Справа № 320/5549/17(2-а/320/235/17)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"28" березня 2018 р. м. Дніпро справа № 320/5549/17
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області

на постанову Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 листопада 2017 р. (суддя Урупа І.В., м. Мелітополь)

у справі № 320/5549/17

за позовом Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області

про скасування постанови, -

встановив:

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Половнікова Р.С. від 13.07.2017 р. ВП № 54298436 в частині стягнення з Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області виконавчого збору у розмірі 12800 грн.

Постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 листопада 2017 р. позов задоволено. Постанова мотивована тим, що виконавчий збір при виконанні такого рішення по справі №2а-9477/11 не підлягає стягненню відповідно до положень п.3 ч.5 ст.27 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016 року.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що рішення немайнового характеру, за якими боржник зобов'язаний вчинити певні дії або триматися від їх вчинення, підлягає виконанню відповідно до ст. 63 розділу VIII Закону України "Про виконавче провадження".

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції у Запорізькій області ВП № 54298436 від 13.07.2017 р. в порядку ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України "Про виконавче провадження" відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого документу. У п. 3 постанови зазначено стягнути виконавчий збір у розмірі, встановленому статтею 27 Закону України "Про виконавче провадження".

04.08.2017 року до відділу надійшов лист від боржника - Мелітопольського об'єднаного ПФУ в Запорізькій області від 04.08.2017 за вих. № 7318/11, відповідно до якого боржником було повідомлено, що на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження № 54298436 від 13.07.2017 управлінням було проведено перерахунок пенсії, в результаті якого нараховано 1472,91 грн. Що стосується виплати зазначеної суми повідомлено, що суми пенсії, нараховані ОСОБА_3 при виконанні рішень суду, будуть виплачені після відповідного фінансування з Державного бюджету України

Таким чином, рішення суду боржником виконано лише в частині нарахування.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Відповідно до п.8 Розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону України "Про виконавче провадження". Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір не стягується у випадках, передбачених ч.ч. 5, 7, 9 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження". Інші законодавчо визначені підстави для не стягнення з позивача виконавчого збору за постановою державного виконавця з матеріалів справи не вбачаються.

Таким чином, виходячи із зазначених норм, про розмір виконавчого збору та про необхідність його стягнення державний виконавець повинен зазначити одразу ж у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Посилання позивача на те, що фінансування коштів для виконання рішення суду в частині зобов'язання боржника виплатити ОСОБА_3 підвищення до пенсії у розмірі надбавки відповідно до ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" повинно здійснюватися з коштів Державного бюджету України, як на підставу скасування постанови про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору, не може братись до уваги, оскільки при цьому позивачем не здійснено посилання на жодний нормативний акт, яким в такому випадку передбачено звільнення боржника від сплати судового збору.

Відповідно до виконавчого листа, який виданий 17.02.2017р., рішення набуло законної сили після 01.01.2013р. та враховуючи суть прийнятого Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області рішення від 05.05.2011 у справі №2а-9477/11 про зобов'язання вчинити певні дії ані Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" № 4901-VI від 05.06.2012, ані затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 "Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників" або "Порядок погашення заборгованості за рішеннями руду, виконання яких гарантується державою", затверджений постановою Кабінету міністрів України від 03.09.2014 року №440, на спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, не поширюються.

Відповідно частини 1 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 КАС України відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове конання судових рішень і рішень інших органів" примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016р. № 2832/5) (далі - Інструкція), органами державної виконавчої служби є: департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого виходить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби даних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - управління державної виконавчої служби), до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної виконавчої служби).

Таким чином, Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області не визначено Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та Інструкцією як самостійний орган державної виконавчої служби, що виключає можливість його участі як відповідача.

Отже, при зверненні до суду з позовною заявою позивачем помилково визначено в якості відповідача Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Проте, судом першої інстанції в порушення ст. 52 КАС України не здійснено заміну відповідача - Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на належного відповідача - Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову в задоволенні позову.

Представники сторін по справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи.

В судове засідання представники учасників процесу не з'явилися, повідомлені належним чином, справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Половнікова Романа Сергійовича від 13.07.2017 року ВП №54298436 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2а-9477/11, виданого 17.02.2017 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за постановою суду від 05.05.2011 р., щодо зобов'язання Управління Пенсійного фонду України у м. Мелітополі Запорізької області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_3 недоплачену щомісячну державну соціальну допомогу у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" з урахуванням раніше виплаченої суми соціальної допомоги, починаючи з 24.09.2010 та виплачувати до змін у законодавстві або зміни правового статусу особи - позивача.

