Справа № 807/249/18
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2018-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

31 березня 2018 року м. Ужгород№ 807/249/18
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилка С.Є.,

з участю секретаря судового засідання Симканич Ю.В.

учасники справи:

позивач Виконавчий комітет Ужгородської міської ради представник ОСОБА_1;

відповідач ОСОБА_2 не зявився;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3 управління національної поліції в Закарпатській області представник ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою Виконавчого комітету Ужгородської міської ради до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 управління національної поліції в Закарпатській області про заборону проведення інформаційно-просвітницької акції, -

ВСТАНОВИВ:

30 березня 2018 року до Закарпатського окружного адміністративного суду звернувся з позовом Виконавчий комітет Ужгородської міської ради (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Поштова, 6, ) до ОСОБА_2, (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Тихого, 15/85), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 управління національної поліції в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Ференца Ракоці, 13, ), якою просить суд: "1. Заборонити ОСОБА_2 проведення 31.03.2018 року з 15 год. до 16 год. (включно) інформаційно-просвітницьку акцію за адресою: площа ОСОБА_5 (Театральна) в м. Ужгород, Закарпатської обл."

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 березня 2018 року дану позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 березня 2018 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі.

Свої позовні вимоги позивач мотивував наступним. 28 березня 2018 року до Ужгородської міської ради надійшло повідомлення від ОСОБА_2 про проведення 31 березня 2018 року з 15 год. до 16 год. (включно) інформаційно-просвітницької акції. Місце проведення заходу визначено площу ОСОБА_5 (Театральна) в м. Ужгород Закарпатської області, в кількості учасників близько 40 осіб. Одночасно, 28 березня 2018 року до Ужгородської міської ради надійшло повідомлення від ОСОБА_6 про проведення 31 березня 2018 року з 13 год. до 18 год. (включно) акції на підтримку традиційних родинних цінностей. Місце проведення заходу: площа Театральна в м. Ужгороді, Закарпатської області, в кількості учасників близько 50 осіб. З метою запобігання загрози громадському порядку, створення реальної загрози здоров'ю громадян та інших порушень, при проведенні запланованих мирних зібрань, в центральній частині, позивач звернувся з даними позовом та просив заборонити проведення інформаційно-просвітницької акції 31 березня 2018 року з 15 год. до 16 год. за адресою: площа ОСОБА_5 (Театральна) в м. Ужгород, Закарпатської області. Позивач зазначає, що така загроза, на думку міської ради, є реальною, зважаючи на інформацію з відкритих джерел про провокації під час минулої акції протесту, що мала місце 8 березня 2018 року. Вказує на те, що інформаційно-просвітницька акція може створити умови, що викличуть невдоволення пересічних громадян та мешканців прилеглих будинків, загрозу безпеці осіб щодо яких здійснюється державна охорона. Обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання може встановлюватися лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку. Поряд з цим, звертає увагу суду, що центральна частина міста, у якій організатором заходу заплановано проведення масових заходів, є важливим обєктом міської інфраструктури, через які щоденно проходять численні потоки людей, транспорту, туристів. Ці зони на сьогодні є такими, що передбачають скупчення людей та вважаються небезпечними для життя й здоров'я населення, у разі проявів неконтрольованого групування населення, а проведення неконтрольованих масових акцій в громадських місцях Ужгорода, знаходження значної кількості людей в одному місці може створити реальні шкідливі наслідки як для громадян, що мешкають або працюють поблизу, гостей міста, загального санітарного стану міста, так і для здоров'я самих учасників акції. З врахуванням зазначеного та з метою забезпечення прав і свобод громадян, запобігання заворушенням та злочинам, загрози здоров'ю населення, правам та свободам інших людей, виконавчий комітет Ужгородської міської ради просить заборонити ОСОБА_2 проводити 31.03.2018 року з 15 год. по 16 год. інформаційно-просвітницьку акцію в м. Ужгороді на площі ОСОБА_5 (Театральна).

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити з підстав наведених у ньому.

