Решта коштів включається до ліквідаційної маси банку.

Отже, положеннями частини 3 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» чітко встановлено, що кошти, які отримані від продажу майна (активів), спрямовуються на погашення вимог заставодержателя, при цьому обмеження встановлені у розмірі не більше основної суми заборгованості за забезпеченим таким майном (активами) зобов'язанням разом з нарахованими процентами, після відшкодування Фонду витрат.

Такі витрати Фонду визначені частиною 2 статті 52 Закону, до яких не відносяться витрати зі сплати податку на додану вартість та їх відшкодування у позачерговому порядку.

Фонд не проводить оплату суми податку на додану вартість, як такий, що пов'язаний із здійсненням ліквідації в позачерговому порядку протягом процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом, а вимоги податкового органу щодо сплати податку на додану вартість лише можуть пред'являтися в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу поряд з іншими кредиторами в загальному порядку.

Таким чином, ліквідаційна процедура банку за рішенням Національного банку України розпочинається з моменту отримання такого рішення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Після призначення Фондом уповноваженої особи з виконання функцій ліквідації банку строк виконання усіх грошових зобов'язань останнього вважається таким, що настав. При цьому, інших зобов'язань, в тому числі зі сплати податків та зборів, у період здійснення ліквідаційної процедури у банку не виникає. Зобов'язання банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.

Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону

Отже, під час тимчасової адміністрації банку або його ліквідації уповноваженою особою Фонду, погашення сум грошових зобов'язань здійснюється у порядку встановленому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», при цьому нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) під час тимчасової адміністрації не здійснюється.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскільки передбачений Податковим кодексом України загальний порядок сплати податків не поширюється після порушення процедури ліквідації банку, а здійснюється з врахуванням черговості задоволення вимог у передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порядку в межах ліквідаційної процедури шляхом заявлення таких вимог уповноваженій особі Фонду, тому рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб "Про врахування податку на додану вартість при реалізації майна банків, що є предметом застави" від 03.10.2016 року №2017 підлягає скасуванню.

Посилання апелянта на необхідність застосування по даним правовідносинам Податкового кодексу України, колегія суддів вважає помилковими, оскільки передбачений Податковим кодексом України порядок сплата податків і зборів та інших обов»язкових платежів не розповсюджується за правовідносини, що виникли між сторонами, оскільки питання продажу заставленого майна та розподіл коштів, одержаних від такого продажу, врегульовано Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Та обставина, як зазначає апелянт у відзиві, що продаж майна в межах ліквідаційної процедури є оподаткованою операцією, а тому сплата ПДВ повинна бути здійснена до моменту ліквідації банку, не відповідає вимогам частини 3 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якої у разі продажу Фондом заставленого майна, кошти, отри мані від реалізації такого майна, спрямовуються на погашення вимог заставодержателя у розмірі не більше основної суми заборгованості за забезпеченим таким майном зобов'язанням разом з нарахованими процентами після відшкодування Фонду витрат на утримання та продаж майна. Решта коштів включається до ліквідаційної маси.

Зазначена норма Закону не містить посилань про відрахування чи сплату ПДВ після реалізації заставленого майна у період ліквідації неплатоспроможного банку.

Із матеріалів справи вбачається, що апеляційна скарга підписана Першим заступником Голови НБУ Я.В. Смолієм. Останній прийнятий на посаду Першого заступника Голови НБУ відповідно до наказу від 25.10.2016 року.

Довіреність, якою надано першому заступнику голови правління НБУ Смолію В.О. відповідні повноваження та яка посвідчена нотаріально, зокрема, надає право підпису позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг, бути позивачем і відповідачем в суді, представляти інтересми у свіх судах загальної юрисдикції, колегія суддів вважає відповідає вимогам чинного законодавства України, уповноважує зазначену посадову особу підписувати позовні заяви, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції. Тому, колегія суддів прийняла протокольну ухвалу про відмову відповідачу у задоволенні клопотання про неприйняття до розгляду та повернення апеляційної скарги НБУ.

Крім того, колегія суддів зазначає, що станом на час подання такого клопотання, 12.03.2018 року колегією суддів відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судове засідання.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 січня 2018 року скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог Національного банку України щодо визнання протиправним та скасувати рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.10.2016 року №2017 "Про врахування податку на додану вартість при реалізації майна банків, що є предметом застави".

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Національного банку України задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2018 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення наступного змісту.

Визнати протиправним та скасувати рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.10.2016 року №2017 "Про врахування податку на додану вартість при реалізації майна банків, що є предметом застави".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Шурко О.І.

Повний текст виготовлено: 10 квітня 2018 року.