Справа № 522/18500/13-а
Суддя: Саприкіна Ірина Валентинівна
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 року

м. Київ

Справа № 522/18500/13-а

Провадження № 11-160апп18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Саприкіної І.В.,

суддів Антонюк Н.О., Бакуліної С.В., Британчука В.В., Гудими Д.А., Данішевської В.І., Кібенко О.Р., Князєва В.С., Лобойка Л.М., Прокопенка О.Б., Рогач Л.І., Ситнік О.М., Ткачука О.С., Уркевича В.Ю., Яновської О.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Автостоянка «Волна» на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року (у складі колегії суддів Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В., Скрипниченка В.О.) у справі № 522/18500/13-а за позовом Обслуговуючого кооперативу «Автостоянка «Волна» до Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання нечинними рішень,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року Обслуговуючий кооператив «Автостоянка «Волна» звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради, у якому просив визнати нечинними рішення відповідача від 15 червня 2004 року № 2901-XXIV та від 28 січня 2005 року № 3711-ІV, 3717-ІV, 3791-IV, 3715-ІV, 3757-ІV про затвердження проектів відведення земельних ділянок та передачу їх безоплатно у приватну власність.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що виконавчий комітет Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради розпорядженням від 12 березня 2002 року № 242 автостоянку «Волна» передав у експлуатацію організації ветеранів м. Одеси Суворовської районної ради. Цим розпорядженням було доручено раді ветеранів району та раді автостоянки «Волна» вирішувати всі питання щодо експлуатації автостоянки «Волна». З метою організації та впорядкування діяльності автостоянки «Волна» її члени вирішили об'єднатися у громадську організацію та 15 травня 2002 року отримали свідоцтво № 1078 про реєстрацію Громадської організації «Автостоянка «Волна». Позивачу стало відомо, що Одеська міська рада прийняла рішення, згідно з якими частину земельної ділянки, на якій знаходиться автостоянка, передано у приватну власність громадянам, що ніколи не були членами Громадської організації «Автостоянка «Волна».

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2014 року залишено без змін постанову Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2014 року, якою в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди керувались тим, що позивач не надав доказів наявності в Обслуговуючого кооперативу «Автостоянка «Волна» будь-яких прав на спірну земельну ділянку.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 липня 2015 року скасовано ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2014 року та направлено справу на новий розгляд до апеляційної інстанції.

Підставою направлення справи на новий апеляційний розгляд було те, що, перевіряючи рішення суду першої інстанції та вирішуючи спір по суті, Одеський апеляційний адміністративний суд не звернув уваги на те, що матеріали справи містять заяву третьої особи ОСОБА_5, у якій він зазначає про отримання ним державного акта на право власності на земельну ділянку, виділену оскаржуваним рішенням Одеської міської ради від 28 січня 2005 року № 3717-IV.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року скасовано постанову Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2014 року, а провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч.1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у редакції, чинній на момент постановлення цієї ухвали, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Позивачу роз'яснено, що спір між сторонами повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі, керувався тим, що спори, предметом яких є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав на неї, не підлягають розгляду за правилами КАС України.

У травні 2016 року Обслуговуючий кооператив «Автостоянка «Волна» звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, у якій просив змінити ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року в частині закриття провадження та прийняти рішення про задоволення позову.

На обґрунтування касаційної скарги позивач зазначає, що управління та розпорядження державним і комунальним майном є виключною організаційно-правовою діяльністю суб'єктів владних повноважень - органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які здійснюють її шляхом прийняття актів з дотриманням установленої процедури.

11 серпня 2016 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким КАС України викладено в новій редакції.

Відповідно до підп. 4 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від 31 січня 2018 року прийнято до провадження справу за касаційною скаргою Обслуговуючого кооперативу «Автостоянка «Волна».

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14 лютого 2018 року вказану вище справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 6 ст. 346 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), оскільки учасник справи оскаржує рішення апеляційної інстанції з підстави порушення правил предметної юрисдикції.

Частиною 6 ст. 346 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) встановлено, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в усіх випадках, коли учасник справи оскаржує судові рішення з підстав порушення правил предметної підсудності.

Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи щодо оскарження судового рішення апеляційної інстанції з підстав порушення правил предметної юрисдикції, перевіривши матеріали справи й заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.

Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції).

Разом з тим відповідно до ч. 2 ст. 4, п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» визначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України в указаній редакції).

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно зі ст. 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 118 ЗК України встановлено підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність та користування громадян і визначено органи, уповноважені розглядати ці питання.

Аналізуючи зазначені норми, можна дійти висновку, що для передачі земельної ділянки безоплатно у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявою, указуючи розмір цієї земельної ділянка та мету використання, за результатами розгляду якої визначені в ЗК України органи в місячний строк розглядають проект відведення та приймають рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Тобто в разі прийняття органом місцевого самоврядування рішення про передачу земельних ділянок у власність, подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися в порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Таким чином, якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб'єктного складу сторін спору.

У справі, яка розглядається, позивач звернувся до суду з позовом про захист свого інтересу, порушеного, на його думку, Одеською міською радою шляхом прийняття рішень щодо відведення та передачі у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків третім особам у справі.

Суд установив, що третя особа ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, виділену рішенням Одеської міської ради від 28 січня 2005 року № 3717-IV.

Тобто у третьої особи є речове право на земельну ділянку, рішення щодо якої прийняла Одеська міська рада.

Таку правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 569/23686/13а, і ВеликаПалата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цієї позиції.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» указав, що фраза «судом, установленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у ч. 1 ст. 6 згаданої Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

З огляду на наведене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зазначена категорія спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів, і вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про закриття провадження в цій справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 349 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) суд касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги залишає її без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Ураховуючи викладене та керуючись ст. 341, 342, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Автостоянка «Волна» залишити без задоволення, а ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.В. Саприкіна

Судді: Н.О. Антонюк С.В. Бакуліна В.В. Британчук Д.А. Гудима В.І. Данішевська О.Р. Кібенко В.С. Князєв Л.М. Лобойко О.Б. Прокопенко Л.І. Рогач О.М. Ситнік О.С. Ткачук В.Ю. Уркевич О.Г. Яновська