Справа № 812/481/18
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2018-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

03 квітня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 812/481/18

Луганський окружний адміністративний суд

у складі головуючого судді Чернявської Т.І.,

за участю

секретаря судового засідання Шляхтун М.М.,

позивача - не прибув

та

представника відповідача - не прибув

розглянувши в порядку загального позовного провадження в судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_1

до територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області

про визнання неправомірною відмову у виплаті вихідної допомоги та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 28.02.2018 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області (далі - відповідач), в якій позивач просить:

- визнати неправомірною відмову начальника територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою судді місцевого суду;

- зобов'язати начальника територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою судді місцевого суду у зв'язку з відставкою судді.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона з 29.09.1980 по 17.04.2015 працювала на посаді судді Артемівського районного суду м. Луганська, а з 20.04.2015 по 20.09.2016 на посаді судді Рубіжанського міського суду Луганської області.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1515-VIII та наказу Рубіжанського міського суду Луганської області від 20.09.2016 № 82-ОС позивача відраховано зі штату цього суду у зв'язку з поданням заяви про відставку та виходом у відставку. При цьому виплату грошової допомоги у розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою у зв'язку з виходом у відставку відповідач не здійснив.

07.12.2017 позивач звернулась до відповідача з заявою про виплату їй 3-х місячної вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку. Листом від 08.12.2017 № 2059/17-13вих відповідач відмовив позивачеві у виплаті вихідної допомоги, посилаючись на відсутність підстав для її виплати.

Відповідач, відмовляючи позивачу у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги з посиланням на положення Закону України від 27.03.2014 № 1166-VІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким виключено статтю 136 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», та Закону України від 12.02.2015 № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд», діяв протиправно, оскільки позивач набула права на відставку та на отримання вихідної допомоги у розмірі 3-х місячних суддівських винагород ще у 2011 році, тобто до прийняття зазначених законів.

З посиланням на норми частини першої статті 109, статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI із змінами, внесеними згідно із Законом України від 02.12.2010 № 2756-VI, вважає відмову відповідача у виплаті вихідної допомоги протиправною та просить позов задовольнити.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області позов не визнало, про що подало відзив на позовну заяву від 14.03.2018 за № 455/18-вих, в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю (арк. спр. 22-25). Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що відповідно до статті 143 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, в межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Згідно з частиною другою статті 142 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції здійснює Державна судова адміністрація України. Територіальні управління є територіальними органами Державної судової адміністрації України та їй підпорядковуються. Відповідач як державний орган має право діяти виключно в межах діючого законодавства.

З посиланням на статті 111, 122 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» та частину третю статті 7 Указу Президента України від 10.06.1997 № 503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» відповідач зазначив, що позивача було звільнено з посади судді Рубіжанського міського суду Луганської області наказом голови суду від 20.09.2016 № 82-ОС у зв'язку з поданням заяви про звільнення на підставі постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1515-VIII «Про звільнення суддів». Закон України від 02.06.2016 № 1402-VIII (дата прийняття), яким передбачено виплату вихідної допомоги у розмірі 3-х місячних суддівських винагород набрав чинності 30.09.2016. За твердженням відповідача в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача, у зв'язку з чим підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги ОСОБА_1 відсутні, про що останню було повідомлено листом від 08.12.2017 № 2059/17-Вих. Крім того, Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 19.11.2013 № 10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Враховуючи викладене, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області діяло в межах своїх повноважень та діючого законодавства України і не порушувало прав позивача.

Ухвалою від 20.03.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 03.04.2018 (арк. спр. 43-44).

У судове засідання позивач не прибула, про дату, час і місце судового розгляду повідомлена належним чином (арк. спр. 53). В позовній заяві просила розглядати справу за її відсутності (арк. спр. 3-5).

У судове засідання представник відповідача не прибула, про дату, час і місце судового розгляду повідомлена належним чином (арк. спр. 52). У відзиві на позовну заяву від 14.03.2018 за № 455/18-вих представник відповідача просила розглянути справу за її відсутності (арк. спр. 22-25).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено таке.

З 29.09.1980 по 17.04.2015 позивач перебувала на посаді судді Артемівського районного суду м. Луганська, з 20.04.2015 по 20.09.2016 - на посаді судді Рубіжанського міського суду Луганської області, що підтверджено копією розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (арк. спр. 9).

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1515-VIII «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 у зв'язку з поданням заяви про відставку звільнено з посади судді Рубіжанського міського суду Луганської області (арк. спр. 38-40).