Відповідач в судове засідання не зявився, відзиву на позовну заяву не надав. Із врахуванням обмежених строків розгляду даної категорії справ, відповідач був повідомлений телефонним звязком за номером, що зазначений у позовній заяві та повідомленні про проведення акції.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача в судовому засіданні просив суд позов задовольнити з підстав, що у ньому зазначені.

Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників) всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 28 березня 2018 року до Ужгородської міської ради надійшло повідомлення від відповідача, відповідно до якого останній повідомив про проведення 31 березня 2018 року з 15 год. до 16 год. (включно) інформаційно-просвітницької акції. Місце проведення заходу визначено площу ОСОБА_5 (Театральна) в м. Ужгород Закарпатської області, в кількості учасників близько 40 осіб (а.с. 14). Також відповідач у повідомленні зазначив, що метою акції є протидія поширенням ультраправих рухів на Закарпатті. Акція направлена на привернення уваги громадськості до проблем, пов'язаних з нападами на акцію 8 березня 2018р. на індивідуальних активістів, членів громадських організацій, переслідування за їх погляди, активізації в місті угрупувань, які використовують насильницькі методи під час здійснення своєї діяльності (а.с. 42).

28 березня 2018 року до Ужгородської міської ради надійшло повідомлення від Рац ОСОБА_7 про проведення 31 березня 2018 року з 13 год. до 18 год. (включно) акції на підтримку традиційних родинних цінностей. Місце проведення заходу: площа Театральна в м. Ужгороді, Закарпатської області, в кількості учасників близько 50 осіб (а.с. 43).

У судовому засіданні представником позивача також було надано суду клопотання координатора Руху підтримки Закарпатських військових щодо сприяння в організації та проведенні Великоднього ярмарку Хенд-мейду за участі майстрів народної творчості та рукоділля, а також волонтерської організації. Місцем проведення зазначено площу Театральну у м. Ужгороді, а дати вказано з 30 березня 2018 року по 01 квітня 2018 року (а.с. 44).

28 березня 2018 заступник Ужгородського міського голови звернувся із листом за № 21.01-12/62 до Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області у якому виклав інформацію, що зазначена у повідомленнях від 28 березня 2018 року ОСОБА_2 та Рац ОСОБА_7. Також зазначив, що у звязку з тим, що організатори масових заходів запланували їх проведення одночасно в одному місці, то виникає загроза, що при проведенні запланованих мирних зібрань в центральній частині міста буде мати місце скупчення великої кількості людей, що може призвести до порушень громадського порядку, створити реальну загрозу здоровю громадян. У звязку з цим просив забезпечити публічну безпеку і порядок та охорону прав і свобод людей, а також інтересів суспільства під час проведення акцій, що зазначені у листі (а.с.а.с. 45,46.).

У відповідь на цей лист 29 березня 2018 року до Ужгородської міської ради надійшов лист тимчасово виконуючого обовязки начальника Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, в якому зазначено, що під час проведення вказаних акцій можливі різні провокації, що може призвести до відкритих сутичок між громадянами з різними політичними поглядами. У даному листі висловлено прохання до Ужгородської міської ради звернутись з відповідним позовом про заборону цих акцій (а.с. 15). Судом зауважується, що вказаний висновок у даному листі тимчасово виконуючого обовязки начальника Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області зроблений лише з інформації, яка зазначена у листі позивача від 28 березня 2018 року за № 21.01-12/62, яка в свою чергу повторює інформацію, що зазначена у повідомленнях від 28 березня 2018 року ОСОБА_2 та Рац ОСОБА_7.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з статті 19 частини 2 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 280 частини 1 КАС України органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування негайно після одержання повідомлення про проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій тощо мають право звернутися до окружного адміністративного суду за своїм місцезнаходженням із позовною заявою про заборону таких заходів чи про встановлення іншого обмеження права на свободу мирних зібрань (щодо місця чи часу їх проведення тощо).

У відповідності до статті 280 частини 7 КАС України, позивач повинен обґрунтувати необхідність встановлення обмеження щодо реалізації права на свободу мирних зібрань у демократичному суспільстві та пропорційність запропонованого у позові способу обмеження. Таким чином позивач у даному випадку, законодавчо обтяжений обовязком надати суду докази, які б свідчили про необхідність встановлення обмежень про які позивач просить суд.

Статтею 280 частиною 9 КАС України, передбачено, що суд задовольняє вимоги позивача в інтересах національної безпеки та громадського порядку в разі, якщо визнає, що проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій чи інших зібрань може створити реальну небезпеку заворушень чи вчинення кримінальних правопорушень, загрозу здоров'ю населення або правам і свободам інших людей. У разі встановлення обмеження права на свободу мирних зібрань суд повинен обґрунтувати у постанові необхідність встановлення обмеження щодо реалізації права на свободу мирних зібрань, а також пропорційність способу такого обмеження.

Якщо для досягнення цілей такого обмеження достатньо застосувати менш обтяжливий для відповідача спосіб обмеження, ніж запропонував позивач, суд зобов'язаний його застосувати.

У свою чергу, реалізація права на мирні зібрання в Україні регулюється актами національного та міжнародного законодавства.

Статтею 11 частиною 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України згідно із Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція), гарантовано кожній особі, серед інших прав і свобод, право на свободу зібрань та обєднання.

Статтею 11 частиною 2 Конвенції встановлено, що здійснення прав на свободу зібрань та обєднання не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття не перешкоджає запровадженню законних обмежень на здійснення цих прав особами, що входять до складу збройних сил, поліції чи адміністративних органів держави.

Відповідно до статті 21 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованого Указом президії Верховної Ради Української РСР від 19 жовтня 1973 року № 2148-VIII, передбачено право на мирні збори. Крім цього, зазначена стаття визначає, що користування цим правом не підлягає ніяким обмеженням, крім тих, які накладаються відповідно до закону і які є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах державної чи суспільної безпеки, громадського порядку, охорони здоров'я і моральності населення або захисту прав та свобод інших осіб.

Відповідно до статті 39 Конституції України, громадяни мають право збиратися мирно, без зброї і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації, про проведення яких завчасно сповіщаються органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування. Обмеження щодо реалізації цього права може встановлюватися судом відповідно до закону і лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку - з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення або захисту прав і свобод інших людей.

Виходячи з положень зазначеної норми Конституції України, мирні зібрання є одним із засобів відстоювання людиною і громадянином своїх прав, свобод та інтересів у демократичному суспільстві. Право громадян на свободу мирних зібрань в Україні гарантується та захищене державою, яка зобов'язана забезпечити його ефективну реалізацію. Здійснення цього права не підлягає жодним обмеженням, крім випадків установлених законом в інтересах національної безпеки та громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення або захисту прав і свобод інших людей.

З аналізу вказаної норми судом резюмується, що законодавець надає право суду встановлювати певні обмеження щодо реалізації права громадян на мирні зібрання лише відповідно до закону.

У відповідності до статті 92 частини 1 пункту 1 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обовязки громадянина.

У своєму рішенні від 11 квітня 2013 року Європейський суд з прав людини, що ухвалене у справі "Вєрєнцов проти України" (заява № 20372/11), відзначив, що парламентом України не було введено в дію жодного закону, який би регулював порядок мирних демонстрацій, хоча статті 32 та 92 Конституції України чітко вимагають того, щоб такий порядок було встановлено законом, тобто, актом парламенту України. Суд погоджується з тим, що державі може знадобитися певний час для прийняття законодавчих актів протягом перехідного періоду, він не може погодитися з тим, що затримка понад двадцять років є виправданою, особливо коли йдеться про таке фундаментальне право як свобода мирних зібрань.

Відповідно до статті 280 КАС України, суд має право прийняти рішення не лише про заборону проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій, але й про встановлення іншого обмеження права на свободу мирних зібрань (щодо місця чи часу їх проведення тощо).

Тобто, у разі прийняття адміністративним судом обмежувального рішення зібрання не забороняється у цілому, проте щодо нього запроваджуються певні обмеження.

Так, суд зазначає, що обмеження можуть стосуватись питань часу, місця, форми, способу проведення зібрання, висловлювань лозунгів що їх мають намір використовувати. При цьому, перелік можливих обмежень не є закритим, а відтак, судом можуть запроваджуватись й інші обмеження, що відповідають обставинам конкретного зібрання.

Разом з цим, суд зазначає, що прийняття судом обмежувального рішення, як і рішення про повну заборону зібрання має узгоджуватися з положеннями частини 2 статті 39 Конституції України, з якої випливає, що будь-яке обмеження щодо реалізації права на свободу мирних зібрань може бути застосовано судом лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення або захисту прав і свобод інших людей.

Тобто, обмежувальне рішення адміністративного суду буде правомірним лише у тому випадку, якщо воно приймається: 1) з метою захисту (охорони) щонайменше рівнозначного правового блага (права, свободи, законного інтересу); 2) за обов'язковим дотриманням принципу співмірності втручання; 3) як реакція на реально існуючу небезпеку для відповідного правового блага.

Враховуючи викладене вище, для правильного вирішення справи необхідно виходити з того, що встановлення обмеження права на свободу мирних зібрань можливе тільки у разі створення дійсної небезпеки заворушень чи злочинів, загрози здоров'ю населення або правам і свободам інших людей через проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій чи інших зібрань та лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про основи національної безпеки України" № 964-IV (далі по тексту Закон України № 964-IV) національна безпека - захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у сферах правоохоронної діяльності, боротьби з корупцією, прикордонної діяльності та оборони, міграційної політики, охорони здоров'я, охорони дитинства, освіти та науки, науково-технічної та інноваційної політики, культурного розвитку населення, забезпечення свободи слова та інформаційної безпеки, соціальної політики та пенсійного забезпечення, житлово-комунального господарства, ринку фінансових послуг, захисту прав власності, фондових ринків і обігу цінних паперів, податково-бюджетної та митної політики, торгівлі та підприємницької діяльності, ринку банківських послуг, інвестиційної політики, ревізійної діяльності, монетарної та валютної політики, захисту інформації, ліцензування, промисловості та сільського господарства, транспорту та зв'язку, інформаційних технологій, енергетики та енергозбереження, функціонування природних монополій, використання надр, земельних та водних ресурсів, корисних копалин, захисту екології і навколишнього природного середовища та інших сферах державного управління при виникненні негативних тенденцій до створення потенційних або реальних загроз національним інтересам.

При цьому, об'єктами національної безпеки згідно зі статтею 3 Закону України № 964-IV є: людина і громадянин - їхні конституційні права і свободи; суспільство - його духовні, морально-етичні, культурні, історичні, інтелектуальні та матеріальні цінності, інформаційне і навколишнє природне середовище і природні ресурси; держава - її конституційний лад, суверенітет, територіальна цілісність і недоторканність.

В свою чергу, громадський порядок можна визначити як сукупність усіх правил, що регламентують суспільні процеси і відносини між його окремими частинами; у вузькому - інститути і норми, що обумовлюють статус людини і громадянина та соціальних груп у суспільстві тою мірою, якою це зумовлено їх інтересами та закономірностями розвитку самого суспільства, а також науково обґрунтовані відносини між членами суспільства та його структурними елементами.

Сіракузькі принципи тлумачення обмежень і відступів від положень Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, схвалених економічною та соціальною радою Організації Об'єднаних Націй у 1985 році містять тлумачення понять "національна безпека", "громадський порядок", "громадська безпека" та інших, що стосуються окремих положень щодо обмеження прав.

Так, "громадський порядок" визначається як сукупність норм, які забезпечують життєдіяльність суспільства або як низку основоположних принципів, на яких побудовано суспільство. Повага до прав людини є частиною громадського порядку. Громадський порядок необхідно тлумачити в контексті задач конкретного права, яке обмежено з цієї підстави. Громадська безпека означає захист від загрози безпеці людей, їхньому життю або фізичному здоров'ю, а також серйозних збитків їхньому майну.

Суд зауважує, що у листі позивача від 28 березня 2018 року за № 21.01-12/62 позивач припускає, що може відбутись порушення громадського порядку та створитися реальна загроза здоровю громадян (а.с.а.с. 45,46)

З вказаного приводу Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що заборона проведення зібрань з посиланням на можливі порушення громадського порядку має бути заснована на достовірних доказах. Зокрема, у своєму рішенні "Махмудов проти Російської Федерації" (скарга № 35008204) від 26 липня 2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що з огляду на засадничий характер свободи зібрань та її тісний зв'язок із демократією повинні мати місце переконливі та неспростовні доводи, що виправдовують втручання у це право. Також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Станков і Об'єднана організація Македонії "Ілінден" проти Болгарії (скарги № 29221/95 та 29225/95) від 02 жовтня 2001 року, зазначено, що вірогідність незначних інцидентів не може слугувати обґрунтуванням заборони на проведення мітингів. Є зрозумілим, що будь-яка демонстрація, що проводиться у громадському місці, певною мірою може викликати порушення громадського порядку та зіткнення з елементами ворожості.

Цим же ж рішенням встановлено, якщо будь-яка вірогідність напруження та палкого обміну думок між групами опонентів у ході демонстрацій буде підставою для її заборони, суспільство буде позбавлене можливості почути інші погляди з будь-якого питання, що посягає на позицію більшості. Національна влада має виявляти особливу пильність під час забезпечення можливості меншості висловлювати свої погляди, навіть якщо вони суперечать суспільній думці.

Також Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 23 жовтня 2008 року, що ухвалене у справі "ОСОБА_8 проти Росії" (заява № 10877/04) повторив, з посиланням на попередню практику, що будь-яка демонстрація у громадському місці неминуче порушує звичайний плин життя, включно з порушенням руху громадського транспорту, і органам влади важливо продемонструвати певний рівень терпимості щодо мирних зібрань, так як це право, гарантоване статтею 11 Конвенції, не повинно втрачати своєї суті.

Згідно статті 2 частини 1 пунктів 1, 2 Закону України "Про Національну поліцію", завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави. Із вказаного можна дійти висновку, про обов'язок держави, насамперед в особі Національної поліції забезпечувати реалізацію основоположних прав громадян шляхом усунення чи припинення можливих небезпек. Крім цього, відповідно до статті 16 пункту 11 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за додержанням громадського порядку, правил технічної експлуатації транспорту та дорожнього руху.

Разом з цим суд вважає за необхідне зазначити про те, що Українське законодавство, а саме Кодекс України про адміністративні правопорушення та Кримінальний кодекс України встановлюють адміністративну та кримінальну відповідальність для організаторів та учасників зібрань, а також для посадових осіб, які можуть бути як прихильниками, так і противниками зібрань, за певні дії під час організації та проведення мітингів, демонстрацій, пікетів.

Крім цього суд зазначає, що зібрання слід вважати мирними, якщо його організатори мають на меті мирні наміри та зібрання має не насильницький характер. Відтак будь-яка поведінка учасників таких заходів, спрямована на зміну мети та цілей заходів, зазначених у заявках (повідомленнях) відповідачів є неприпустимими.

В цьому контексті доцільно також вказати й про висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні ЄСПЛ «BARRACOc. FRANCE» від 05 червня 2009 року, (заява 31684/05), згідно з яким "будь-яка подія в громадському місці викликає певною мірою перешкоди для загального перебігу життя, що включає порушення руху (транспорту) і за відсутності насильства з боку демонстрантів важливо, щоб влада продемонструвала певний ступінь терпимості щодо мирних зібрань, щоб свобода зібрань не була позбавлена своє суті і змісту".

