Справа № 826/1956/16
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2018-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 квітня 2018 року № 826/1956/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Кармазіна О.А., суддів Катющенка В.П., Скочок Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Київський області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Київський області, Національної поліції України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент захисту економіки Національної поліції України,

про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1, позивач) з позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Київський області (далі також - Ліквідаційна комісія ГУ МВС в Київській області, відповідач-1), Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Київський області (далі також - ГУ МВС в Київській області, відповідач-2), Національної поліції України (далі також - НПУ, відповідач-3), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент захисту економіки Національної поліції України (далі також - Департамент захисту економіки НПУ, третя особа), в якому, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати пункт наказу ГУ МВС України в Київській області № 597 о/с від 06 листопада 2015 року по Управлінню боротьби з кіберзлочинністю в частині звільнення з 06 листопада 2015 року у запас Збройних сил підполковника міліції ОСОБА_1 (М-118493), старшого оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері інформаційної безпеки та платіжних систем за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів);

- зобов'язати Ліквідаційну комісію ГУ МВС в Київській області внести зміни до наказу № 597 о/с від 06 листопада 2015 року по Управлінню боротьби з кіберзлочинністю щодо звільнення з 06 листопада 2015 року у запас Збройних сил підполковника міліції ОСОБА_1 (М-118493), старшого оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері інформаційної безпеки та платіжних систем за пунктом 64 «з» (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації);

- поновити право позивача щодо переведення до органів поліції у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію»;

- зобов'язати НПУ України розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для заняття посади у відповідності до порядку, передбаченого пунктом 9 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що наказ про його звільнення видано з порушенням вимог чинного законодавства про працю, оскільки у відповідності до норм діючого на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, ним було подано у відповідні строки рапорт на звільнення з ОВС у зв'язку з переходом до НПУ. При цьому, ГУ МВС в Київській області не надано доказів, що позивач офіційно відмовився від проходження служби в НПУ. Отже, відповідачами-1,2 протиправно не було враховану ту обставину, що ОСОБА_1 подано заяву про прийняття на службу в поліцію у відповідності до приписів пункту 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про національну поліцію». Крім того, позивач зареєстрував наказ про прийняття його на службу в поліцію, а відтак, на думку позивача, підстави для винесення оскаржуваного наказу та звільнення позивача за скороченням штатів були відсутні.

В ході розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник ГУ МВС у Київській області в своїх запереченнях зазначив, що позивач з заявою чи рапортом про бажання проходити службу в НПУ не звертався. Отже, на час прийняття оскаржуваного наказу не було підстав для звільнення позивача за пунктом 64 «з» (у зв'язку із переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації), а тому відповідач-2 був вимушений звільнити позивача саме за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Представник НПУ у відзиві на позовну заяву стверджував, що НПУ не зобов'язана працевлаштовувати позивача, оскільки не перебувала з ним у правовідносинах та не є правонаступником його попереднього роботодавця. Також представник НПУ зазначив, що заяв або інших звернень, які б свідчили про бажання позивача проходити службу в поліції, до НПУ не надходило, з огляду на що позивач не був прийнятий на службу до поліції, а його звільнення з органів внутрішніх справ відбулося на законних підставах.

Під час розгляду справи представники відповідачів заперечували проти позовних вимог, просили суд відмовити у задоволенні позову.

Третя особа, в своїх поясненнях вказала на те, що серед осіб, призначених у порядку переведення в Управління захисту економіки в місті Києві Департаменту захисту економіки, відповідно до наказу НПУ від 13 листопада 2015 року № 187 о/с ОСОБА_1 відсутній, а тому позивач на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах по управлінню захисту економіки в місті Києві не працював.

Крім того, під час судового розгляду допитано в якості свідків, з попередженням про кримінальну відповідальність за порушення ст.ст. 384, 385 КК України, ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

В судовому засіданні, відповідно до ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Водночас, відповідно до п/п. 10 п. 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 241 КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Таким чином, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції КАС України.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом ГУ МВС України в Київській області від 22 вересня 2014 року № 887 о/с «По особовому складу» призначено підполковника міліції ОСОБА_1 (М-118493), який прибув з МВС України, старшим оперуповноваженим (за рахунок посади оперуповноваженого в особливо важких справах відділу боротьби зі злочинами у сфері обігу протиправного контенту і господарської діяльності) відділу боротьби зі злочинами у сфері інформаційної безпеки та платіжних систем Управління боротьби з кіберзлочинністю, з посадовим окладом 900 гривень, встановивши згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 (наказ МВС України від 31 грудня 2007 року № 499) надбавку за виконання особливо важких завдань у розмірі 50 %, з 22 липня 2014 року.

