Справа № 743/224/18
Суддя: Ключкович В.Ю.
Дата ухвалення: 2018-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2018 року м. Київ №743/224/18

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Губської О.А.,

Літвіної Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу представника громадянина Республіки Судан ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_4 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 28 лютого 2018 року (суддя Сташків В.Б.) у справі за адміністративним позовом представника громадянина Республіки Судан ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_4 до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України про визнання утримання іноземця незаконним та зобов'язання негайно звільнити іноземця,

В С Т А Н О В И В:

28 лютого 2018 року ОСОБА_4 в інтересах громадянина Республіки Судан ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, в якому просив визнати незаконним утримання громадянина Республіки Судан ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, після 11 лютого 2018 року з поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України та зобов'язати співробітників Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України звільнити громадянина Республіки Судан ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 негайно, в залі суду, з-під супроводу.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 28 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, представник громадянина Республіки Судан ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 28 лютого 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, визнавши утримання громадянина Республіки Судан ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, після 11 лютого 2018 року з поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України незаконним.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що в даному випадку судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, в апеляційній скарзі представник позивача просив, враховуючи складність даної справи та її значення для відповідача, керуючись ст. 257 КАС України, розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Зважаючи на заявлене клопотання, а також, аналізуючи норми КАС України, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що даний спір підлягає розгляду в порядку ст. 289 КАС України, яка передбачає особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства. Зважаючи на те, що дана стаття міститься в параграфі 2 «Розгляд окремих категорій термінових адміністративних справ» глави 11 «Особливості позовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ», суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що даний спір не розглядався судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ст. 257 КАС України, а розглядався в порядку загального позовного провадження, однак, разом з тим, з передбаченими законодавцем особливостями розгляду даної категорії справ.

Відтак, зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання про розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження, адже таке заявлене безпідставно.

До початку розгляду справи до Київського апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (від 29.03.2018 за вх. №11002), у якому такий просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

02 квітня 2018 року до Київського апеляційного адміністративного суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх. №11199), у якому просить відкласти судове засідання, у зв'язку з неможливістю бути присутнім під час розгляду даної справи, оскільки 3-4 квітня 2018 року такий буде приймати участь у Міжнародній конференції «Права біженців та внутрішньо переміщених осіб: кращі європейській практики та шляхи їх імплементації в Україні», яка проходитиме у м. Харкові.

Згідно ч. 17 ст. 289 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції.

Зважаючи на наведені положення чинного законодавства, та імперативність норми щодо десятиденного строку апеляційного розгляду справи, передбаченої ч.17 ст. 289 КАС України, а також на неможливість продовження строку розгляду даної справи та не те, що така віднесена до категорії термінових справ, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання представника громадянина Республіки Судан ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою Зарічного районного суду м. Суми від 11 листопада 2016 року примусово видворено за межі території України громадянина Республіки Судан ОСОБА_3 та затримано останнього з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком до шести місяців; постановою Зарічного районного суду м. Суми від 5 травня 2017 року продовжено строк перебування громадянина Республіки Судан ОСОБА_3 у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 3 місяці, а саме до 10.08.2017 року; постановою Зарічного районного суду м. Суми від 8 серпня 2017 р. продовжено строк перебування громадянина Республіки Судан ОСОБА_3 у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 3 місяці, а саме до 10.11.2017 року; постановою Зарічного районного суду м. Суми від 6 листопада 2017 р. продовжено строк перебування громадянина Республіки Судан ОСОБА_3 у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 3 місяці, а саме до 10.02.2018 року та в подальшому рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 8 лютого 2018 року відмовлено в позові УДМС України в Сумській області до громадянина Республіки Судан ОСОБА_3 про продовження строку затримання.

Виходячи зі змісту наведених рішень, громадянин Республіки Судан ОСОБА_3 утримувався в Чернігівському ПТПІ, на підставі вказаних судових рішень з 11.11.2016 по 10.02.2018 включно, що не заперечується сторонами.