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні "DJAVIT AN v TURKEY" від 20 лютого 2003 року, (заява № 20652/03) вказав: "Держави повинні не лише охороняти право на мирні зібрання, а й утримуватися від застосування необґрунтованих непрямих обмежень цього права... Хоча основним об'єктом статті 11 є захист особистості від свавільного втручання з боку публічної влади у здійснення захищених прав, але крім того, можуть бути позитивні зобов'язання щодо забезпечення ефективного здійснення цих прав".

Судом встановлено, що позивач повідомлений про проведення вказаних мирних заходів 28 березня 2018, що дає можливість місцевому органу виконавчої влади виконати законодавчо покладений на нього обов'язок та забезпечити дотримання громадського порядку під час проведення вказаних мирних зібрань громадян 31 березня 2018 року.

При цьому суд звертає увагу на те, що вжиття заходів для охорони національної безпеки та громадського порядку при проведенні масових заходів є обов'язком місцевих органів виконавчої влади, правоохоронних органів. Цей обов'язок, як суб'єктивне право, не може служити підставою для повної заборони проведення масових заходів взагалі як таких, оскільки це обмеження прав громадян.

Щодо інформації з листа Ужгородського відділу поліції Головного управління національної поліції в Закарпатській області від 29 березня 2018 року № 7867/106/25/1-2018, суд зазначає, що у вказаному листі не наведено жодних конкретних обставин, які б свідчили про реальну небезпеку заворушень чи вчинення кримінальних правопорушень, загрозу здоров'ю населення або правам і свободам інших людей саме 31 березня 2018 року.

Враховуючи вказане суд зазначає, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про реальну небезпеку заворушень чи вчинення кримінальних правопорушень, загрозу здоров'ю населення або правам і свободам інших людей під час проведення відповідачем 31 березня 2018 року за адресою: площа ОСОБА_5 (Театральна) в м. Ужгород, Закарпатської область.

Відповідно до статті 38 частини 1 пункту "б" підпункту 3 Закону України "Про місцеве самоврядування", до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, крім власних повноважень й делеговані повноваження, а саме: вирішення відповідно до закону питань про проведення зборів, мітингів, маніфестацій і демонстрацій, спортивних, видовищних та інших масових заходів; здійснення контролю за забезпеченням при їх проведенні громадського порядку.

Посилання позивача на інформацію з відкритих джерел про провокації під час акції, що відбулася 8 березня 2018 року під час якої учасниць пікету облили фарбою (а.с.а.с.20-23 ), то суд зауважує, що таке може свідчити про можливий не достатній контроль за проведенням акції зі сторони відповідних органів влади, які покликані до здійснення такого контролю за проведенням мирних зібрань та організації охорони (підтримання) громадського порядку.

Крім того, необхідно вказати, що у випадку, якщо право на мирні зібрання гарантоване, про що було зазначено вище, то, зокрема у позивача існує обовязок щодо забезпечення реалізації такого права.

Окрім цього, суд зауважує, що адреса проведення інформаційно-просвітницької акції вказана позивачем площу ОСОБА_5 (Театральна) в м. Ужгород, а місце проведення Рац ОСОБА_7 акції на підтримку традиційних родинних цінностей - площа Театральна в м. Ужгороді, тобто адреси проведення заходів хоча і межуть між собою, однак є різними

Відповідно до статті 6 частин 1-2 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів учасників справа, суд резюмує, що мотивація та докази, на які посилається позивач, не дають суду підстав для задоволення адміністративного позову, а відтак в задоволенні позову необхідно відмовити .

Керуючись 242-246, 280 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Поштова, 6, ) до ОСОБА_2 (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Тихого, 15/85), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 управління національної поліції в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Ференца Ракоці, 13, ) про заборону проведення інформаційно-просвітницької акції відмовити.

Апеляційна скарга на рішення адміністративного суду про встановлення обмеження щодо реалізації права на свободу мирних зібрань подається не пізніше дня, наступного за днем його проголошення, безпосередньо до Львівського апеляційного адміністративного суду, при цьому відповідно до пункту 15 підпункту 15.5 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомукаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадженні або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяОСОБА_9