Наказом ГУ МВС в Київській області від 06 листопада 2015 року № 597 о/с «По особовому складу» по Управлінню боротьби з кіберзлочинністю, згідно з п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, підполковника міліції ОСОБА_1 (М-118493), старшого уповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері інформаційної безпеки та платіжних систем звільнено з 06 листопада 2015 року у Запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Вважаючи протиправним своє звільнення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

02 липня 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII, опублікований 06 серпня 2015 року та який набрав чинності 07 листопада 2015 року (далі також - Закон).

Відповідно до пп. 8-10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, з дня його опублікування всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Отже, Законом передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме: прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

З аналізу змісту вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п. 9 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону.

Також слід зазначити, що з моменту опублікування Закону і до часу звільнення позивача з органів внутрішніх справ за пунктом 64 «г» (через скорочення штату), НПУ створено не було. Тобто, особи, які виявили бажання проходити службу в поліції можуть бути прийняті до НПУ не раніше 07 листопада 2015 року, з огляду на реєстрацію НПУ як юридичної особи та набрання Законом чинності з 07 листопада 2015 року.

Як встановлено під час розгляду справи та не спростовано відповідачами, 03 листопада 2015 року позивач подав рапорт, погоджений з начальником УБК ГУ МВС України в Київській області, на ім'я начальника ГУ МВС України в Київській області, в якому ОСОБА_1 просив звільнити його з органів внутрішніх справ у зв'язку із переходом у встановленому порядку на службу до НПУ.

Також, в матеріалах справи наявна заява позивача від 07 листопада 2015 року, адресована начальнику НПУ про призначення ОСОБА_1 на посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу протидії злочинам у бюджетній сфері УЗЕ у м. Києві ДЗЕ НПУ.

В той же час, з пояснень представника позивача судом встановлено, що йому надано витяг з наказу НПУ від 13 листопада 2015 року № 187 о/с «По особовому складу Департаменту захисту економіки», згідно з яким ОСОБА_1 призначено як такого, що прибув з Міністерства внутрішніх справ, з присвоєнням спеціального звання «підполковник поліції», в порядку переатестування та установленням окладу згідно зі штатним розписом від 07 листопада 2015 року по управлінню захисту економіки в місті Києві.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для прийняття вказаного наказу слугувала заява ОСОБА_1 від 07 листопада 2015 року.

Водночас, 01 лютого 2016 року працівником відділу кадрів ГУ МВС у Київській області видано позивачу трудову книжку та витяг з наказу відповідача-2, згідно з яким за пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, ОСОБА_1 з 06 листопада 2015 року звільнено у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штату).

Водночас, допитаний в судовому засіданні 18 січня 2017 року в якості свідка ОСОБА_2, який на час виникнення спірних правовідносин займав посаду начальника відділу Департаменту захисту економіки НПУ, показав, що ОСОБА_1 розглянуто як кандидата на посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах по управлінню захисту економіки в місті Києві, на підставі поданого ним рапорту.

ОСОБА_2 була розпочата процедура підготовки подання на заняття кандидатом вказаної вище посади у Департаменті захисту економіки НПУ, за наслідками якої ОСОБА_1 включено до проекту відповідного наказу про призначення.

Однак, після того, як до кадрового відділу надійшов наказ про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), а не за пунктом 64 «з» (у зв'язку із переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації), останнього виключено з первісного проекту наказу.

Також, свідок показав, що наявний у матеріалах справи витяг з наказу від 13 листопада 2015 року № 187 о/с «По особовому складу Департаменту захисту економіки» є робочим документом, який не тягне за собою жодних правових наслідків, оскільки був зроблений з проекту наказу, який в подальшому не був погоджений.

При цьому, суд критично ставиться до посилання представника третьої особи на надані письмові пояснення ОСОБА_2 від 24 січня 2018 року щодо обставин, з приводу яких останнього вже допитано в судовому засіданні в якості свідка 18 січня 2017 року, оскільки вказані письмові пояснення суперечать наданим ним під присягою показанням в якості свідка.

В той же час, допитаний в судовому засіданні 28 лютого 2018 року в якості свідка ОСОБА_3, який на час виникнення спірних правовідносин працював в Управлінні кадрового забезпечення ГУ МВС у Київській області та курував Управління боротьби з кіберзлочинністю ГУ МВС у Київській області, показав, що дійсно 03 листопада 2015 року позивач подав рапорт, в якому просив звільнити його з органів внутрішніх справ у зв'язку із переходом на службу до НПУ. Свідок також зазначив, що, як куратор Управління боротьби з кіберзлочинністю ГУ МВС у Київській області заздалегідь готував як проекти наказів на переведення до органів поліції працівників ГУ МВС у Київській області, так і проекти наказів на звільнення через скорочення штату. Вказані проекти стосувались і ОСОБА_1 При цьому, хто саме був остаточним виконавцем проектів наказів - доробляв їх, у тому числі наказу на звільнення, до якого включено і ОСОБА_1, свідок не пам'ятає.

ОСОБА_3 зазначив і про те, що звернувшись до нього, ОСОБА_1 надавав копію своєї заяви з приводу переведення до УЗЕ у м. Києві ДЗЕ НПУ, а також, що останній хотів надати свідку витяг з наказу від 13 листопада 2015 року № 187 о/с «По особовому складу Департаменту захисту економіки» з мокрою печаткою, про призначення ОСОБА_1 на посаду з 07 листопада 2015 року, проте свідок повідомив ОСОБА_1 про необхідність здати такий витяг до канцелярії ГУ МВС у Київській області.

Крім того, з наявного в матеріалах справи листа Управління кадрового забезпечення ГУ НП в Київській області від 30.09.2016 № 3392/109/12-01 видно, що у вказаному Управлінні дійсно зареєстрований витяг з наказу від 13 листопада 2015 року № 187 о/с стосовно ОСОБА_1 за № 594 від 24 листопада 2015 року. До вказаного листа додано належним чином завірену копію журналу обліку вхідних документів від 09 листопада 2015 року інв. № 392.

Матеріали справи також містять лист начальника УЗЕ у м. Києві ДЗЕ НПУ Колосніченко С.Г. від 18.11.2015 № 7/1-1, адресований начальнику ДЗЕ НПУ Купранцю І.М. щодо вирішення питання стосовно призначення на посаду, зокрема, ОСОБА_1, старшим оперуповноваженим в особливо важливих справах відділу протидії злочинам у бюджетній сфері УЗЕ у м. Києві ДЗЕ НПУ.

Враховуючи наведене у сукупності, суд дійшов висновку, що, по-перше, позивач, як працівник міліції, виявив бажання проходити службу у НПУ і довів своє бажання до керівництва ГУ МВС України в Київській області у визначений законодавством спосіб та строк, що підтверджується належними та допустимими доказами, а також показаннями свідків, по-друге, твердження представника НПУ про те, що заяв або інших звернень, які б свідчили про бажання позивача проходити службу в поліції, до НПУ не надходило, є необґрунтованим, безпідставним та таким, що суперечить фактичним обставинам справи.

Одночасно, суд при вирішенні даної справи дотримується правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 04 березня 2014 року (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 39186253), відповідно до якої, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведено, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з цим, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

У той же час, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17 жовтня 2011 року (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 19130710), встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи. Невиконання такого зобов'язання порушує трудові гарантії працівника.

Для перевірки наявності чи відсутності факту ліквідації юридичної особи публічного права норми Цивільного кодексу України застосуванню не підлягають, оскільки, як встановлено ч. 3 ст. 81 цього Кодексу, ним встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Як вбачається з аналізу постанов Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 641 та від 16 вересня 2015 року № 730, а також норм Законів України «Про міліцію», «Про Національну поліцію», Положення про Національну поліцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877 та Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 878, фактично відбулося не припинення державою виконання функцій ліквідованого органу, а покладання виконання його функцій на інший новостворений орган.

Отже, в даному випадку мала місце не ліквідація, а реорганізація органів внутрішніх справ зі створенням нових територіальних органів НПУ.

Відтак, у роботодавця (держави) виник обов'язок щодо працевлаштування працівників, у тому числі, ГУ МВС в Київській області.

Пунктом 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону визначений механізм такого працевлаштування, який передбачає, зокрема, прийняття працівників міліції упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою.

Зі змісту вказаного нормативного акту витікає, що така згода має бути надана працівником міліції в термін до 07 листопада 2015 року, а на орган поліції покладається обов'язок з надання такій особі переліку посад, на яку її може бути призначено.

Як встановлено судом, відповідачем-2 не вжито заходів щодо належного розгляду рапорту позивача від 03 листопада 2015 року.

Виходячи з системного аналізу вказаних правових норм та встановленого судом волевиявлення позивача проходити службу в НПУ, у відповідача-2 були відсутні належні правові підстави для прийняття наказу щодо звільнення ОСОБА_1 за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), а тому наказ ГУ МВС України в Київській області № 597 о/с від 06 листопада 2015 року є протиправним та таким, що підлягає скасуванню у частині відповідного пункту, що стосується позивача.

У той же час, враховуючи реорганізацію органів внутрішніх справ та перебування ГУ МВС України в Київській області в стані припинення з 05 листопада 2015 року, суд вважає обґрунтованою позовну вимогу позивача щодо зобов'язання відповідача-1 внести зміни до наказу № 597 о/с від 06 листопада 2015 року по Управлінню боротьби з кіберзлочинністю щодо звільнення з 06 листопада 2015 року у запас Збройних сил підполковника міліції ОСОБА_1 (М-118493) старшого оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері інформаційної безпеки та платіжних систем за пунктом 64 «з» (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації).

Стосовно позовних вимог про поновлення права позивача щодо переведення до органів поліції у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та зобов'язання НПУ України розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для заняття посади у відповідності до порядку, передбаченого пунктом 9 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», суд зазначає наступне.

Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України.

Згідно з п. 19 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Як встановлено судом, внаслідок прийняття протиправного наказу ГУ МВС України в Київській області від 06 листопада 2015 року № 597 о/с щодо ОСОБА_1 та, як наслідок, незаконного звільнення останнього, позивач був позбавлений можливості завершити процедуру переходу з органів внутрішніх справ до органів поліції, тобто посаду в органах НПУ позивач фактично так і не зайняв.

Разом з тим, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до ст. 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР та вона набула чинності для України 11.09.1997.

Частинами 1 та 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) у справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Згідно з п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

В даному випадку, задоволення позовних вимог про поновлення права позивача щодо переведення до органів поліції у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та зобов'язання НПУ розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для заняття посади у відповідності до порядку, передбаченого пунктом 9 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, у зв'язку з чим, суд, обираючи повний та ефективний спосіб захисту порушених прав позивача, а також зважаючи на те, що такий спосіб захисту не суперечить закону, вважає вказані вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до положень чч. 1, 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Водночас, суд враховує, що 19.03.2018 позивач звернувся до суду з заявою, в якій просив не стягувати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єктів владних повноважень, що є відповідачами у справі, суми сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1102,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями статтями ст.ст. 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, ст.ст. 241-246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Голосіївським РУ ГУМВС України і місті Києві 02 лютого 2005 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1.) задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати пункт наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Київський області (, місцезнаходження: 01025, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 15) № 597 о/с від 06 листопада 2015 року по Управлінню боротьби з кіберзлочинністю в частині звільнення з 06 листопада 2015 року у запас Збройних сил підполковника міліції ОСОБА_1 (М-118493) старшого оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері інформаційної безпеки та платіжних систем за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Зобов'язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Київський області (, місцезнаходження: 01025, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 15) внести зміни до наказу № 597 о/с від 06 листопада 2015 року по Управлінню боротьби з кіберзлочинністю щодо звільнення з 06 листопада 2015 року у запас Збройних сил підполковника міліції ОСОБА_1 (М-118493) старшого оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері інформаційної безпеки та платіжних систем за пунктом 64 «з» (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації).

Поновити право ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Голосіївським РУ ГУМВС України і місті Києві 02 лютого 2005 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1.) щодо переведення до органів поліції у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

Зобов'язати Національну поліцію України (, місцезнаходження: 01601, міста Київ, вулиця Богомольця, будинок 10) розглянути кандидатуру ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Голосіївським РУ ГУМВС України і місті Києві 02 лютого 2005 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1.) для заняття посади у відповідності до порядку, передбаченого пунктом 9 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Головуючий суддя О.А. Кармазін

Судді: В.П. Катющенко

Т.О. Скочок