Справа № 826/2766/16
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2018-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 квітня 2018 року 18:00 № 826/2766/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Пащенка К.С., суддів Чудак О.М., Шейко Т.І., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до 1. Головного управління Міністерства внутрішніх справ України

в місті Києві,

2. Головного управління Національної поліції в місті Києві,

3. Міністерства внутрішніх справ України

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,

зобов'язання вчинити певні дії,

представники позивача: ОСОБА_1,

сторін: відповідача-1: Глущенко О.М.,

відповідача-2: Глущенко О.М.,

відповідача-3: не з'явився,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом (з урахуванням уточнень) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Головного управління Національної поліції в місті Києві, Міністерства внутрішніх справ України, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України в м. Києві № 1038 о/с від 06.11.2015 в частині звільнення з 06.11.2015 у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, старшого слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я, особи слідчого відділу Голосіївського районного управління згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи слідчого відділу Голосіївського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві;

- зобов'язати Головне управління МВС України в м. Києві розглянути рапорт, поданий ОСОБА_1 старшим слідчим відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи слідчого відділу Голосіївського управління ГУ МВС України в м. Києві для зайняття посади у відповідності до п. 9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», у Головному управлінні Національної поліції в Київській області та видати відповідний наказ з цього приводу;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції в м. Києві розглянути кандидатуру ОСОБА_1 старшого слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я, особи слідчого відділу Голосіївського управління ГУ МВС України в м. Києві для зайняття посади у відповідності до п. 9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» у Головному управлінні Національної поліції в місті Києві та видати відповідний наказ з цього приводу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що наказ Головного управління в м. Києві МВС України №1038 о/с від 06.11.2015 є протиправним та таким, що потребує скасування в частині звільнення позивача ОСОБА_1, оскільки при звільненні останнього керівництво відповідача не запропонувало йому іншу роботу, а також не повідомило щодо можливості працевлаштування його на іншу роботу, він не виявив бажання скористатись переважним правом на залишення на роботі (ст. 42 КЗпП України).

Таким чином, позивач просить суд зобов'язати Головне управління Національної поліції в м. Києві працевлаштувати останнього у зв'язку з тим, що його було звільнено з порушенням норм діючого законодавства, а саме - без дотримання порядку вивільнення працівників, передбаченого ст.ст. 49-2 КЗпП України.

Представник відповідача-1 та відповідача-2 заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що згідно п.9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначених цим Законом можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам зазначеним у цьому пункті можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції. Отже, виходячи з вищенаведеного Головне управління не зобов'язано розглядати кандидатуру позивача для зайняття посади у відповідності до п. 9 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію».

Крім того, останній зазначав, що Закон України «Про Національну поліцію» не покладає обов'язку на новоутворені територіальні органи Національної поліції, у тому числі ГУНП в м. Києві приймати на службу в поліцію усіх без виключень колишніх працівників, у тому числі і позивача.

Представником відповідача-3 до суду було надано письмові заперечення, в яких останній заперечував проти задоволення позовних вимог з аналогічних підстав.

В судовому засіданні відповідно до ч. 1 ст. 250 КАС України проголошено вступну та резолютивну частини рішення (скорочене рішення).

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як видно з матеріалів справи з 01.09.2007 позивач був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ у Голосіївському районному управлінні Головного управління МВС України в м. Києві на посаді старшого слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи відповідно до наказу № 655 від 21.07.2007.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.п. 8, 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які відмовились від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Вказані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Опублікування Закону України «Про Національну поліцію» відбулось в офіційному друкованому засобі масової інформації - «Голос України» №141-142 від 06.08.2015. Таким чином, тримісячний строк про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів згідно Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» сплив 06.11.2015.

Наказом МВС України № 1388 від 06.11.2015 «Про організаційно штатні зміни» вирішено вважати такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах МВС. Перелік змін у штатах МВС, затвердженого вказаним наказом МВС України, в ГУМС України в м. Києві скасовуються всі штати, тобто 15236 посад.

Зважаючи на вищезазначене, Головним управлінням з урахуванням відсутності можливості використання на службі у зв'язку із фактичним припиненням існування та діяльності державного органу виконавчої влади міліції, видано наказ №1038 о/с від 06.11.2015 згідно п.п. 10,11 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_1 був звільнений з органів внутрішніх справ за підпунктом «г» п. 64 Положення №114 в якому вказано, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що в ст. 49-2 КЗпП визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При цьому, Пленум Верховного Суду України в пункті 19 Постанови від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Так, з огляду на приписи постанови КМ України №730 від 16.09.2015 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворені територіальні органи Національної поліції не визначено правонаступниками ліквідованих територіальних органів МВС України.

За висновком суду, Закон України «Про Національну поліцію» не покладає прямого обов'язку на новоутворені територіальні органи Національної поліції, у тому числі ГУНП у м. Києві приймати на службу в поліцію абсолютно всіх без виключень колишніх працівників міліції, у тому числі і позивача - ОСОБА_1.

З огляду на вищезазначене, посилання позивача на порушення Головним управлінням положень Кодексу законів про працю України є недоречними, оскільки проходження служби в міліції врегульовано спеціальним законодавством, а порядок звільнення працівників міліції в процесі реформування органів внутрішніх справ чітко визначено окремими нормами Закону України «Про Національну поліцію».

Крім того, пунктом 9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції при дотриманні визначених цим пунктом умов приймаються на службу до поліції шляхом:

1. Видання наказу про призначення, підстава - надання згоди працівника на призначення на запропоновану органом (закладом, установою) поліції посаду;

2. Видання наказу про призначення відповідно до вимог ст.ст. 51-53 Закону України «Про Національну поліцію» - переможець конкурсу.

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що позивачем була ініційована чи надана згода на призначення на запропоновану органом (закладом, установою) поліції посаду, тобто тим самим не дотримана умова, яка є обов'язковою для подальшого прийняття на службу до поліції.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суду не надав.

Натомість відповідачі довели суду відсутність протиправних дій зі свого боку.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255, 264, 265 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення відповідно до ст. 255 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя К.С. Пащенко

Судді О.М.Чудак

Т.І.Шейко

Повний текст рішення виготовлено 12.04.2018.