Справа № 211/3009/17
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2018 року

Київ

справа №211/3009/17

адміністративне провадження №К/9901/5990/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Криворізького південного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу у складі судді Ткаченко С.В. від 30 жовтня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Кругового О.О., Прокопчука Т.С., Шлай А.В. від 13 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Харкова про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії та просив: визнати протиправними дії відповідача щодо незарахування йому до загального трудового стажу періоду роботи під час відбування покарання у вигляді позбавлення волі, включити йому до загального трудового стажу час роботи під час відбування покарання у вигляді позбавлення волі в Житомирській виправній колонії № 8 за період з 07 квітня 1975 року по 26 липня 1976 року, включити йому до загального трудового стажу час роботи під час відбуття покарання у вигляді позбавлення волі в Синельніковській виправній колонії № 94 за період з 13 серпня 1976 року по 06 серпня 1980 року, включити до його загального стажу час роботи під час відбуття покарання у вигляді позбавлення волі в Солонянській виправній колонії № 21 за період з 13 серпня 1980 року по 25 липня 1986 року.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 у період з 07 квітня 1975 року по 25 липня 1986 року відбував покарання у вигляді позбавлення волі. Протягом відбуття покарання позивач залучався до оплачуваної роботи, але страхові внески до Пенсійного фонду з заробітної плати не відраховувались. Позивач звернувся до відповідача із вимогою зарахувати до страхового стажу період роботи під час перебування в виправних колоніях, однак відповідач відмовив в такому зарахуванні.

Постановою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 30 жовтня 2017 року, яку залишено без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що період трудової діяльності під час відбуття покарання в місцях позбавлення волі може зараховуватися до стажу, необхідного для призначення пенсії за віком, за умови документального підтвердження сплати страхових внесків за вказаний період.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на допущені судами порушення норм матеріального і процесуального права, ОСОБА_2 звернувся із касаційною скаргою до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, в якій просить скасувати постанову Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 30 жовтня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2017 року та задовольнити позовні вимоги.

Доводи касаційної скарги мотивовані тим, що відповідач протиправно відмовив в зарахуванні до страхового стажу періоду його роботи з 07 квітня 1975 року по 25 липня 1986 року, оскільки час роботи засудженого підлягає зарахуванню до трудового стажу.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваних рішень) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваних рішень) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають, а викладені в касаційній скарзі мотиви скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, в період з 07 квітня 1975 року по 25 липня 1986 року позивач відбував покарання у вигляді позбавлення волі в:

Житомирській виправній колонії № 8 з 07 квітня 1975 року по 26 липня1976 року;

Синельніківській виправній колонії № 94 з 13 серпня1976 року по 06 серпня 1980 року;

Солонянській виправній колонії № 21 з 13 серпня 1980 року по 25 липня 1986 року.

За весь час відбування покарання позивач регулярно залучався до роботи, але страхові внески до Пенсійного фонду не відраховувались згідно чинного на той час законодавства.

Листом № 3-509-П від 04 листопада 2016 року Управління праці та соціального захисту населення виконкому Криворізької міської ради зазначило наступне: "Відповіді отримані з Житомирської установи виконання покарання управління державного департаменту України з питань виконання покарання виправної колонії № 8 та Синельніківської виправної колонії № 94, в яких зазначено, що ОСОБА_2 залучався на оплачувані роботи на підприємствах та установах, але страхові внески не нараховувалися і не перераховувалися.

Крім цього, судом апеляційної інстанції встановлено, що факт несплати позивачем страхових внесків у період з 07 квітня 1975 року по 25 липня 1986 року не є спірним, навпаки він повністю визнається позивачем.

Згідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом «а» частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується, крім іншого: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в'язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 122 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що особи, яким до відбування покарання призначена пенсія, підлягають державному пенсійному забезпеченню на загальних підставах. Час роботи засуджених у період відбування ними покарання у виді позбавлення волі зараховується у стаж роботи для призначення трудової пенсії.

Таким чином достатньою та необхідною правовою підставою для зарахування до страхового стажу особи, який враховується при призначенні їй пенсії, періоду відбування покарання у відповідному закладі обмеження чи позбавлення волі є наявність сукупності двох умов: 1) підтвердження трудового стажу особи відповідною довідкою; 2) сплата страхових внесків протягом такого періоду.

Згідно положень абзацу п'ятого частини першої статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що період страхового стажу до 1 липня 2000 року підтверджується даними, обчислюється на підставі довідки про нараховані суми грошового забезпечення та сплачені страхові внески.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 04 березня 2014 року в справі № 21-3а14 та Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2018 року в справі № 296/3579/17.

Отже, враховуючи те, що за період залучення позивача до оплачуваної роботи під час відбування покарання з 07 квітня 1975 року по 25 липня 1986 року не сплачувалось страхових внесків, суди першої та апеляційної інстанції прийшли до висновку, що вказаний стаж не може бути врахований при визначенні ОСОБА_2 розміру пенсії.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в них повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 30 жовтня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко