Справа № 754/13884/17
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2018-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

05 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі судді-доповідача Степанюка А.Г., суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І., перевіривши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2 на постанову Деснянського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (далі - Відповідач, Лівобережне ОУПФ) про:

- визнання протиправним та скасування рішення від 11.10.2017 року №15344/09 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції 12.07.2001 року;

- зобов'язання Лівобережного ОУПФ призначити ОСОБА_2 пенсію за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції 12.07.2001 року з дня звернення, тобто з 10.10.2017 року, зарахувавши строк служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ - 10 років 04 місяці та роботи на прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури - 11 років 21 день, виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи, на підставі довідки №18-355 від 09.10.2017 року Генеральної прокуратури України, виплачувати призначену пенсію у повному обсязі без обмеження її граничним розміром.

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 12.12.2017 року з урахуванням ухвали про виправлення описки від 14.12.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та постановити нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі. Крім того, ОСОБА_2 було заявлено клопотання про поновлення строку на звернення із апеляційної скаргою.

Перевіривши апеляційну скаргу, суд ухвалою від 05.03.2018 року залишив її без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. 186 КАС України у попередній редакції. При цьому невідповідність наведеним положенням КАС України виявилася в тому, що Апелянтом пропущено встановлений ч. 2 ст. 186 КАС України процесуальний строк оскарження постанови суду першої інстанції, а викладені у клопотанні про поновлення строку причини поважними визнані не були.

Як вбачається з матеріалів справи, копію ухвали про залишення апеляційної скарги без руху отримано Позивачем 19.03.2018 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення та роздруківкою результатів відстеження поштового відправлення за №772.

На виконання викладених в ухвалі від 05.03.2018 року вимог Позивачем до Київського апеляційного адміністративного суду 13.03.2018 року подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, в обґрунтування якої зазначено, що, по-перше, копію оскаржуваного рішення ні ОСОБА_2, ні члени її сім'ї не отримували, по-друге, оприлюднення судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень лише 12.01.2018 року ставить під сумнів направлення його копії Позивачу 14.12.2017 року, по-третє, дізнавшись про існування судового рішення з Єдиного державного реєстру судових рішень, ОСОБА_2 звернулася 12.02.2018 року до Деснянського районного суду міста Києва із заявою про отримання копії судового рішення, однак, оскільки у канцелярії суду повідомили, що постанова буде видана протягом десяти робочих днів, Позивач подав апеляційну скаргу 14.02.2018 року, не дочекавшись копії оскаржуваного рішення, по-четверте, у рішеннях у справах №6-1250цс16, №6-1724цс16, №6-3102цс16 Верховний Суд України сформулював позицію, що бездіяльність (дії) суду першої інстанції щодо направлення копії судового рішення можу бути підставою для поновлення строків на апеляційне оскарження за заявою особи, яка оскаржує рішення.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції такі доводи Апелянта щодо поважності пропуску останнім процесуального строку оцінює критично з огляду на таке.

Відповідно до п. п. 10, 12, 13 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу; заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу; судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання ним чинності.

Як було зазначено в ухвалі від 05.03.2018 року, згідно положень до ч. 2 ст. 186 КАС України у редакції, що була чиною до 15.12.2017 року, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено в ухвалі суду від 05.03.2018 року, у своїй апеляційній скарзі Позивач зазначав, що про існування оскаржуваної постанови дізнався з Єдиного державного реєстру судових рішень 18.01.2018 року, на підтвердження чого Апелянтом надано роздруківку даного рішення (а.с. 82-84).

При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що апеляційної скарги ОСОБА_2 було роздруковану з Єдиного державного реєстру судових рішень копію постанови Деснянського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року з відображенням усіх відомостей про осіб, які брали участь у справі.

Проте, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про доступ до судових рішень» у текстах судових рішень, що відкриті для загального доступу через оприлюднення на офіційному веб-порталі судової влади або офіційне опублікування, не можуть бути розголошені відомості, що дають можливість ідентифікувати фізичну особу. Такі відомості замінюються літерними або цифровими позначеннями.

