Справа № 807/74/18
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2018-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 квітня 2018 року м. Ужгород№ 807/74/18
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилка С.Є.

з участю секретаря судового засідання Кубічек Н.І.

за участі сторін:

позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 - представник ОСОБА_2;

відповідач - Головне управління ДФС у Закарпатській області - представник Ліуш Богдан Богданович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) (далі по тексту - ФОП ОСОБА_1 або позивач), звернувся доЗакарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, 52, Ідентифікаційний код 39393632) (далі по тексту - відповідач), якою просив суд: "1. Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення № від 24.02.2018 р., № від 24.01.2018 р. та № від 24.01.2018 р.; 2. Визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 24.01.2018 р. та рішення про застосування штрафних санкцій № від 24.01.2018 р.; 3. Стягнути на користь позивача судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем під час проведення перевірки безпідставно включено до складу загального оподатковуваного доходу ФОП ОСОБА_1 за три квартали 2016 року кошти в сумі 363400 грн., які позивач у відповідному звітному періодів вніс на свій підприємницький рахунок із призначенням платежу "внесення власних коштів". Наголошує, що оподатковуваним доходом фізичної особи від провадження підприємницької діяльності, у т.ч. тієї котра перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного податку 2 група, є виручка від здійснення підприємницької діяльності, однак грошові кошти в сумі 363400 грн. не є виручкою від продажу товарів, робіт, послуг у 2016 році, а є заощадженнями минулих періодів, які позивач вніс на рахунок з метою поповнення своїх обігових коштів. Окрім того вказує на безпідставності висновків акту перевірки щодо порушення правил застосування спрощеної системи оподаткування у 2014 році, які слугували підставою для переведення позивача з І кв. 2015 року по ІV кв. 2015 року включно на загальну систему оподаткування. Вважає, що не порушував правил застосування спрощеної системи оподаткування у 2014 році, а тому у відповідача законні підстави для переведення позивача з першого числа І кварталу 2015 року із спрощеної системи оподаткування на загальну систему оподаткування та, як наслідок, донарахування за 2015 рік позивачу податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного соціального внеску відсутні.

Під час розгляду справи по суті представник позивача позовні вимоги за обставин, викладених у позовній заяві, підтримав повністю, дав аналогічні пояснення та просив суд задовольнити позов.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо задоволення позову в повному обсязі, з підстав викладених в наданому суду відзиві на адміністративний позов та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, мотивуючи наступним. Зокрема вказав, що перевіркою визначення доходу позивача, який є платником податку другої групи, встановлено розбіжності у 2016 році та збільшено суму доходу, що оподатковується єдиним податком за ставкою 15 відсотків по декларації за три квартали 2016 року у розмірі 312118,04 грн. Наголосив, що власні кошти, внесені позивачем протягом трьох кварталів 2016 року на загальну суму 363400 грн. на розрахунковий рахунок, який відкрито для здійснення підприємницької діяльності, підлягають включенню до доходу позивача, як фізичної особи-підприємця платника єдиного податку. Також зазначив, що позивач, будучи у 2014 році платником єдиного податку, надав послуги по оренді нежитлового приміщення фізичній особі-підприємцю, яка перебувала на загальній системі оподаткування, та отримав дохід від виду діяльності (надання в оренду власного нерухомого майна), який у заяві про застосування спрощеної системи оподаткування зазначено не було, а тому правомірно був переведений контролюючим органом протягом наступного 2015 року на загальну систему оподаткування, де отримав чистий оподатковуваний дохід у розмірі 879039,34 грн., як вірно оподатковано податком на доходи фізичних осіб, військовим збором та єдиним соціальним внеском. Відтак, оскаржені податкові повідомлення-рішення, вимога про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій прийняті правомірно, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Розглянувши подані сторонами докази (заслухавши представників сторін), всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд приходить до висновку про те, що позовна заява підлягає до задоволення повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що працівниками Головного управління ДФС у Закарпатській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів та виконання валютного законодавства, за період з 01.01.2014 по 30.09.2017 та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 30.09.2017, про що був складений відповідний акт за № 1379/07-16-13-11/НОМЕР_1 від 21 грудня 2017 року (а.с.а.с. 14-52), якою зокрема встановлено порушення позивачем:

