Справа № 675/354/17
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2018-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 675/354/17

Головуючий у 1-й інстанції: Король О.В.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

03 квітня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Граб Л.С. ,

секретар судового засідання: Охримчук М.Б.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Марчука Олександра Антоновича

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 27 грудня 2017 року (ухвалене в м. Ізяславі, повний текст виготовлено05.01.2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" про визнання протиправною, скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

В 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" про визнання протиправною, скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13.01.2017 року в його присутності відбулося засідання комісії Державної установи «Замкова виправна колонія (№58)», на якому було розглянуто питання про притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Причиною для розгляду такого питання послужив рапорт молодшого інспектора ВНБ Щербини Р.С. від 06.01.2017 року, згідно якого ОСОБА_4 під час виходу з камери поводив себе нетактовно та висловлював невдоволення режимом утримання. Зазначає, що в частині висловлювань щодо незадовільного режиму утримування не заперечував та вказав причину такого невдоволення, яке полягало в неповазі до особистого та сімейного життя зі сторони адміністрації закладу виконання покарання, оскільки положення ч.ч. 5, 7 ст. 110 КВК України виконуються неналежним чином.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 27 грудня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з'ясування обставин справи і, як наслідок - невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

Відповідач своїм правом передбаченим ст. 300 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу позивача.

01 березня 2018 року задоволено клопотання відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та доручено Ізяславському районному суду Хмельницької області забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача щодо задоволення апеляційної скарги заперечував просив суд відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надавши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстанції неоспорені факти про те, що ОСОБА_4 відбуває покарання в Державній установі «Замкова виправна колонія (№58)», ознайомлений з вимогами КВК України, КПК України, КК України та нормативно-правових актів, що регламетують порядок та умови відбування покарань засудженими до позбавлення волі, що стверджується розпискою від 20.04.2015 року, яка знаходиться в матеріалах особової справи засудженого №2-К-15.

10.01.2017 року начальником відділення Державної установи «Замкова виправна колонія (№58)» було складено рапорт згідно якого ОСОБА_4 06.01.2017 року о 15:30 год. допустив порушення режиму відбування покарання, а саме під час виходу на бесіду, останній поводив себе грубо та нахабно, висловлював своє невдоволення режимом відбування покарання, чим негативно впливав на інших засуджених.

Згідно вказаного рапорту, в ході бесіди виховного характеру засуджений свою вину визнав та надав письмове пояснення. Засуджений ОСОБА_4 на заходи виховного та профілактичного характеру не реагував, клопотав про притягнення його до дисциплінарної відповідальності правами начальника колонії.

Зі змісту пояснень ОСОБА_4 відібраних 10.01.2017 року встановлено, що він дійсно, 06.01.2017 року о 15:30 год. вибивав двері, оскільки йому не надавали телефонну розмову в переддень Різдва.

На підставі вищенаведеного порушення ОСОБА_4 згідно постанови начальника Державної установи «Замкова виправна колонія (№58)» від 13.01.2017 року його було переведено до одиночної камери Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" строком на 2 (два) місяці.

Вважаючи таку постанову протиправною позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК України) передбачено, що кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов'язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Згідно ст. 2 КВК України кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання. (ч. 1, 2, 4ст. 7 КВК України).

Колегія суддів звертає увагу, що згідно ч. 3 ст. 107 КВК України засуджені зобов'язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 року № 2186/5(по тексту - Правила).

Ці Правила обов'язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи (п. 1 Правил).

Режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов'язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених (ч. 1 ст. 102 КВК України).

Частина 2 ст. 9 КВК України передбачає, що невиконання засудженими своїх обов'язків і встановлених законодавством вимог адміністрації органів і установ виконання покарань тягне за собою встановлену законом відповідальність.

Згідно ч. 1 ст. 132 КВК України за невиконання покладених обов'язків та порушення встановлених заборон до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, можуть застосовуватися такі заходи стягнення: попередження; догана; сувора догана; грошовий штраф до двох мінімальних розмірів заробітної плати; скасування поліпшених умов тримання; поміщення засуджених чоловіків, які тримаються у виправних колоніях, у дисциплінарний ізолятор з виведенням або без виведення на роботу чи навчання на строк до чотирнадцяти діб, а засуджених жінок - до десяти діб; поміщення засуджених, які тримаються в приміщеннях камерного типу виправних колоній максимального рівня безпеки, у карцер без виведення на роботу на строк до чотирнадцяти діб; переведення засуджених, які тримаються у виправних колоніях, крім засуджених, які тримаються у виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання, до приміщення камерного типу (одиночної камери) на строк до трьох місяців.

Згідно пункту 5 розділу XXV Правил підставою для приймання та тримання засуджених у ДІЗО, карцерах та ПКТ (ОК) є постанова про поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор, карцер установи виконання покарань (додаток 29) або постанова про переведення засудженого в приміщення камерного типу (окрему камеру) установи виконання покарань (додаток 30), винесена начальником установи виконання покарань або особою, яка виконує його обов'язки, з визначенням строку тримання після перевірки пояснень засуджених по суті допущених правопорушень. Постанова оголошується засудженому під особистий підпис.

Перед поміщенням засуджених у ДІЗО, карцер, ПКТ (ОК) начальник медичної частини (черговий лікар) зобов'язаний провести їх огляд. У разі неможливості тримання засудженого у ДІЗО, карцері, ПКТ (ОК) за станом здоров'я начальник медичної частини (черговий лікар) робить відмітку про переведення його до медичної частини установи виконання покарань на зворотному боці постанови.

Особи, поміщені до ДІЗО, карцерів та ПКТ (ОК), зі складу відділень соціально-психологічної служби не виключаються. Начальники відділень, вихователі проводять з ними виховну роботу і в період відбування стягнення.

При цьому, як визначає ч. 1 ст. 135 КВК України правом застосовувати заходи заохочення і стягнення, передбачені статтями 130і132 цього Кодексу, користуються начальник колонії або особа, яка виконує його обов'язки, а також його прямі начальники. Заходи заохочення і стягнення можуть застосовувати також заступник начальника колонії, начальник відділення соціально-психологічної служби колонії в межах, передбачених частинами другою і третьою цієї статті.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно довідки про заохочення та стягнення за засудженим ОСОБА_4 станом на 10.01.2017 року рахувалося 13 стягнень, з яких 8 було не погашено, в тому числі: за нетактовну поведінку правами начальника СІЗО сувора догана від 25.05.2016 року; за нетактовну поведінку правами начальника колонії 15 діб карцеру від 09.11.2016 року; за нетактовну поведінку правами начальника колонії сувора догана від 09.12.2016 року.

Як встановлено з матеріалів справи, а саме медичного висновку на засудженого ОСОБА_4 на момент його огляду 16.01.2017 року позивач за станом здоров'я може утримуватися в ДІЗО, ПКТ, карцері, ОК.

У зв'язку з чим, під час розгляду справи, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, в діях відповідача не було встановлено порушення порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача, оскільки будь яких обставин які б забороняли поміщення засудженого в одиночну камеру строком на 2 місяці не було встановлено.

Аналізуючи доводи апелянта про те, що камера, до якої він був переведений для відбування призначеного покарання, не відповідає встановленим нормам умов проживання, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

З матеріалів справи слідує, що апелянт відбував міру стягнення в камері №49 житловою площею 7,6 м. кв. в секторі для тримання чоловіків до довічного позбавлення волі. Вказане приміщення забезпечене відповідними меблями, інвентарем та предметами господарчого призначення згідно норм та вимог наказу Міністерства юстиції України №1118/5 від 27.07.2012 року.

Згідно даного наказу в карцері (одиночній камері) дисциплінарних приміщень засуджені дзеркалом не забезпечуються. Вказані обставини позивачем у справі не спростовано.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем укладено договори про закупівлю пари та гарячої води, послуги з постачання пари та гарячої води за державні кошти, що стверджено Договором №К-2 про закупівлю пари та гарячої води; послуги з постачання пари та гарячої води за державні кошти від 24.02.2016 року та відповідними Додатковими угодами до нього №01 від 03.03.2016 року, №02 від 15.11.2016 року, №03 від 16.12.2016 року, №4 від 30.12.2016 року, №5 від 27.01.2017 року, №6 від 01.02.2017 року; Договором №К-2 про закупівлю пари та гарячої води від 16.02.2017 року та Додатковою угодою до нього №1 від 24.02.2017 року; Актами надання послуг №81 від 31.10.2016 року, №4181 від 29.11.2016 року, №113 від 30.12.2016 року, №4004 від 30.01.2017 року, №4018 від 28.02.2017 року, №4029 від 31.03.2017 року, №4040 від 28.04.2017 року.

Тобто, схематичні зображення виконані особисто позивачем, які долучені до матеріалів справи не дають підстав вважати про порушення відповідачем житлових умов приміщення, в якому відбував міру дисциплінарного стягнення.

Крім того, колегія суддів не приймає доводи апелянта, щодо порушення відповідачем температурного режиму в приміщенні, в якому відбував покарання ОСОБА_4, оскільки будь яких належних доказів на підтвердження своїх доводів, крім графіку отеплення камери №49, який був складений ОСОБА_4 за власним відчуттям, який не може розцінюватися судом як належний, допустимий, достовірний та достатній доказ в розумінні ст.ст. 73-76 КАС України, останнім до суду не надано.

Посилання позивача на відповідь Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 20.01.2017 року, як підтвердження порушення температурного режиму в приміщенні, в якому він відбував покарання, суд не бере до уваги, оскільки дослідивши зміст вказаного листа судом було встановлено, що факти, викладені за результатами моніторингового візиту від 16.12.2016 року та оформлені поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Генеральному прокурору України від 05.01.2017 року не стосуються розгляду даної справи та безпосередньо позивача.

Між тим, судом першої інстанції підставно не взято до уваги те, що умови для підтримання особистої гігієни також не є належними, враховуючи слідуюче.

Засудженні забезпечуються милом згідно наказу № 233/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 лютого 2012 року за № 204/20517 «Про норми витрат мила та мийних засобів для осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах, курсантів і слухачів навчальних закладів, осіб рядового і молодшого начальницького складу та працівників Державної кримінально-виконавчої служби».

Під час розгляду справи, судом апеляційної інстанції було встановлено, що миття засуджених здійснюється відповідно до графіку миття, але не рідше одного разу на тиждень з повною заміною постільної та натільної білизни, при цьому використовується гаряча та холодна вода в середньому відповідно до норми 5 куб. м. на місяць, на одного засудженого, що виключає будь які порушення зі сторони відповідача про неналежні умови для підтримання гігієни засудженого.

Щодо доводів позивача про порушення відповідачем норм природного та штучного освітлення, такі обставини не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, з огляду на слідуюче.

Положеннями частини 11 ст. 134 КВК України визначено, що під час тримання в дисциплінарному ізоляторі, карцері або приміщенні камерного типу (одиночній камері) засудженим забороняються побачення, за винятком адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, придбання продуктів харчування і предметів першої потреби, одержання посилок (передач) і бандеролей, користування настільними іграми.

Засудженим, на яких накладено дисциплінарне стягнення у виді поміщення у дисциплінарний ізолятор, карцер або переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери), телефонна розмова може бути надана лише з дозволу начальника колонії як виняток, з метою виховного впливу або у зв'язку з винятковими особистими обставинами (смерть або тяжка хвороба близького родича, що загрожує життю хворого, стихійне лихо, що спричинило значну матеріальну шкоду засудженому або його сім'ї).

У дисциплінарному ізоляторі, карцері або приміщенні камерного типу (одиночній камері) засуджені забезпечуються індивідуальним спальним місцем і постільними речами. Постільні речі видаються тільки на час сну, верхній одяг - на час виходу з приміщення.

Таким чином, доводи позивача про його обмеження в праві придбання предметів першої потреби, обмеження у праві надання телефонної розмови з родичами під час перебування в одиночній камері та неправомірних дій щодо обмеження користування спальним місцем протягом дня не заслуговують на увагу.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що вона не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідност. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленимиглавою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивачем не було доведено заподіяння йому моральної шкоди, а тому у суду немає підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди в сумі 20000, 00 грн.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Тобто, відповідач, як суб'єкт владних повноважень в повній мірі виконав свій обов'язок щодо надання доказів, які слугували підставою для прийняття постанови про притягнення до відповідальності.

Між тим, колегія суддів зауважує, що апелянтом не надано належного правового обґрунтування, з посиланням на конкретні норми матеріального права, на підтвердження своєї позиції щодо порушення відповідачем будь-яких норм КВК України при винесенні оскаржуваної постанови .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, надав достатньо доказів, які вказують на порушення позивачем розділу 3 п.3 Правил внутрішнього розпорядку установи виконання покарань, у зв'язку із чим постанова про застосування до позивача дисциплінарного стягнення є правомірною та не підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог та не підтверджують неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального, то підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 27 грудня 2017 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 10 квітня 2018 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Граб Л.С.