Справа № 813/3260/17
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2018-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 рокуЛьвів№ 876/12583/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів: Іщук Л.П., Попка Я.С.

з участю секретаря судового засідання Сідельник Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду, ухвалену суддею Сакалошем В.М. 21 листопада 2017 року у м. Львові о 10 год. 07 хв. у справі № 813/3260/17 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправними дій і бездіяльності, поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2 звернувся з позовом в суд до Головного управління Національної поліції у Львівській області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області та, з уточненням позовних вимог, просив визнати дії та бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо невиконання Закону України "Про Національну поліцію" як роботодавця неправомірними; поновити позивача на рівнозначній або іншій за спеціальним званням посаді Самбірського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області; стягнути з Головного управління НП у Львівській області в користь ОСОБА_2 середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу відповідно до встановленого грошового забезпечення поліцейських Національної поліції за період з 22 липня 2016 року по день ухвалення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає те, що на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 21.06.2016 року Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області його поновлено на посаді в органах внутрішніх справ для подальшого проходження ним публічної служби, натомість ГУ НП у Львівській області всупереч прикінцевим положенням Закону України «Про Національну поліцію» не здійснило переміщення позивача в поліцію. Вважає, що оскільки відповідачем не виконано зобов'язання з працевлаштування позивача, як працівника ліквідованої установи, то трудові гарантії позивача порушені.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП у Львівській області щодо невиконання Закону України «Про Національну поліцію» як роботодавця.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника сектору реагування патрульної служби Самбірського відділу поліції ГУ НП у Львівській області. Стягнуто з ГУ НП у Львівській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.07.2016 року по 20.11.2017 року в сумі 109 038 грн. 72 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з тих мотивів, що відповідачем не було дотримано передбаченого пунктом 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» права позивача бути прийнятим на службу до органів поліції.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Головне управління Національної поліції у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій відповідач просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що в Законі України «Про Національну поліцію» відсутня норма, яка б зобов'язувала органи поліції безальтернативно приймати на службу усіх громадян України лише за бажанням останніх.

Законом передбачена альтернатива вибору працівниками міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції способу вступу на таку службу, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими у будь-якому органі (закладі, установі) тощо. Крім того відповідач, зауважує, що оскільки жодних правових відносин Головне управління НП у Львівській області з позивачем не мало, то і останнє не порушувало прав позивача, а тому в свою чергу і відсутній обов'язок поновлення його на тій самій або рівнозначній посаді.

ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначає те, що Головне управління МВС України у Львівській області ліквідоване, а тому поновлення на роботі можливе на аналогічній або рівнозначній посаді лише в ГУ НП у Львівській області.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21.06.2016 року у справі № 813/5922/15 позов ОСОБА_2 до ГУМВС України у Львівській області, Управління Державної автомобільної інспекції ГУМВС України у Львівській області про визнання протиправними дій та бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення в органах внутрішніх справ, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу було задоволено повністю та поновлено ОСОБА_2 в органах внутрішніх справ на посаді начальника відділення ДАІ з обслуговування м. Самбір і Самбірського району ГУ МВС України у Львівській області з 17.10.2015 року.

На виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 21.06.2016 року у справі № 813/5922/15, наказом ГУМВС від 22.07.2016 року № 986 о/с майора міліції ОСОБА_2 було поновлено на посаді начальника відділення ДАІ з обслуговування м.Самбір і Самбірського району ГУ МВС України у Львівській області з 17.10.2015 року.

Однак, наказом Голови ліквідаційної комісії ГУМВС України у Львівській області від 22.07.2016 року №987 о/с майора міліції ОСОБА_2 начальника відділення ДАІ з обслуговування м. Самбір і Самбірського району ГУ МВС України у Львівській області було звільнено з 06.11.2015 року із органів внутрішніх справ за п.64 «г» (через скорочення штатів), відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України і наказу МВС України від 06.11.2015 року №1388.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2017 року скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03.10.2016 року, якою відмовлено в задоволенні позову про визнання протиправними дій і бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу № 987 о/с від 22.07.2016 року, зобов'язання до вчинення дій, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу і визнано протиправними дії голови ліквідаційної комісії ГУМВС України у Львівській області щодо застосування п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (далі Положення) та визнано протиправним і скасовано наказ ГУМВС України у Львівській області від 22.07.2016 року № 987 о/с про звільнення майора ОСОБА_2 з посади начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування м. Самбора і Самбірського району ГУ МВС України у Львівській області.

Оцінюючи правовідносини, що виникли між сторонами апеляційний суд виходить з наступних міркувань.

Громадянам згідно зі ст. 43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (п.9 ч.1 ст.129 Конституції України).

Відповідно до ч.1 ст.255 КАС (в редакції Кодексу на час проголошення Львівським апеляційним адміністративним судом постанови 02.02.2017 року) постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною 2 ст.257 КАС встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому п.3 ч.1 ст.256 КАС передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відтак, добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

Як роз'яснено у п.34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 23 червня 2015 року №21-63а15 та 01 липня 2015 року №6-435цс15.

Як зазначалось вище, Львівським апеляційним адміністративним судом постановою від 02.02.2017 року скасовано наказ №987 о/с від 22.07.2016 року про звільнення позивача з посади та встановлено незаконність звільнення позивача з посади і необхідність його поновлення, яке не виконано по сьогоднішній день.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що виконання судового рішення про скасування цього наказу тягне за собою автоматичне поновлення позивача на посаді, оскільки відновлюється становище, яке існувало до видання протиправного наказу.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у випадку невиконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2017 року, позивач вправі звернутися за виконанням цієї постанови в примусовому порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», для того щоб не перетворювати правосуддя в безладний процес прийняття судових рішень, які будуть залишатись без виконання.

Тим не менше, на думку суду апеляційної інстанції, якщо є такі, що набрали законної сили судові рішення, якими встановлено незаконність звільнення з посади, проте в рамках їх прийняття не заявлено вимог про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то це не позбавляє позивача права звернутись з окремим позовом з цього приводу.

Так, зокрема, в постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2017 року було встановленого незаконність звільнення позивача з посади, однак в рамках розгляду цієї справи не було заявлено вимог про поновлення на посаді та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Як видно з позовної заяви у вказаній справі, позивачем заявлено позовні вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які звернені до Головного управління Національної поліції України у Львівській області, а не до ГУМВС України у Львівській області, з якого, як встановлено судом, позивача було протиправно звільнено.

Оцінюючи позовні вимоги суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За змістом ч.1 ст.235 КЗпП і п.24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України і наказу МВС України від 06.11.2015 року №1388 працівник підлягає поновленню на попередній посаді (роботі) у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Однак, суд першої інстанції всупереч цим законодавчим положенням поновив позивача на посаді в Головному управлінні Національної поліції у Львівській області, яке не було роботодавцем позивача.

Згідно з даними ЄДР, Головне управління МВС України у Львівській області, яке було безпосереднім роботодавцем позивача і яким було звільнено позивача перебуває в стадії припинення з 06 листопада 2015 року та, станом на сьогодні, відсутній запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Аналогічну правову позицію висловив і Верховний Суд в постанові від 21 березня 2018 року в справі № 807/2435/15.

В цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що особа підлягає поновленню на аналогічній або рівнозначній посаді в органі державної влади, з якого його було звільнено.

Таким чином позовні вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу звернені до ГУ НП України у Львівській області не можуть бути задоволені, аналогічно як і вимога про визнання дій та бездіяльності ГУ НП України у Львівській області неправомірними щодо невиконання вимог Закону України «Про Національну поліцію», як роботодавцем, оскільки ГУ НП України у Львівській області є новоствореним органом, а ГУ МВС України у Львівській області в якому працював позивач не ліквідоване.

Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги відповідача є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позову з вищевикладених мотивів.

Щодо розподілу судових витрат, апеляційний суд звертає увагу на наступні обставини.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 5 ст. ст. 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційним судом встановлено те, що відповідачем зайво сплачено 651,31 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, який відповідач просить повернути.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Апеляційним судом встановлено, що, станом на день подання апеляційної скарги, з врахуванням вимог ст. 4 Закону України "Про судовий збір", відповідачу слід було сплатити 1408,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, однак, відповідач на підставі платіжного доручення № 7420 від 21 грудня 2017 року сплатив - 2059,35 грн.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що відповідачу слід повернути 651,31 грн. судового збору сплаченого на підставі платіжного доручення № 7420 від 21 грудня 2017 року за подання апеляційної скарги в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Крім того відповідачу слід компенсувати за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України судові витрати, а саме судовий збір за подання апеляційної скарги, сплачений на підставі платіжного доручення № 7420 від 21 грудня 2017 року в сумі 1408,00 грн., так як судом задоволено апеляційну скаргу відповідача та відмовлено в задоволенні позову особи, яка звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області задовольнити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року у справі №813/3260/17 скасувати та прийняти нову постанову відповідно до якої в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Повернути Головному управлінню Національної поліції у Львівській області (; м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3, 79007) 651,31 грн. (шістсот п'ятдесят одну гривню 00 коп.) судового збору, сплаченого на підставі платіжного доручення № 7420 від 21 грудня 2017 року, за подання апеляційної скарги в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Компенсувати Головному управлінню Національної поліції у Львівській області (; м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3, 79007) 1408,00 (одну тисячу чотириста вісім гривень 00 коп.) судових витрат, сплачених на підставі платіжного доручення № 7420 від 21 грудня 2017 року, за рахунок коштів передбачених Державним бюджетом України.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р.Б. Хобор

Судді Л.П. Іщук

Я.С. Попко

Повний текст виготовлено 04.04.2018 року