Справа № 816/524/18
Суддя: К.І. Клочко
Дата ухвалення: 2018-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2018 року м. ПолтаваСправа № 816/524/18

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Клочка К.І., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

16 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про:

- визнання протиправним рішення Кременчуцького ОУПФУ від 22.11.2017 №610 щодо відмови в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1;

- зобов'язання Кременчуцьке ОУПФУ здійснити перерахунок розміру та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з дати припинення з врахуванням компенсації втрати частини доходів із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21.02.2018 позовну заяву прийнято до провадження, відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного провадження з викликом учасників справи.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 до жовтня 2011 року проживав в м. Кременчуці, отримував пенсію за віком, надалі виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, в зв'язку з чим йому було припинено виплату пенсії. 17.11.2017 уповноважена позивачем особа звернулася до Кременчуцького ОУПФУ із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1, однак рішенням від 22.11.2017 №610 управління відмовило останньому у поновленні виплати пенсії з посиланням на те, що останнім не було надано управлінню документу, що засвідчує місце проживання (реєстрації) в м. Кременчук. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки Конституційний Суд України чітко висловився про неконституційність положень закону щодо осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Верховний Суд України при розгляді аналогічного спору дійшов висновку про необхідність органу пенсійного фонду відновити виплату пенсії пенсіонеру, який виїхав на постійне місце проживання за кордон, з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009. Одночасно зауважує, що виходячи із правової та соціальної природи пенсії, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою як постійне проживання в Україні.

В судове засідання представник позивача не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань або заяв не надсилав. В прохальній частині позовних вимог просив розглядати справу без участі позивача та представника позивача.

12.03.2018 представник відповідача надіслав відзив на адміністративний позов, в якому просив відмовити в його задоволенні. Посилався на те, що представником позивача при зверненні із заявою про призначення/перерахунок пенсії ОСОБА_1 не було надано ні оригіналу трудової книжки, ні нотаріально посвідченої копії, тому, управління було позбавлене можливості встановити той факт, що позивач не працює. Також не було надано документів, які засвідчують в установленому законодавством порядку особу ОСОБА_1 та підтверджують факт його проживання (реєстрації) в м. Кременчуці.

В судове засідання відповідач явку уповноваженого представника не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно з частиною 1 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини 3 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або повідомлення причин неявки.

Частиною 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Також на підставі частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З урахуванням наведеного, суд визнав за можливе розглядати справу без участі сторін в письмовому провадженні без здійснення фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши докази та встановивши обставини по справі, суд приходить таких висновків.

Відповідно до відмітки зробленої в паспорті громадянина України для виїзду за кордон ЕА 678098 ОСОБА_1 постійно проживає в державі Ізраїль.

За змістом позовної заяви до виїзду до держави Ізраїлю позивач був зареєстрований та постійно проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (Соборна)АДРЕСА_1.

17.11.2017 до Кременчуцького ОУПФУ Полтавської області звернувся ОСОБА_1 в особі представника за довіреністю ОСОБА_2 із заявою про призначення/перерахунок пенсії за віком.

Зокрема, в заяві представник позивача просив перерахувати, поновити з дати припинення, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, ОСОБА_1, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни, пенсію за віком.

Також в заяві від 17.11.2017 представник позивача зазначив, що пенсія на іншій підставі, державна допомога, виплата на дитину, страхові виплати ОСОБА_1 не призначалися, особа не працює.

До заяви додано: нотаріально засвідчені копії довіреності №982/17 від 31.10.2017, паспорта ЕА 678098 від 08.02.2008, пенсійного посвідчення №174075 від 06.01.2000, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера №2593/25 від 24.04.2000, копія паспорта представника та оригінал для звіряння АН 261945 від 23.06.2004.

За змістом розписки-повідомлення заява та документи гр. ОСОБА_1 прийняті та зареєстровані 17.11.2017 за №213.

22.11.2017 рішенням Кременчуцького ОУПФУ Полтавської області №610, у звязку із відсутністю документів, що засвідчують в установленому законодавством порядку особу та підтверджують факт її проживання (реєстрації) в м. Кременчуці, відмовлено у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зауважено, що відповідно до пункту 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування право", затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005 №22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії) повинна предявити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації та вік).

Зазначено, що представник ОСОБА_2, яка представляє інтереси ОСОБА_1, для призначення пенсії надала нотаріально завірені копії: - довіреності на ОСОБА_2, яка видана 31.10.2017 в державі Ізраїль; - паспорта громадянина України для виїзду за кордон ЕА 678098, виданого 08.02.2008 ОСОБА_1, з відміткою про постійне його проживання в Ізраїлі; підтвердження підпису гр. ОСОБА_1, засвідченого підписом та печаткою нотаріуса держави Ізраїль; - пенсійного посвідчення гр. ОСОБА_1; - довідки про присвоєння ідентифікаційного коду ОСОБА_1; а також копію паспорту ОСОБА_2 та заяву банку на ім'я ОСОБА_1 про перерахування коштів.

Посилаючись на Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою ВРУ від 26.06.1992 №2503-ХІІ, статтю 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", вказано, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу громадянина України за кордоном і при перетинанні державного кордону України, а тому не може бути прийнятим за документ для призначення пенсії на території України.

Не погодившись із вищевказаним рішенням, позивач в особі представника звернувся до суду з даним позовом про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За змістом статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової чи тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до статті 25 Конституції України зазначено, що Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Таким чином, кожен громадянин України має право на вільний вибір свого місця проживання, в тому числі й за кордоном зі збереженням всіх конституційних прав, в тому числі й право на соціальний захист, що включає право на забезпечення громадянина у старості.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (частина 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи те, що рішення Європейського Суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику Європейського Суду з прав людини.

Так, в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, зазначено, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, у якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україні. Тому, Європейський Суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації з пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пунктах 52-54 вищевказаного рішення Європейського Суду з прав людини зазначено, що органи влади не надали ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном. Дійсно, ані рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань. У цьому контексті Суд зазначає, що Уряд не посилався на міркування щодо міжнародного співробітництва з метою обґрунтування поводження з пенсіонерами, які проживають в Україні, в інший спосіб, ніж з тими, які проживають за кордоном. Наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу поєднанні зі статтею 1 Першого Протоколу.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

В своєму рішенні від 07.10.2009 №25-рп/2009 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, речення другого статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 вказано, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення України з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи з правової соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже, з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави, у тому числі, для призначення і виплати пенсії позивачу у розмірі, передбаченому Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином право позивача як громадянина України на призначення пенсії за віком не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Частиною 1 статті 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Статтею 5 Закону України "Про громадянство України" визначено, що документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

За змістом частини 1 статті 44 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно частини 5 статті 45 зазначеного Закону документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Постановою Правління Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади, 25.11.2005 за №22-1 затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі Порядок №22-1).

Зазначеним Порядком передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об'єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації) (п.1.1 Порядку№22-1).

У пункті 2.9 Порядку №22-1 зазначено, що особа, яка зверталася за пенсією, повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Пунктом 2.22 Порядку №22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 2.23 Порядку №22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

В оскаржуваному рішенні Кременчуцьке ОУПФУ посилається на те, що представником позивача надано копію паспорту громадянина для виїзду закордон, з відміткою про постійне місце проживання в державі Ізраїль, який є документом, що посвідчує особу громадянина України за кордоном і при перетинанні державного кордону України, а тому не може бути прийнятим за документ для поновлення пенсії на території України. Документів, що засвідчують в установленому законодавством порядку особу ОСОБА_1, підтверджують факт проживання (реєстрації місця проживання) останнього в м. Кременчуці надано не було.

Однак у Порядку №22-1 відсутні вимоги щодо виду паспорту, який необхідно пред'являти заявнику, коли він звертається з заявою про призначення пенсії, чи то може бути внутрішній паспорт громадянина України чи паспорт громадянина України для виїзду за кордон. В паспорті, який було пред'явлено управлінню, зазначено дату народження позивача, що підтверджує вік останнього, а також в ньому міститься відмітка, що позивач перебуває на консульському обліку в державі Ізраїлі, що, на думку суду, повністю відповідає вимогам, зазначеним у Порядку №22-1 щодо підтвердження віку позивача та його місця проживання, та зокрема щодо громадянства.

Поряд з цим, судом критично оцінюються посилання відповідача у відзиві на позов на ту обставину, що представником позивача при зверненні із заявою про призначення/перерахунок пенсії ОСОБА_1 не було надано ні оригіналу трудової книжки, ні нотаріально посвідченої копії, тому, управління було позбавлене можливості встановити той факт, що позивач не працює, оскільки відмовляючи спірним рішенням у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 управління не вказувало про зазначену обставину та мотивувало свою відмову лише не наданням документів, що засвідчують особу та підтверджують факт проживання (реєстрації місця проживання) ОСОБА_1 в м. Кременчуці.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що рішення від 22.11.2017 №610 про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1, прийняте з наведених у ньому підстав, є протиправним.

Також, за висновком суду, наявність чинного вищевказаного рішення унеможливить подальший захист порушених прав позивача, а тому, суд вважає за необхідне згідно з частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог та задля ефективного відновлення прав позивача визнати протиправним та скасувати рішення Кременчуцького ОУПФУ від 22.11.2017 №610 про відмову в поновленні пенсії за віком ОСОБА_1

Представником позивача в прохальній частині позову обрано такий спосіб захисту порушеного права позивача як зобов'язання управління здійснити перерахунок розміру та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з дати припинення з врахуванням компенсації втрати частини доходів із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни.

Вирішуючи питання про обрання способу захисту порушеного права позивача, суд виходить із такого.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Тобто, за змістом вказаної правової норми, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Перерахунок розміру та поновлення виплати пенсії відноситься виключно до функцій органів Пенсійного фонду України.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже вищевказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому не підлягає задоволенню.

Таким чином адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач відповідно до квитанції від 10.02.2018 № 0.0.960360926.1 сплатив судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Відповідно частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищевикладене та те, що позовні вимоги задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з Кременчуцького ОУПФУ 352,40 грн (50 % від сплаченої суми) на користь ОСОБА_1

На підставі викладеного, керуючись статтями 6-9, 139, 205, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, Ізраїль, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (вул. Велика набережна, 9, м. Кременчук, Полтавська область, 39630, ) про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 22 листопада 2017 року №610 про відмову в поновленні виплати раніше призначеної пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати Кременчуцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) від 17 листопада 2017 року про призначення/перерахунок пенсії з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) витрати зі сплати судового збору у розмірі 352,40 грн (триста п'ятдесят дві гривні сорок копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд протягом п'ятнадцяти днів з дня її отримання шляхом подання апеляційної скарги у відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017.

Суддя К.І. Клочко