Наказом Рубіжанського міського суду Луганської області від 20.09.2016 № 82-ОС «Про звільнення ОСОБА_1.» ОСОБА_1 відраховано зі штату Рубіжанського міського суду Луганської області у зв'язку з поданням заяви про відставку та виходом у відставку 20.09.2016 та наказано виплатити компенсацію за дні невикористаних відпусток (арк. спр. 10).

Позивач звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області із заявою від 08.12.2017 про нарахування та виплату вихідної допомоги у зв'язку з відставкою, на яку отримала лист від 14.12.2017 № 01-11/1470/2017 із відмовою, з підстав того, що на час прийняття постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1515-VIII та видання наказу голови Рубіжанського міського суду Луганської області від 20.09.2016 № 82-ОС Закон України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» не містив положень щодо виплати вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою (арк. спр. 11).

Також позивач звернулася із заявою від 08.12.2017 про нарахування та виплату вихідної допомоги у зв'язку з відставкою до територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, на яку отримала лист від 08.12.2017 № 2059/17-Вих із відмовою, з підстав того, що на час прийняття постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1515-VIII та видання наказу голови Рубіжанського міського суду Луганської області від 20.09.2016 № 82-ОС Закон України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» не містив положень щодо виплати вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою (арк. спр. 12, 26-27).

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених позовних вимог та оцінюючи обґрунтованість заперечень відповідача, суд виходить з такого.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області (ідентифікаційний код 26297948) є органом державної влади та зареєстровано юридичною особою, про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 27.02.2018 за № НОМЕР_1 (арк. спр. 15-17).

Згідно з Положенням про територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, затвердженим головою Державної судової адміністрації України 25.09.2015, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області є територіальним органом Державної судової адміністрації України та їй підпорядковується. Основним завданням територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області є організаційне забезпечення діяльності місцевих судів Луганської області та фінансове забезпечення місцевих загальних судів Луганської області з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів цих судів та забезпечення роботи органів місцевого самоврядування. Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області та місцевих загальних судів Луганської області (арк. спр. 29-35).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України (у редакції, яка була чинною на час звільнення позивача у відставку) однією із підстав для звільнення судді з посади є подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно з частиною першою статті 111 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) в редакції Закону України від 12.02.2015 № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII) із змінами (у редакції, яка була чинною на час звільнення позивача у відставку) суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Статтею 120 Закону № 2453-VI (тут і надалі посилання на норми Закону № 2453-VI наводяться в редакції Закону № 192-VIII із змінами, яка була чинною на час звільнення позивача у відставку) визначено процедуру звільнення судді з посади за його заявою про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Так, частиною першою цієї статті визначено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади (частина третя).

Частиною четвертою цієї статті визначено, що суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Частинами другою та третьою статті 122 Закону № 2453-VI було визначено, що питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок.

Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

На час звільнення позивача у відставку нормами Закону № 2453-VI не передбачено виплати вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

Таку виплату було передбачено частиною першою статті 136 Закону № 2453-VI, яка діяла до 01.04.2014 та була виключена пунктом 28 розділу ІІ Закону України від 27.03.2014 № 1166-VІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі - Закон № 1166-VІІ). Згідно з Прикінцевими положеннями Закону № 1166-VII зміни, передбачені розділом II, набирають чинності з 1 квітня 2014 року.

Так, частиною першою статті 136 Закону № 2453-VI було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

З вищевикладеного слідує, що право на отримання вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою було передбачено приписами Закону № 2453-VI до 01 квітня 2014 року.

Частиною першою статті 143 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), який набрав чинності з 30.09.2016, встановлено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

У Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно, на час звільнення позивача з посади судді (08.09.2016) та відрахування зі штату суду (20.09.2016) за Законом № 1166-VII вже було виключено статтю 136 Закону № 2453-VI, яка передбачала судді, який вийшов у відставку, виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, частина перша статті 143 Закону № 1402-VIII, яка передбачає, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, ще не діяла.

За приписами абзацу 3 пункту 7 Указу Президента України від 10.06.1997 № 503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» акти Верховної Ради України і Президента України про призначення відповідно до законодавства на посади і звільнення з посад набирають чинності з моменту їх прийняття.

Отже, чинним законодавством визначений порядок реалізації права судді на звільнення у зв'язку з відставкою, яке починається з подання суддею відповідної заяви і закінчується прийняттям Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді, яка набирає чинності з моменту її прийняття.

Таким чином, до спірних відносин, що виникли між сторонами слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які були чинними на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (08.09.2016).

Зважаючи на те, що датою звільнення судді у разі подання заяви про відставку є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, то у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, передбачене частиною першою статті 143 Закону № 1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016.

За таких обставин, судом встановлено, що на час звільнення позивача з посади були відсутні передбачені законом підстави для виплати позивачу одноразової вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку.

Правову позицію щодо відсутності підстав для виплати вихідної допомоги у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, що передбачена частиною першою статті 143 Закону № 1402-VIII, суддям, які звільнені у відставку до набрання чинності вказаним законом, у періоді, коли не було передбачено права на таку вихідну допомогу, висловлено Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі № 802/1590/17-а (реєстраційний номер в Єдиному державному реєстрі судових рішень 72403768).

Згідно з частиною шостою статті 13 Закону № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини п'ятої статті 262 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вважає необґрунтованим твердження позивача щодо отримання нею права на одержання вихідної допомоги водночас із набуттям права на відставку з часу, з якого його стаж роботи на посаді судді досяг 20 років, з огляду на те, що виплата такої вихідної допомоги судді пов'язується законодавцем з фактом виходу судді у відставку та не залежить від дати набуття права на відставку.

Щодо посилань позивача на звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді в частині позбавлення права на отримання вихідної допомоги при виході у відставку, суд зазначає, що в Рішенні від 19.11.2013 № 10-рп/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Конституційний Суд України зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

На момент реалізації позивачем права на вихід у відставку виплата вихідної допомоги нормами чинного законодавства не була передбачена. Враховуючи чіткість та однозначність визначеності нормативного регулювання даного питання, позивач не могла очікувати на отримання такої вихідної допомоги, у зв'язку з чим її сподівання не можуть бути визнані законними та правомірними.

Твердження позивача, що Верховна Рада України, прийнявши Закон України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», який набув чинності 30.09.2016, відновила виплату вихідної допомоги судді у відставці в розмірі 3-х місячних суддівських винагород, фактично визнавши неправомірним Закон № 1166-VII в частині скасування (позбавлення) виплати вихідної допомоги суддям у відставці, суд також вважає безпідставними, оскільки внесені Законом № 1166-VII зміни до Закону № 2453-VI в частині скасування положень статті 136 цього Закону неконституційними не визнавались.

Крім того, позивач реалізувала свою власну волю на вихід у відставку, а також була звільнена у відставку постановою Верховної Ради України у період відсутності норми про виплату вихідної допомоги.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у нарахуванні та виплаті позивачу вихідної грошової допомоги у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою є законною та такою, що у повній мірі відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, дотримання яких перевіряє адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідно, у задоволенні вимоги позивача про визнання неправомірною такої відмови відповідача слід відмовити.

Оскільки вимога про зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою у зв'язку з відставкою судді є похідною від вимоги про визнання протиправною відмови у нарахуванні та виплаті позивачу такої допомоги, яка задоволенню не підлягає, у її задоволенні слід також відмовити.

Щодо посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на рішення Європейського суду з прав людини суд зазначає таке.

У пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» (Заява № 10972/05) зазначено, що суд вважає, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див. рішення у справі «Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine), згадане вище, пункт 23).

У пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Суд також зазначає, що згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004.

Тобто, практика Європейського суду з прав людини полягає в тому, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Оскільки судом встановлено, що на час звільнення позивача з посади законом не було передбачено виплату позивачу одноразової вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, не можна стверджувати, що державний орган - територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, відмовляє позивачу у виплаті належних сум у той час, як чинне правове положення передбачає виплату такої допомоги.

Посилання позивача на рішення «Кечко проти України» судом не приймається, оскільки в ньому Європейський суд з прав людини не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України «Про Державний бюджет» на відповідний рік. Крім того, в ньому йшлося про те, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

У спірних правовідносинах відповідач як орган державної влади не посилається на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Оскільки в межах даної адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позову є необґрунтованими, а відповідач як суб'єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 77 КАС України покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, довів суду відсутність протиправності відмови у виплаті вихідної допомоги та підстав для зобов'язання вчинити певні дії, у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Розподіл судових витрат судом не здійснюється, оскільки позивач згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: 91000, АДРЕСА_1; фактичне місце проживання: 93012, АДРЕСА_2) до територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області (ідентифікаційний код 26297948, місцезнаходження: 93010, Луганська область, місто Рубіжне, вулиця Миру, будинок 34) про визнання неправомірною відмову у виплаті вихідної допомоги та зобов'язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 243 КАС України повне рішення суду складено 10 квітня 2018 року.

Суддя Т.І. Чернявська