Вважаючи, що у відповідності до рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 8 лютого 2018 року яким відмовлено в позові УДМС України в Сумській області до громадянина Республіки Судан ОСОБА_3 про продовження строку затримання, представник позивача, вказуючи, що строк затримання ОСОБА_3 закінчився о 00 год. 00 хв. 11 лютого 2018 року, та попри відсутність судового рішення про затримання (утримання) такого в Чернігівському ПТПІ, останній з вказаної дати незаконно, всупереч ст. 29 Конституції України, продовжує утримуватись в Чернігівському ПТПІ, звернувся з відповідними заявами до Чернігівського ПТПІ (а.с.13), до УДМС України в Сумській області (а.с.10), до органів прокуратури (а.с.11,12) про негайне звільнення громадянина Республіки Судан ОСОБА_3.

19.02.2018 за №01-10/268 представнику громадянина Республіки Судан ОСОБА_3 - ОСОБА_4 Чернігівським пунктом тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України було надано відповідь на заяву від 13.02.2018 про невідкладне звільнення ОСОБА_3, у якій зазначено, що 12.02.2018 Управлінням Державної міграційної служби України в Сумській області було подано апеляційну скаргу на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 8 лютого 2018 року, а у відповідності до ч. 18 ст.289 КАС України, на час апеляційного оскарження іноземці або особи без громадянства, у яких відсутні документи, що дають право на виїзд з України, продовжують утримуватися у спеціально обладнаних для цих цілей приміщеннях органів (підрозділів) охорони державного кордону чи Служби безпеки України або в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (а.с.28).

На підставі наведеного, ОСОБА_4 звернувся до суду, в інтересах громадянина Республіки Судан ОСОБА_3, з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що громадянин Республіки Судан ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває в Чернігівському ПТПІ з 11 лютого 2018 р. на підставі ч. 18 ст. 289 КАС України, а тому, відсутні підстави для його звільнення та визнання утримання такого незаконним.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

У відповідних положеннях статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що: « 1. Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, f) «законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції».

В п.п. 37, 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands) Європейський суд з прав людини вказав, що предметом та метою п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є lex generalis по відношенню до п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є гарантувати, що нікого не може бути позбавлено волі у свавільний спосіб, таким чином, незалежно від відповідності національному праву «жодне свавільне утримання ніколи не може вважатися законним».

В п. 27 ч. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дано визначення терміну «пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні», яким є державна установа, призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства:

- стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення;

- стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

- затриманих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством України;

- затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Виходячи з правового аналізу даних норм, можна зробити висновок, що умовами розміщення іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців є: відсутність у них законних підстав для перебування на території; затримання їх в установленому порядку; винесення відносно них постанови суду про примусове видворення за межі України.

Відповідно до ч. 18 ст. 289 КАС України на час апеляційного оскарження іноземці або особи без громадянства, у яких відсутні документи, що дають право на виїзд з України, продовжують утримуватися у спеціально обладнаних для цих цілей приміщеннях органів (підрозділів) охорони державного кордону чи Служби безпеки України або в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Крім того, Інструкцією про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29.02.2016 р. № 141 (далі - Інструкція) та Типовим положенням про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1110 передбачено звільнення іноземців та осіб без громадянства з ПТПІ, після отримання висновку територіального органу ДМС про неможливість примусового видворення з України або за наявності надісланого заінтересованою особою повідомлення про необхідність звільнення іноземця або особи без громадянства з ПТПІ у разі їх визнання в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, надання статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми, а також за відповідним рішенням суду, що набрало законної сили, або в разі їх легалізації в інший передбачений законодавством спосіб.

Згідно п. 5 розділу Х Інструкції звільнення іноземців або осіб без громадянства на підставі рішення суду про скасування рішення про їх затримання або примусове видворення за межі України, або відмову в продовженні строку затримання, що набрало законної сили, здійснюється невідкладно, але не пізніше трьох годин з моменту отримання адміністрацією ПТПІ такого рішення (постанови, ухвали).

Як вбачається з матеріалів справи, в резолютивній частині рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 8 лютого 2017 року є посилання на ч. 18 ст. 289 КАС України (а.с.8-9).

Відтак, в разі апеляційного оскарження рішення суду про відмову в продовженні строку затримання іноземця у якого відсутні документи, що дають право на виїзд з України щодо якого закінчились строки затримання за попереднім судовим рішенням такий іноземець продовжує утримуватись в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на час апеляційного оскарження судового рішення і таке утримання є законним в розумінні ст. 29 Конституції України та п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже ч.18 ст. 289 КАС України не була визнана неконституційною.

З Єдиного державного реєстру судових рішень та матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою УДМС України в Сумській області на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 8 лютого 2018 року у справі №743/122/18 за позовом УДМС в Сумській області до громадянина Республіки Судан - ОСОБА_3 про продовження строку затримання та при значено справу до розгляду на 6 березня 2017 року.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що громадянин Республіки Судан ОСОБА_3 з 11 лютого 2018 року по 06 березня 2018 року перебував в Чернігівському ПТПІ саме на підставі ч. 18 ст. 289 КАС України.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області залишено без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 08 лютого 2018 року - без змін.

Однак, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що на час розгляду даної справи в суді першої інстанції рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 08 лютого 2018 року не набрало законної сили, адже за апеляційною скаргою таке було переглянуто судом апеляційної інстанції лише 06.03.2018, а відтак, таке було прийнято обґрунтовано, на підставі наявних матеріалів справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а відтак підстав для задоволення позову та визнання утримання громадянина Республіки Судан - ОСОБА_3 в Чернігівському ПТПІ незаконним на час ухвалення оскаржуваного судового рішення не вбачалося.

Разом з тим, в апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на висновки рішень Конституційного суду України (у рішенні від 11.10.2011 №10-рп/2011, рішенні від26.06.2003 №12-рп/2003, рішенні від 01.06.2016 №2-рп/2016, рішенні від 23.11.2017 №1-р/2017) вказує, що нормативно-правові акти, які дозволяють позбавлення свободи без вмотивованого рішення суду та не входять до кола дії частини третьої ст. 29 Конституції України є неконституційними, а тому і норми абз.1 п. 15 Типового положенням про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. №1110, п. 5 розділу Х Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29.02.2016 р. № 141 та ч.18 ст. 289 КАС України не відповідають Конституції України, а відтак, ПТПІ мало керуватися положеннями Конституції України, які є нормами прямої дії, а натомість ПТПІ ігнорує дані положення.

Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що ч.18 ст. 289 КАС України не була визнана неконституційною, а тому дії Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України є узгодженими з положеннями зазначеної статті, а відтак, є цілком законними.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що апеляційна скарга представника громадянина Республіки Судан ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_4 подана до Київського апеляційного адміністративного суду 12.03.2018 та зареєстрована 14.03.2018 (вх.№1324/18), тобто після набрання чинності рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 8 лютого 2018 року у справі №743/122/18 (а саме: 06.03.2018), а також, зважаючи на те, що у відзиві Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України на апеляційну скаргу не вказано, чи продовжує утримуватися громадянин Республіки Судан ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в Чернігівському ПТПІ, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що такий не звільнений з ПТПІ.

Разом з тим, у разі продовження тримання позивача у Чернігівському ПТПІ після 06.03.2018, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості визнати таке утримання незаконним, зважаючи на те, що предметом оскарження в даній справі є дії Чернігівського ПТПІ починаючи з 11.02.2017, а не після 06.03.2018 (дати постановлення рішення суду апеляційної інстанції у справі №743/122/18), зважаючи на відсутність доказів такого утримання позивача в Чернігівському ПТПІ, та вимог самого позивача.

В той же час, процесуальним законодавством передбачено, що захисту в адміністративному суді може підлягати виключно порушене право позивача. Задоволення вимог на майбутнє, без вчинення відповідачем на час розгляду справи в суді протиправних дій, є необґрунтованим, безпідставним та не відповідає завданням адміністративного судочинства.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Відповідно до п.7 ч. 3 ст. 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом.

Згідно ч. 1 ст. 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 272 КАС України, яка передбачає особливості апеляційного та касаційного оскарження судових рішень в окремих категоріях адміністративних справ, судові рішення суду апеляційної інстанції у справах, визначених статтями 280, 281, 287 та 288 цього Кодексу, можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.

Керуючись статтями 272, 289, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника громадянина Республіки Судан ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 28 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ст. 272, 328 КАС України.

Головуючий суддя: В.Ю.Ключкович

Судді: О.А. Губська

Н.М. Літвіна

04 квітня 2018 року м. Київ