До відомостей, зазначених у частині першій цієї статті, які не підлягають розголошенню, належать: 1) імена (ім'я, по батькові, прізвище) фізичних осіб; 2) місце проживання або перебування фізичних осіб із зазначенням адреси, номери телефонів чи інших засобів зв'язку, адреси електронної пошти, ідентифікаційні номери (коди); 3) реєстраційні номери транспортних засобів, реєстраційні відомості реєстрів нерухомого майна; 4) номери банківських рахунків, номери платіжних карток; 5) інша інформація, що дає можливість ідентифікувати фізичну особу.

Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 5 вказаного Закону визначають, судові рішення, внесені до Реєстру, можуть офіційно опубліковуватися у друкованих виданнях.

Судові рішення вважаються офіційно опублікованими за умови посвідчення органом, який забезпечує ведення Реєстру, відповідності судових рішень оригіналам або електронним копіям судових рішень, внесених до Реєстру.

Положеннями ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено вичерпний перелік осіб, які мають доступ до Реєстру у тому числі щодо інформації, визначеної у ст. 7 вказаного Закону.

З урахуванням наведеного, зважаючи на те, що повним текстом оскаржуваного судового рішення разом з інформацією, яка не може бути доступна невизначеному колу користувачів, ОСОБА_2 ознайомилася 18.01.2018 року, про що самостійно зазначає в апеляційній скарзі, суд приходить до висновку, що саме з цієї дати необхідно було обраховувати десятиденний строк оскарження постанови суду.

У контексті наведеного посилання Апелянта на правові позиції Верховного Суду України, викладені у рішеннях у справах №6-1250цс16, №6-1724цс16, №6-3102цс16, в якості підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження судом відхиляються з огляду на те, у Верховний Суд України у своїх постановах вказав на те, що несвоєчасне направлення або ненаправлення судом першої інстанції копії судового рішення може бути підставою для поновлення строку за заявою особи, однак суд касаційної інстанції не зазначив, що це є безумовною підставою для поновлення строку.

Отже, останнім днем подання апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції з урахуванням вихідних днів було 29.01.2018 року. Проте апеляційну скаргу подано до відділення поштового зв'язку 14.02.2018 року, тобто поза межами встановленого приписами КАС України процесуального строку.

Надаючи оцінку доводам Позивача щодо наявності поважних причин пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження постанови Деснянського районного суду міста Києва, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як було встановлено вище, з повним текстом оскаржуваного рішення ОСОБА_2 ознайомилася 18.01.2018 року, водночас, із клопотанням про видачу копії постанови від 12.12.2017 року у справі №754/13884/17 звернулася до Деснянського районного суду міста Києва лише 12.02.2018 року. Тобто, протягом двох тижнів Позивачем не вчиналося жодних дій, спрямованих на апеляційне оскарження судового рішення.

Твердження Апелянта про те, що копію постанови суду ні останнім, ні членами його родини, не було отримано, судом відхиляються як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема, відповідною довідкою з відділення поштового зв'язку №02139, тощо.

Крім того, суд вважає за необхідне підкреслити, що законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Вищевикладена позиція узгоджується і висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішенні від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України».

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 299 КАС України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Згідно ч. 3 ст. 299 КАС України питання про відмову у відкритті апеляційного провадження суд апеляційної інстанції вирішує протягом п'яти днів після надходження апеляційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Таким чином, зважаючи на викладене та з огляду на відхилення зазначених Апелянтом причин поважності пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, суд приходить до висновку про необхідність відмови у відкритті апеляційного провадження.

Підсумовуючи наведене та керуючись приписами Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне у відкритті апеляційного провадження відмовити та повернути апеляційну скаргу Апелянту.

Керуючись ст.ст. 248, 299, 321, 325 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою апеляційної скарги ОСОБА_2 на постанову Деснянського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Повернути Апелянту апеляційну скаргу та додані до неї матеріали.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст. ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко