Справа № 805/244/16-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

28 березня 2018 року

Київ

справа №805/244/16-а

провадження №К/9901/8838/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Смоковича М.І.,

суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 805/244/16-а

за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Маріупольського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, за участю третіх осіб - Міністерство внутрішніх справ України, Державна казначейська служба України, про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2016 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого - Василенко Л. А., суддів: Жаботинської С. В., Ханової Р. Ф.,

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувсь до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - ГУНП в Донецькій області), Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі - ГУМВС України в Донецькій області), Маріупольського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі - Маріупольський МУ ГУМВС України в Донецькій області), за участю третіх осіб - Міністерство внутрішніх справ України (далі - МВС України), Державна казначейська служба України (далі - ДКС України), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

визнати протиправним та скасувати наказ ГУМВС України в Донецькій області від 06 листопада 2015 року № 404 о/с в частині звільнення позивача з посади заступника начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області;

зобов'язати ГУМВС України в Донецькій області поновити позивача на вказаній посаді;

зобов'язати ГУМВС України в Донецькій області прийняти до розгляду рапорт позивача від 01 листопада 2015 року про звільнення за станом здоров'я та видачу направлення на військово-лікарську комісію;

зобов'язати Маріупольське МУ ГУМВС України в Донецькій області відшкодувати позивачу середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу;

стягнути з ГУНП в Донецькій області моральну шкоду в сумі 1000000,00 гривень.

В мотивування позову зазначає, що з липня 2000 року він проходив службу в органах внутрішніх справ на посадах середнього та старшого начальницького складу, а у жовтні 2014 року призначений на посаду заступника начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області.

Однак, 06 листопада 2015 року ГУМВС України в Донецькій області видано наказ № 404 о/с, яким ОСОБА_2 звільнено з 06 листопада 2015 року з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, через скорочення штатів.

Позивач вказує, що ГУМВС України в Донецькій області, звільняючи за скороченням штатів, не вчинено заходів для забезпечення працевлаштування на службу в органах внутрішніх справ України при скороченні штатів, яке відбулось внаслідок ліквідації одного органу внутрішніх справ та створення іншого органу, не з'ясував намір позивача подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ та не було запропоновано, а ні аналогічну посаду, а ні нижчу, ніж ту, на якій він проходив службу.

ОСОБА_2 зазначає, що ГУМВС України в Донецькій області не розглянув рапорт про направлення позивача на військово-лікарську комісію та звільнення його за станом здоров'я.

Вважаючи дії відповідачів незаконними, ОСОБА_2 з метою захисту своїх прав звернувсь до суду з вимогою про скасування наказу щодо його звільнення.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 08 червня 2016 року в позові відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2016 року постанову Донецького окружного адміністративного суду від 08 червня 2016 року скасовано та прийнято нову, якою позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ ГУМВС України в Донецькій області № 404 о/с від 06 листопада 2015 року в частині звільнення ОСОБА_2 з посади заступника начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області з органів внутрішніх справ за пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, через скорочення штатів.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області з 07 листопада 2015 року.

Зобов'язано ГУМВС України в Донецькій області вжити заходів щодо належного розгляду питання про можливість подальшого проходження служби ОСОБА_2 в органах Національної поліції.

Стягнуто з Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області на користь ОСОБА_2 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2015 року до 05 вересня 2016 року у сумі 30387,60 грн. з відрахуванням суми обов'язкових податків та зборів.

В решті позову - відмовлено.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його рішення та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Свою касаційну скаргу УМВС України в Донецькій області мотивує відсутністю рапорту від ОСОБА_2 про звільнення з органів внутрішніх справ з 06 листопада 2015 року за пунктом 64 "з", тобто у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації. Крім того, відповідач вказує, що 05 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернувся до відділу кадрового забезпечення з проханням надати йому направлення для проходження ВЛК на придатність перебування на посаді. При цьому позивач подав рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ через хворобу, однак жодних документів, які б підтверджували його захворювання останнім не надано, тому позивачу було роз'яснено порядок отримання направлення щодо проходження ВЛК та звільнення в подальшому, після чого ОСОБА_2 забрав рапорт про звільнення через хворобу з собою.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2, починаючи з 31 липня 2000 року проходив службу в органах внутрішніх справ, обіймаючи на момент звільнення посаду заступника начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області, маючи спеціальне звання капітана міліції.

Наказом УМВС України в Донецькій області від 06 листопада 2015 року за № 404 о/с звільнено ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, через скорочення штатів.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що, приймаючи наказ про звільнення ОСОБА_2 з посади та з органів внутрішніх справ через скорочення штатів, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачених Конституцією України та законами України, оскільки позивачем своєчасно не виявлено бажання, а саме у тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення проходити службу в поліції.

Донецький апеляційний адміністративний суд, скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, прийшов до висновку, що ГУМВС в Донецькій області не дотримано процедури звільнення, яка встановлена Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114), яке не втратило сили та є спеціальним законодавством, що регулює спірні правовідносини. Зокрема, звільненню має передувати процедура атестації працівника, як це передбачено пунктом 47 Положення № 114 та пунктом 1 Інструкції про порядок проведення атестування особового складу органів внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 22 березня 2005 року № 181, з метою встановлення можливості подальшого використання на службі. Проте, позивачу жодної посади для подальшого проходження служби не було запропоновано. Відтак, ГУМВС в Донецькій області належним чином не було з'ясовано можливість використання позивача для подальшого проходження служби.

Верховний Суд висновки суду апеляційної інстанції вважає вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки регулюється Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII "Про міліцію", в редакції чинній на момент виникнення правовідносин.

Так, відповідно до статті 18 вказаного Закону, порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням № 114, згідно з пунктом 8 якого дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв'язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

За приписами пункту 64 "г" Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Водночас, на момент розгляду цієї справи Закон України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ "Про міліцію" втратив чинність та вступив у дію Закон України від 02 липня 2015 року № 580-VІІІ "Про Національну поліцію".

Відповідно до пункту 1 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію", останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п'ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Закон України "Про Національну поліцію" опублікований в газеті Голос України 06 серпня 2015 року за № 141-142 і набрав чинності 07 листопада 2015 року.

Враховуючи викладене, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17- 18 розділу XI "Прикінцеві та Перехідні положення" цього Закону набирають чинності з 07 серпня 2015 року.

Згідно з пунктом 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію", з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

За правилом встановленим пунктом 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Пунктом 10 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" обумовлено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

З матеріалів справ вбачається, що ОСОБА_2 проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області.

Наказом заступника Міністра внутрішніх справ України "Про організаційно-штатні питання" від 06 листопада 2015 року № 1388 скорочено всі штатні посади органів МВС України, в тому числі і в Херсонській області.

Таким чином, звільнення позивача відбулось у зв'язку зі скороченням штатів.

В той же час за змістом пункту 64 "г" Положення № 114 звільнення у зв'язку із скороченням штатів допускається лише при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Пунктами 9, 10, 11 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, можуть були прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або неприйняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Таким чином, вищезазначені норми Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" та Положення, на які йдеться посилання у спірному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 не відмовлявся від проходження служби, зокрема, позивач за збігом життєвих та професійних обставин, а саме вимушена втрата постійного місця проживання в місті Донецьку, виявив бажання перейти на службу до органів УМВС в Київській області. При цьому 03 вересня 2015 року Департаментом внутрішньої безпеки в Донецькій області був наданий позитивний висновок щодо переміщення позивача та призначення його на посаду начальника СКР Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області, однак відмову у переведенні відповідачі вмотивовували необхідністю використання ОСОБА_2 на службі саме в Донецькій області.

В подальшому, в основу звільнення позивача Маріупольське МУ УМВС України в Донецькій області та ГУМВС України в Донецькій області поклали не тільки відсутність бажання позивача продовжувати службу, але й неможливість його використання відповідно до пункту 64 "г" Положення № 114, а саме, відсутність можливості подальшого використання на службі. Таку неможливість відповідачі доводять листом МВС України від 22 жовтня 2015 року № 38567, яким запропоновано начальнику ГУМВС України в Донецькій області, серед іншого, надати списки працівників, бажаючих продовжити службу (роботу) в поліції.

Слід зауважити, що Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

За таких обставин і правового врегулювання Верховний Суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного наказу ГУМВС України в Донецькій області № 404 о/с від 06 листопада 2015 року щодо звільнення позивача із займаної посади.

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків суду апеляційної інстанції та обставин справи не спростовують.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець