Справа № 441/1103/16-а
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2018 року

Київ

справа №441/1103/16-а

адміністративне провадження №К/9901/4378/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Гімона М.М.,

суддів: Бучик А.Ю., Мороз Л.Л.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 серпня 2017 року (головуючий суддя - Онишкевич Т.В., судді - Іщук Л.П., Довгополова О.М.),

у адміністративній справі № 441/1103/16-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - Управління ПФУ) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду вказаним позовом, у якому просила визнати незаконну відмову Управління ПФУ щодо відмови їй у відновленні виплати пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та зобов'язати відновити виплату такої пенсії пенсію з 18 листопада 2015 року, виплативши невиплачену суму.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 9 червня 2015 року їй призначено пенсію за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та інших осіб». 18 листопада 2015 року відповідачем тимчасово призупинено виплату пенсії в зв'язку тим, що вона працює на посаді державного службовця на підставі Закону України від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - № 213-VІІІ). Вважає такі дії відповідача неправомірними.

Постановою Галицького районного суду міста Львова від 23 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано дії Управління ПФУ щодо тимчасового призупинення виплати та відмови у відновленні виплати позивачу пенсії з 18 листопада 2015 року, призначеної 9 червня 2015 року, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких осіб» протиправними. Зобов'язано Управління ПФУ відновити позивачу виплату пенсії починаючи з 18 листопада 2015 року, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та виплатити невиплачену суму пенсії. Стягнуто з Управління ПФУ за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача понесені нею витрати по сплаті судового збору у сумі 551 гривень 20 копійок.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 серпня 2017 року постанову суду першої інстанції скасовано та ухвалено нову про відмову в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу в якій, посилаючись на порушення цим судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

В обґрунтування касаційної скарги зазначила, що апеляційний суд порушив норми процесуального права оскільки прийняв доказ відповідача, зокрема, заяву від 20 листопада 2015 року, який був предметом дослідження в суді першої інстанції. Крім того, апеляційний суд безпідставно послався в своєму рішенні на Порядок подання оформлення документів для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2017 року, оскільки такий прийнято після прийняття рішення судом першої інстанції. Крім того, послалась на однобічність апеляційного суду, оскільки взяв до уваги одні докази, при цьому, безпідставно проігнорував інші.

У відзиві на касаційну скаргу Управління ПФУ просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги та відзив на неї, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 з 9 червня 2015 року перебуває на обліку в Управлінні ПФУ та отримувала пенсію за вислугою років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». У зв'язку з набранням чинності Законом України від 2 березня 2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» позивачу, як пенсіонеру, який працює на посаді державного службовця, виплату пенсії було припинено з 18 листопада 2015 року. 23 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Управління ПФУ щодо відновлення виплати пенсії за вислугою років, однак листом від 7 липня 2016 року за № 647/ж-20 їй відмовлено у відновленні виплати пенсії, посилаючись на те, що вона продовжує працювати на посаді, передбаченій Законом України «Про державну службу», і немає підстав для відновлення виплати пенсії.

Суд першої інстанції також зазначив, що відповідно до пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ (далі - Закон № 213) «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. Вказаний в пункті 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 213 закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року не прийнятий, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що з 18 листопада 2015 року виплата пенсії, призначеної позивачу за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», підлягає відновленню у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати.

Апеляційний суд не погодився з таким висновком суду першої інстанції та ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки дійшов висновку, що припинення виплати пенсії позивачу здійснено пенсійним органом на підставі заяви позивача від 20 листопада 2015 року про припинення виплати пенсії у зв'язку із працевлаштуванням. Із заявою про поновлення виплати пенсії відповідно до пункту 4 Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1, позивач не зверталася. При цьому заяву про відкликання вказаної заяви від 18 листопада 2015 року позивачем подано на ім'я начальника Управління ПФУ лише 30 травня 2017 року, тобто під час апеляційного розгляду справи.

У зв'язку з наведеним, апеляційний суд дійшов висновку про правомірність дій відповідача при прийнятті рішення про відмову у відновленні виплати пенсії позивачки, що викладене у листі № 647/ж-20 від 7 липня 2016 року, та безпідставність позовних вимог позивача щодо відновлення їй виплати пенсії за вислугу років з 18 листопада 2015 року.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та вважає їх передчасними, оскільки суди дійшли їх без повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин та перевірки їх доказами, що мають значення для вирішення даної справи.

Так, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для припинення позивачу з 18 листопада 2015 року виплати пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» було набрання чинності Законом України від 2 березня 2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Натомість, апеляційний суд виходив з того, що виплата пенсії позивачу з 18 листопада 2015 року припинена на підставі її заяви, а з заявою про її відкликання позивач звернулась лише 30 травня 2017 року.

Між тим, за перевіркою матеріалів справи, 24 червня 2016 року позивач також зверталась до Управління ПФУ про поновлення виплати її пенсії. Однак, вказана обставина залишилась поза увагою апеляційного суду, а тому їй не надано будь-якої правової оцінки.

Крім того, апеляційний суд встановивши обставини припинення виплати позивачу пенсії, не надав правової оцінки встановленим законодавством підставам для припинення пенсії на які посилався суд першої інстанції. Також, не надав правової оцінки підставам припинення виплати пенсії, які наведені у листі Управління ПФУ від 7 липня 2016 року, а також в запереченнях на позов та в апеляційній скарзі.

Відповідно до частини першої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції до 15 грудня 2017 року; далі - КАС України) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга).

Частиною першою статті 100 КАС України (в редакції до 15 грудня 2017 року) встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Натомість, судами попередніх інстанцій питання дотримання позивачем строку звернення до суду не було вирішено. При цьому, пропущення позивачем строків звернення до суду було одним з доводів апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої та другої статті 341 КАС України (в редакції після 15 грудня 2017 року) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права та не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Частиною другою статті 353 КАС України (в редакції до 15 грудня 2017 року) встановлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема якщо суд не дослідив зібрані по справі докази.

За таких обставин рішення судів підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, в ході якого, крім іншого, судам необхідно вирішити питання дотримання позивачем строку звернення до суду.

Керуючись статтями 345, 353, 356 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Галицького районного суду міста Львова від 23 грудня 2016 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 серпня 2017 року - скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик,

Судді Верховного Суду