- п. 292.6 ст.292 Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано суму єдиного податку по декларації за три квартали 2016 року у розмірі 46 817,71 грн.;

- п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4. ст.177 Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано суму податку на доходи фізичних осіб з оподаткованого доходу, що підлягає сплаті до бюджету, за 2015 рік в сумі 168498,84 грн.;

- пп. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164, п. 177.2 ст. 177 пп. 1.2, пп. 1.3, пп. 1.4 п. 16-1 підрозділу 10 XX Перехідних положень Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано суму військового збору, що підлягає сплаті до бюджету за 2015 рік в сумі 13185,59 грн.;

- ч. 1 п. 2 ст. 6, ч. 2 п. 1 ст. 7 розділу III, п. 11 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", в результаті чого донараховано суму єдиного внеску за 2015 рік в сумі 45050,92 грн..

ФОП ОСОБА_1, у порядку статті 86 пункту 86.7 Податкового кодексу України, подав до Головного управління ДФС у Закарпатській області письмові заперечення на акт перевірки № 1379/07-16-13-11/НОМЕР_1 від 21.12.2017 р. (заперечення б/н від 15.01.2018 р., а.с.а.с. 56-61), якими вчинення вищевказаних порушень податкового законодавства заперечив та просив внести зміни до акту перевірки, якими виключити з його тексту висновки про порушення ФОП ОСОБА_1 податкового законодавства.

Однак, листом "Про розгляд заперечень" № 232/С/07-16-13-11-22 від 24 січня 2018 року (а.с.а.с. 62-70), Головне управління ДФС у Закарпатській області повідомило, що розглянувши заперечення платника висновки акту перевірки № 1379/07-16-13-11/НОМЕР_1 від 21.12.2017 р. залишено без змін.

На підставі акту перевірки № 1379/07-16-13-11/НОМЕР_1 від 21 грудня 2017 року Головним управлінням ДФС у Закарпатській області було прийнято:

- податкове повідомлення-рішення № від 24 січня 2018 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання по єдиному податку з фізичних осіб на загальну суму 58522,14 грн., у т.ч. 46817,71 грн. за податковим зобов'язанням та 11704,43 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.а.с. 71, 72);

- податкове повідомлення-рішення № від 24 січня 2018 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на загальну суму 210623,55 грн., у т.ч. 168498,84 грн. за податковим зобов'язанням та 42124,71 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.а.с. 73, 74);

- податкове повідомлення-рішення № від 24 січня 2018 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання по військовому збору на загальну суму 16481,99 грн., у т.ч. 13185,59 грн. за податковим зобов'язанням та 3296,40 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.а.с. 75,76);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 24 січня 2018 року, щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 45050,92 грн. (а.с. 77);

- рішення про застосування штрафних санкцій № від 24 січня 2018 року, яким застосовано штраф у розмірі 9010,18 грн. за донарахування за результатами перевірки контролюючим органом своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 45050,92 грн. (а.с.а.с. 78,79).

Вищевказані податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій ФОП ОСОБА_1 у адміністративному порядку, визначеному пунктом 56 Податкового кодексу України, не оскаржував, однак оскаржив такі у судовому порядку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Закарпатський окружний адміністративний суд вважає зазначити наступне.

Відповідно до статті 2 частини 1 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Згідно статті 2 КАС України, її частини 2 пунктів 1, 3, 5, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно.

Згідно зі статтею 19 частиною 2 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

ФОП ОСОБА_1 свою підприємницьку діяльність здійснює з 04 квітня 2003 року та перебуває на обліку у ДПІ у Тячівському районі ГУ ДФС у Закарпатській області (свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_3 від 04.04.2003 року (а.с. 80), виписка з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 05.05.2017 року (а.с. 81)). У період з 01 січня 2012 року по 30 вересня 2016 року ФОП ОСОБА_1 перебував на спрощеній системі оподаткування та здійснював діяльність із застосуванням ставки єдиного податку, встановленої для сплати єдиного податку 2 групи (свідоцтво платника єдиного податку серії НОМЕР_2 від 31.05.2012 року (а.с. 82).

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, зокрема, актом Головного управління ДФС у Закарпатській області № 1379/07-16-13-11/НОМЕР_1 від 21.12.2017 року, донараховуючи суму єдиного податку по декларації за три квартали 2016 року у розмірі 46817,71 грн. контролюючий орган виходив з того, що ФОП ОСОБА_1 занизив свій дохід платника єдиного податку, отриманий від провадження діяльності, на суму 312118,04 грн., який є сумою перевищення допустимого обсягу доходу платника єдиного податку та який, в силу вимог статті 293 пункту 293.4 Податкового кодексу України, підлягає оподаткуванню за ставкою 15 відсотків.

Також встановлено, що на підставі виписок банку про рух коштів до складу доходу ФОП ОСОБА_1 у період з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2016 року контролюючим органом включено суму коштів внесених платником на свій розрахунковий рахунок у розмірі 363400 грн. (сторінка 13 акту перевірки). Даний факт не заперечується сторонами.

Статтею 14 пунктом 14.1 підпунктом 14.1.54 Податкового кодексу України, у редакції чинній протягом 2016 року, було визначено що дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

Згідно статті 292 пункту 292.1 Податкового кодексу України, доходом платника єдиного податку для фізичної особи - підприємця є дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.

Згідно з Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 № 492, поточні банківські рахунки для фізичних осіб - резидентів поділяються на поточні рахунки фізичних осіб-підприємців, які відкриваються для здійснення підприємницької діяльності, та поточні рахунки фізичних осіб, які не є підприємцями.

Аналіз наведених матеріальних норм свідчить про те, що оподатковуваним доходом фізичної особи-підприємця, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного податку 2 група, є виручка у грошовій, матеріальній та нематеріальних формі від здійснення будь-яких видів підприємницької діяльності.

В результаті дослідження наявних у справі виписок по банківському рахунку № НОМЕР_4, відкритому у Філії Закарпатського обласного управління АТ "Ощадбанк", за період з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2016 року (а.с.а.с. 83-87), судом встановлено, що у цей період ФОП ОСОБА_1 самостійно внесено на свій банківський рахунок № НОМЕР_4 грошові кошти на загальну суму 363400 грн. із призначенням платежу "внесення власних коштів". Той факт, що призначення внесених коштів було саме "внесення власних коштів" відповідачем не заперечується.

Поряд з наведеним суд приймає до уваги ту обставину, що ФОП ОСОБА_1 був спроможний внести у 2016 році на свій банківський рахунок саме власні кошти на загальну суму 363400 грн., оскільки у минулих звітних періодах позивачем було отримано значно більші суми доходу. Так, у попередньому 2015 році позивачем отримано дохід у розмірі 1249253 грн. (податкова декларація платника єдиного податку за 2015 рік (а.с.а.с. 90, 91)), а у 2014 році - дохід у розмірі 279276,00 грн. (податкова декларація платника єдиного податку за 2014 рік, (а.с.а.с. 92-94)).

В порушення процесуальної норми статті 77 частини 2 КАС України відповідачем жодного доказу, який би міг свідчити про одержання ФОП ОСОБА_1 у 2016 році суми коштів у розмірі 363400 грн. у якості виручки за операціями з продажу товарів (робіт, послуг), не надано, у матеріалах справи відповідні належні та допустимі докази відсутні. В той час як, сам факт внесення платником власних грошових коштів на свій банківський рахунок з метою поповнення власних обігових коштів, без визначення інших джерел їх надходження, бути не може підставою для віднесення таких коштів до складу виручки від здійснення підприємницької діяльності, а тому податкове повідомлення-рішення № від 24 січня 2018 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того, судом встановлено (акт перевірки № 1379/07-16-13-11/НОМЕР_1 від 21 грудня 2017 року), що, визначаючи ФОП ОСОБА_1 суми податку на доходи фізичних осіб за 2015 рік в сумі 168498,84 грн., контролюючий орган виходив з того, що позивачем у попередньому 2014 році порушено правила застосування спрощеної системи оподаткування шляхом надання послуг оренди фізичній особі-підприємцю, яка перебувала на загальній системі оподаткування, та отримання доходу від виду діяльності (надання в оренду власного нерухомого майна), який у заяві про застосування спрощеної системи оподаткування зазначено не було. У зв'язку з чим, згідно статті 299 пункту 299.11 Податкового кодексу України, відповідач перевів позивача на загальну систему оподаткування протягом 2015 року, у якому за даними перевірки платником отримано чистий оподатковуваний дохід у розмірі 879039,34 грн.

Статтею 291 Податкового кодексу України, в редакції чинній у період 2014-2015 рр., визначено правові засади застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності.

Так, згідно пункту 291.3 цієї статті, юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Відповідно до пункту 291.4 цієї статті, суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, можуть перебувати на такій групі платників єдиного податку, зокрема як: друга група - фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб; обсяг доходу не перевищує 1000000 гривень.

Для обрання або переходу на спрощену систему оподаткування суб'єкт господарювання подає до контролюючого органу заяву (підпункт 298.1.1 пункту 298.1 статті 298 Податкового кодексу України) у якій зазначаються, зокрема, обрані фізичною особою - підприємцем першої та другої груп види господарської діяльності згідно з КВЕД ДК 009:2010 (підпункт 5 пункту 298.3 ст. 298 статті 298 Податкового кодексу України) та вимог підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України, яким визначено перелік видів діяльності, здійснення яких не дає фізичним особам-підприємцям бути платниками єдиного податку.

Відповідно до статті 299 пункту 299.10 Податкового кодексу України, реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 цього Кодексу.

У свою чергу, підпунктами 5 та 7 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України передбачено, що платники єдиного податку зобов'язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки: у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності або відбулася зміна організаційно-правової форми; у разі здійснення видів діяльності, не зазначених у реєстрі платників єдиного податку, - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності.

Аналіз наведених матеріальних норм свідчить про те, що однією з умов перебування фізичних осіб-підприємців на другій групі платників єдиного податку є здійснення господарської діяльності з надання послуг платникам єдиного податку та/або населенню. При цьому у випадку здійснення платником видів діяльності, не зазначених у реєстрі платників єдиного податку, у нього виникає обов'язок перейти на сплату інших податків і зборів з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності.

Як вбачається із свідоцтва платника єдиного податку серії НОМЕР_2 від 31.05.2012 року (а.с. 82), ФОП ОСОБА_1 у період з 01 січня 2012 року по 30 вересня 2016 року перебував на спрощеній системі оподаткування та здійснював діяльність із застосуванням ставки єдиного податку, встановленої для сплати єдиного податку 2 групи. При цьому, у свідоцтві платника єдиного податку серії НОМЕР_2 від 31.05.2012 р. було визначено наступні види господарської діяльності позивача згідно з КВЕД ДК 009:2010 як: код КВЕД 16.10 - лісопильне та стругальне виробництво; код КВЕД 16.23 - виробництво інших дерев'яних будівельних конструкцій і столярних виробів; код КВЕД 16.24 - виробництво дерев'яної тари; код КВЕД 16.29 - виробництво інших виробів з деревини; виготовлення виробів з корка, соломки та рослинних матеріалів для плетіння; код КВЕД 46.73 - оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням; код КВЕД 47.11 - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; код КВЕД 47.19 - інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах.

Згідно акту перевірки № 1379/07-16-13-11/НОМЕР_1 від 21 грудня 2017 року, у вину ФОП ОСОБА_1 ставиться те, що ним у 2014 році було надано послуги по оренді нежитлового приміщення площею 30 кв.м. за адресою Тячівський р-н, с. Лопухів, вул. Калініна, № 104, фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4, яка в той час перебувала на загальній системі оподаткування, та отримано дохід від цього виду діяльності, який не зазначено ФОП ОСОБА_1 у заяві про застосування спрощеної системи оподаткування, однак на підтвердження вказаних обставин контролюючим орган належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні статей 73-76 КАС України, суду не надав.

Судом встановлено, що у 2014 році фізична особа-підприємець ОСОБА_4 вищевказаним нежитловим приміщенням, яке належить позивачу, як фізичній особі, користувалася на підставі договору позички б/н від 01 листопада 2013 року (а.с.а.с. 97, 98) та акту прийому-передачі до цього договору від 01 листопада 2013 року (а.с. 99), які з боку позичкодавця підписані ОСОБА_1 як громадянином України, який не має статусу суб'єкта господарювання.

Згідно пункту 6.1 цього Договору, цей договір позички був чинний у період з моменту його підписання (тобто з 01 листопада 2013 року) та діяв в строк до 31 грудня 2014 року.

Таким чином, суд констатує, що наявність у 2014 році між ОСОБА_1 як фізичною особою (громадянином), яка не має статусу суб'єкта господарювання, та фізичною особою-підприємець ОСОБА_4 відносин позички у розумінні статті 827 частини 1 Цивільного кодексу України (за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку) виключає можливу наявність у той самий період часу між відповідними особами будь-яких орендних відносин пов'язаних із користуванням одним і тим же майном.

Відповідно до статей 759, 765 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

За змістом цих норм, договір оренди по своїй суті є реальним, тобто надання орендодавцем орендарю послуг оренди починається з моменту фактичної передачі майна у користування. А тому, суд відхиляє посилання відповідача, як на доказ існування між позивачем та фізичною особою-підприємець ОСОБА_4 саме орендних правовідносин, на існування підписаних позивачем, як орендодавцем, договорів оренди № 1 від 01.11.2013 р., № 1 від 01.11.2014 р. та договору оренди нежитлових приміщень б/н від 01.11.2014 року, оскільки за цими договорами майно у користування не передавалося, акти приймання-передачі майна у користування за цими договорами відповідачем суду не надано. Більше того, копії договорів оренди № 1 від 01.11.2013 р. та № 1 від 01.11.2014 р. суду відповідачем також не надано.

Суд критично оцінює посилання відповідача на ту обставину, що нежитлові приміщення за адресою Тячівський р-н, с. Лопухів, вул. Калініна, № 104, були передані в оренду позивачем за договором оренди № 1 від 01 січня 2014 року (а.с.а.с. 100, 101) на підставі акту приймання-передачі від 31 грудня 2014 року (а.с. 102), оскільки датою складання такого акту є останній день строку дії відповідно договору - 31 грудня 2014 року. Окрім того, цього ж дня між позивачем, як орендодавцем, та ФОП ОСОБА_4, як орендарем, було укладено Угоду б/н від 31 грудня 2014 про розірвання договору оренди № 1 від 01.01.2014 р. (а.с. 103). та складено акт прийому-передачі до цієї Угоди від 31 грудня 2014 року (а.с. 104), за яким відповідне нежитлове приміщення було повернуто позивачу. Наявність вказаних документів свідчить про відсутність між позивачем та ФОП ОСОБА_4 будь-яких орендних правовідносин у 2014 році.

Щодо посилання контролюючого органу на квитанцію до прибутково касового ордера № 1 від 29.12.2014 року (а.с. 105), згідно якого позивачем прийнято від ОСОБА_4 3000 грн. як оренда за 2014 рік, а також на факт віднесення цих коштів до загального річного оподатковуваного доходу та їх оподаткування позивачем, то такі посилання вищенаведених висновків стосовно відсутності орендних відносин не спростовують, оскільки відповідна сума коштів у розмірі 3000 грн. позивачем була повернута ФОП ОСОБА_4 як кошти за оренду, що були помилково сплачені (квитанція до прибутково касового ордера ФОП ОСОБА_4 № 1 від 31.12.2014 року (а.с. 106).

За таких обставин суд приходить до переконання, що у 2014 році ОСОБА_1, будучи фізичною особою-підприємцем та платником єдиного податку 2 групи, жодних послуг по оренді нежитлового приміщення фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 не надавав та доходів від надання в оренду власного нерухомого майна не отримував, а тому у позивача обов'язку перейти, починаючи з першого числа І кварталу 2015 року, на загальну систему оподаткування не виникало, позивач у 2015 році перебував на спрощеній системі оподаткування правомірно та вірно оподатковував отримані ним у 2015 році доходи за правилами глави "Спрощена система оподаткування, обліку та звітності" Податкового кодексу України.

Статтею 299 пунктом 292.9 Податкового кодексу України встановлено, що доходи фізичної особи - платника єдиного податку, отримані в результаті провадження господарської діяльності та оподатковані згідно з главою "Спрощена система оподаткування, обліку та звітності" цього Кодексу, не включаються до складу загального річного оподатковуваного доходу фізичної особи, визначеного відповідно до розділу IV "Податок на доходи фізичних осіб" цього Кодексу.

Отже, донарахування позивачу сум податку на доходи фізичних осіб з оподатковуваного доходу, що підлягає сплаті до бюджету, за 2015 рік в сумі 168498,84 грн., у зв'язку з переведенням його на загальну систему оподаткування, є безпідставним, а тому відповідне податкове повідомлення-рішення № від 24 січня 2018 року підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України тимчасово введено військовий збір за ставкою 1,5 відсотка від доходів, визначених статтею 163 цього Кодексу (загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід), а платниками збору є особи визначені п. 162.1 ст. 162 Кодексу (фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерелом походження в Україні, так і іноземні доходи).

В той же час, підпунктом 165.1.36 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України унормовано, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається дохід фізичної особи - підприємця, з якого сплачується єдиний податок згідно із спрощеною системою оподаткування відповідно до цього Кодексу.

Враховуючи те, що судом встановлено безпідставність переведення ФОП ОСОБА_1 з першого числа І кварталу 2015 року із спрощеної системи оподаткування на загальну систему оподаткування, то дохід отриманий ФОП ОСОБА_1 у 2015 році, з якого було сплачено єдиний податок згідно із спрощеною системою оподаткування, не є об'єктом оподаткування військовим збором, а тому відповідне податкове повідомлення-рішення № від 24 січня 2018 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по військовому збору на у розмірі 13185,59 грн. за податковим зобов'язанням та 3296,40 грн. за штрафними санкціями, є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (у редакції чинній у 2015 році) позивач, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування є платником єдиного внеску, однак об'єктом оподаткування для позивача, як платника, який обрав спрощену систему оподаткування, відповідно до статті 7 вказаного Закону є не сума його доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, а сума, що визначається таким платником самостійно для себе, в межах мінімальної та максимальної величини бази нарахування єдиного внеску.

Отже, оскільки ФОП ОСОБА_1 із спрощеної системи оподаткування на загальну систему оподаткування у 2015 році було переведено протиправно, то законні підстави для донарахування позивачу додаткових сум єдиного внеску за 2015 рік у розмірі 45050,92 грн. є відсутніми, а тому відповідна вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 24 січня 2018 року та рішення про застосування штрафних санкцій № від 24 січня 2018 року також підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

У відповідності до статті 77 частини 2 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не надано суду належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, які б свідчили про правомірність оскаржуваних рішень суб'єкта владних повноважень.

У пункті 29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року Справа "Руїс Торіха проти Іспанії" (заява № 18390/91) суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на вищевказане, зважаючи обставини встановлені судом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити.

У відповідності до статті 139 частини 1 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2 частиною 3 пунктом 10, 14 частиною 1, 132, 139, 242-246 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління ДФС у Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, 52, Ідентифікаційний код 39393632) про визнання протиправними та скасування рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 24 січня 2018 року за №№ , та .

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 24 січня 2018 року за № Ф- грн..

Визнати протиправним та скасувати рішення № про застосування штрафних санкцій від 24 січня 2018 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, 52, Ідентифікаційний код 39393632) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 3396,89 грн..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України (пункт 15.5)).

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 02 квітня 2018 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. Рішення суду у повному обсязі було складено 10 квітня 2018 року.

СуддяС.Є. Гаврилко