Також, у вказаній постанові зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 12800 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову оскільки:

- ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" (в редакції, яка діяла на час ухвалення рішення судом на користь ОСОБА_3) дітям війни гарантувалась виплата підвищення до пенсії в певному розмірі, тобто фактично щомісячна виплата визначеної суми грошових коштів;

- грошові кошти безумовно є майном, отже суд, зобов'язавши відповідача у справі №2а-9477/11 нарахувати та виплатити особі підвищення до пенсії, фактично зобов'язав визначити розмір такого підвищення та виплатити особі певну суму грошових коштів, тобто передати їй у власність майно;

- держава гарантує виконання рішення суду про зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган, тому рішення суду на користь ОСОБА_3 підпадає під визначення судового рішення, яке виконується в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", а тому виконавчий збір при виконанні такого рішення не підлягає стягненню відповідно до положень п.3 ч.5 ст.27 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016 року.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з огляду на таке.

Частиною 5 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VIII встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до пункту 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерством юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону України "Про виконавче провадження". Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, зазначення в постанові про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника виконавчого збору є обов'язком державного виконавця.

Судом встановлено, що станом на дату винесення оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження від 13.07.2017 року боржником постанову Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05.05.2011 р. № 2а-9477/11 в добровільному порядку в повному обсязі не було виконано.

За змістом статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", який набрав чинності з 01 січня 2013 року, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року №440 з метою реалізації Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою.

Відповідно до вказаного Порядку виконанню підлягають рішення - виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" суб'єкти, які видані або ухвалені до 1 січня 2013 року.

Зі змісту виконавчого листа № 2а-9477/11, виданого 17.02.2017 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за постановою суду від 05.05.2011 р., вбачається, що постанова Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 05.05.2011 р. набрала законної сили 15.02.2013 року.

Таким чином, положення Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та пункт 3 частини 5 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" в зазначеному випадку застосуванню не підлягають.

Також колегія суддів зазначає, що розглядаючи позов суд першої інстанції виходив з того, що Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області є належним відповідачем у справі.

Відповідно до частини 3 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15.12.2017 року) відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 385/2011 затверджено Положення про Державну виконавчу службу України, відповідно до пункту 7 якого державна виконавча служба України здійснює свої повноваження безпосередньо та через структурні підрозділи головних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районних, міських (міст обласного значення), районних у містах, міжрайонних та міськрайонних управлінь юстиції, що забезпечують реалізацію повноважень державної виконавчої служби України.

Згідно з Положенням про Державну виконавчу службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 229 від 02 липня 2014 року, Державна виконавча служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів відповідно до закону.

З 07 квітня 2015 року вказане Положення про державну виконавчу службу України втратило чинність у зв'язку із прийняттям постанови Кабінету Міністрів України № 150 від 31 березня 2015 року, якою погоджено пропозицію Міністерства юстиції щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Міністерство постановою Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 "Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції" функцій і повноважень Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, які припинені.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, покладено на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності. Крім того, пунктом 2 встановлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

Статтею 6 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначено, що систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Відповідно до пункту 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5 "Про внесення змін до деяких наказів Міністерства юстиції України", який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1302/29432, органами державної виконавчої служби є:

- Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень;

- управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - управління державної виконавчої служби), до складу яких входять відділи примусового виконання рішень;

- районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної виконавчої служби).

Отже, в цій категорії справ відповідачами можуть бути лише перераховані органи державної виконавчої служби. У зв'язку з тим, що структурні підрозділи органів державної виконавчої служби: відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділи примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі не визначені як самостійні органи державної виконавчої служби, це виключає можливість їхньої участі як відповідачів у таких справах.

Враховуючи те, що наведений перелік органів державної виконавчої служби є вичерпним, у разі подання позовної заяви до державних виконавців або інших посадових осіб органів державної виконавчої служби чи до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділів примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, необхідно за правилами статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України здійснювати заміну неналежного відповідача на належного.

Відповідно до частини 3 статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Отже, вказаними нормами статті встановлено, що заміна первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем належить до повноважень суду першої інстанції.

Під час розгляду справи суд першої інстанції не врахував, що в даній справі позивач звернувся до неналежного відповідача та не допустив його заміну, що призвело до порушення норм процесуального законодавства.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції за приписами статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України не наділений повноваженнями щодо здійснення заміни неналежного відповідача під час апеляційного розгляду справи.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування постанови з прийняттям нової- про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області задовольнити.

Постанову Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 листопада 2017 р. у справі № 320/5549/17 скасувати.

В позові відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в тридцятиденний строк шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду відповідно до статей 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко