Справа № 337/3329/17(2-а/337/247/2017)
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2018-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 березня 2018 року справа № 337/3329/17(2-а/337/247/2017)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дадим Ю.М.,

суддів: Уханенка С.А. Божко Л.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпро апеляційну скаргу Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2018, (суддя суду першої інстанції Кучерук І.Г.), за позовом ОСОБА_2 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в :

05 вересня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом в якому просила:

-визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у обчисленні та призначенні пенсії ОСОБА_2 за вислугу років згідно ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» в редакції від 15.01.2011 року;

- зобов'язати відповідача обчислити та призначити їй ОСОБА_2 пенсію за вислугу років з 25 липня 2017 року відповідно до ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» на підставі довідок прокуратури Запорізької області від 07.06.2017 року №11-914 вих-17, від 07.06.2017 року вих.. №18-393 вих-17 та від 26.05.2017 №11-914 вих.-17 в розмірі 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку з урахуванням фактично отримуваних виплат та умов праці, без обмежень, відрахувань та оподаткування, за останні 24 календарні місяці роботи підряд на прокурорсько-слідчих посадах.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2018 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено: визнано протиправними дії Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду м. Запоріжжя щодо відмови позивачу в обчисленні та призначенні пенсії за вислугу років на підставі ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» в редакції від 15.01.2011 року, зобов'язано Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя призначити та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років з 25 липня 2017 року відповідно до ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ ( в редакції закону від 15.01.2011 року) на підставі довідок прокуратури Запорізької області від 07.06.2017 року №11-914 вих-17, від 07.06.2017 року вих.. №18-393 вих-17 та від 26.05.2017 №11-914 вих.-17 в розмірі 90 відсотків суми місячного (чинного) заробітку з урахуванням фактично отримуваних виплат та умов праці, без обмежень, відрахувань та оподаткування, за останні 24 календарні місяці роботи підряд на прокурорсько-слідчих посадах.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що станом на час звернення позивача за призначенням пенсії за вислугу років ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ вже втратив чинність, тому відповідач не міг його застосувати до спірних відносин. В свою чергу, відповідач зазначає, що згідно приписів ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697 в редакції станом на 01.01.2017 року, прокурор підлягає загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавство про загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Оскільки станом на час звернення за призначенням пенсії позивач не досягла віку та не мала стажу, передбачених законодавством про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, підстави для призначення їй пенсії були відсутні.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач працює в органах Прокуратури з 21.07.1999 року та по даний час.

25.07.2017 року позивач звернулась до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя із заявою про призначення їй пенсії за вислугою років на підставі ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ.

Листом №225/А-9 від 31.07.2017 року Правобережне об'єднане управління пенсійного фонду України м.Запоріжжя відмовило позивачу в призначенні пенсії.

Вказана відмова була обґрунтована тим, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року №213-VIII з 01.06.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Вважаючи відмову відповідача в призначенні пенсії протиправною позивач оскаржив її до суду.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що зміни до ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру», якими збільшено стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугою років, значно погіршують право позивача на пенсійне забезпечення враховуючи особливо тяжкий характер праці в органах прокуратури порівняно з іншими видами діяльності, а також ставлять його в нерівний стан поряд з працівниками прокуратури, яким призначено пенсію до набрання чинності вказаних змін. Отже, оскільки зміни внесені до ЗУ «Про прокуратуру» значно звужують права та свободи позивача, призначення їй пенсії має відбуватись на підставі законодавства, що діяла до набрання чинності вказаними змінами.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.1 та 2 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ (в редакції від 15.01.2011 року) Прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури

не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються

страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні

чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60

календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Позивач вважає, що оскільки вона працювала в органах прокуратури на час вступу в законну силу ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ (в редакції від 15.01.2011 року) тому має право на призначення пенсії за вислугою років з 25.07.2017 року на підставі Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 15.01.2011 року).

Між тим, редакція статті ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ, яку позивач просить застосувати для призначення їй пенсії, втратила чинність.

На час дії ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ в редакції Закону від 15.01.2011 року позивач право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку не набула, оскільки на той час не мала передбаченого цим законом стажу роботи.

У відповідності до загальновизнаного принципу права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд зазначає, що на підставі підпункту 1 пункту 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII від 14.10.2014 року, який набрав чинності з 15 липня 2015 року, визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ.

Отже, на час звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років діяв Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII від 14.10.2014 року.

Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1697-VII від 14.10.2014 не містять положення стосовно збереження за прокурорами, які були призначені на відповідну прокурорську посаду до набрання чинності цим Законом, права на отримання пенсії за вислугу років відповідно до законодавства, що діяло до дня набрання чинності Законом № 1697-VII від 14.10.2014 року.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури, втратили чинність з дня набрання чинності Законом № 1697-VII, а саме, з 15 липня 2015 року.

Таким чином, станом на 25.07.2017 року, тобто на момент звернення позивача до органів Пенсійного фонду за призначенням пенсії за нормами Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ, зазначений закон втратив чинність.

Суд зазначає, що на момент звернення позивача до органів Пенсійного фонду, тобто на 08.11.2016 року, вже діяла норма частини першої статті 86 Закону України №1697-VII якою встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

- по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

- з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

- з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

- з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

- з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

- з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, статтею 86 Закону №1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції від 15.01.2011 р.). Норма аналізованої статті встановлює розмір стажу, необхідного для призначення пенсії, в розрахунку на день звернення за призначенням пенсії.

Відтак, оскільки позивач звернулась до органів ПФУ 25.07.2017 року, то відповідно для призначення пенсії їй необхідно було мати 23 роки стажу роботи, матеріали справи свідчать про те, що у позивача загальний стаж роботи, що дає право на пенсію складає менше ніж 23 роки, а тому підстав для призначення пенсії у відповідача не було.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оскільки відповідач є територіальним органом виконавчої влади, який в своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету міністрів, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, він не мав підстав здійснювати призначення пенсії позивачу на умовах та в порядку, закріплених нормою, що втратила чинність, а тому висновок суду першої інстанції щодо правомірності дій відповідача про відмову в призначення пенсії позивачу ґрунтується на нормах діючого закону.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити й про те, що в даному випадку не має місця звуження соціально-правових гарантій відповідних категорій працівників прокуратури, що звільнилися на пенсію, з огляду на наступне.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

В свою чергу, соціальні права не є абсолютними, вони можуть бути обмежені у визначеному Законом порядку.

Відтак, виключення законодавцем статті, що передбачала інший порядок призначення пенсії працівникам органів прокуратури та збільшення стажу роботи, який дає право на призначення пенсії прокурорам, не може бути розцінено як звуження соціально-правових гарантій, та відповідно не створює обов'язку держави для здійснення призначення пенсії без правових на те підстав.

За викладених обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст. 243 ст.308,ст. 311, ст. 315, ст. 317 КАС України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя - задовольнити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04.04.2018 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Дадим

Суддя: С.А. Уханенко

Суддя: Л.А. Божко