Справа № 9901/456/18
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2018-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.03.2018 Київ П/9901/456/18 9901/456/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Гончарової І.А.,

суддів Бившевої Л.І., Олендера І.Я., Шипуліної Т.М., Ханової Р.Ф., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу №9901/456/18

за позовом ОСОБА_1

до Вищої ради правосуддя

про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

27 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої ради правосуддя, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 20 лютого 2018 року про звільнення її з посади судді Сихівського районного суду м. Львова на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України відповідно до рішення Третьої дисциплінарної палати від 18 жовтня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що висновки, викладені в рішеннях Вищої ради правосуддя та її дисциплінарного органу, є помилковими, не відповідають дійсним обставинам, побудовані на припущеннях, не ґрунтуються на нормах права, міжнародної практики. При цьому в указаних рішеннях відсутні мотиви, з яких Дисциплінарна палата та Вища рада правосуддя дійшли висновків, що позивачем було допущено поведінку, яка підриває авторитет судової влади; відсутнє посилання на обставини, які свідчать про таку поведінку та посилання на докази, що підтверджують наявність факту такої поведінки. Також позивач вказала, що внаслідок необґрунтованої відмови в задоволенні її клопотань про відкладення вирішення питання про звільнення, відповідач тим самим позбавив її можливості скористатися передбаченим законодавством правом відводу та правом бути вислуханою.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2018 року відкрито провадження за адміністративним позовом ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Вища рада правосуддя подала відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач зазначив, що оскаржуване рішення прийнято правомірно, в межах наданих повноважень та у порядку, встановленому законодавством України, натомість доказів про наявність підстав для визнання протиправним та скасування такого рішення позивач не навів.

У судове засідання позивач не з'явилася, у клопотанні від 16 березня 2018 року, направленому на адресу суду, просила розглянути позовну заяву без її участі.

Відповідач також просив справу розглянути у письмовому провадженні за відсутності Вищої ради правосуддя.

Відповідно до частини дев'ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Перевіривши матеріали справи, всебічно й повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Указом Президента України від 25 квітня 2002 року № 383/2002 ОСОБА_1 призначено суддею Амвросіївського районного суду Донецької області строком на п'ять років, а Постановою Верховної Ради України від 20 березня 2008 року № 241-VІ обрано на посаду судді цього суду безстроково. Указом Президента України від 14 лютого 2015 року №82/2015 ОСОБА_1 переведено на посаду судді Сихівського районного суду міста Львова.

До Вищої ради правосуддя надійшли дисциплінарні скарги Львівської міської ради від 20 січня, 27 лютого, 21 квітня 2017 року на дії судді Сихівського районного суду міста Львова Радченко Е.А.

Зі змісту вказаних скарг убачається, що рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 18 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року, ОСОБА_2 зобов'язано привести до попереднього стану земельну ділянку, що знаходиться у АДРЕСА_1, шляхом демонтажу самочинно збудованого нерухомого майна - будівлі ресторану загальною площею 288,6 м2.

Під час виконання рішення суду 29 грудня 2016 року суддею Радченко Е.А. постановлено ухвалу, якою зупинено призначене на 30 грудня 2016 року виконання цього рішення.

23 лютого 2017 року суддею Радченко Е.А. постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання ОСОБА_2 (боржника за виконавчим провадженням) та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 464/12917/13-ц, виданий Сихівським районним судом міста Львова 18 лютого 2016 року.

15 червня 2017 року зазначену ухвалу Апеляційний суд Львівської області скасував та передав справу на новий розгляд до Сихівського районного суду м. Львова.

За результатами розгляду дисциплінарних скарг 18 жовтня 2017 року Третя Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя прийняла рішення №3313/3дп/15-17, залишене без змін рішенням Вищої ради правосуддя від 16 січня 2018 року №63/0/15-18, про притягнення судді Сихівського районного суду міста Львова Радченко Е.А. до дисциплінарної відповідальності та застосування до неї дисциплінарного стягнення у виді внесення подання Вищій раді правосуддя про звільнення її з посади судді.

20 лютого 2018 року на підставі подання Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 29 січня 2018 року № 2786/0/9-18 Вища рада правосуддя прийняла рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Сихівського районного суду м. Львова на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Правомірність прийняття вказаного рішення є предметом цього судового розгляду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підстави та порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів визначено Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) та Законом України «Про вищу раду правосуддя» від 21.12.2016 №1798- VIII (далі - Закон №1798- VIII).

Зокрема, статтею 108 Закону №1402-VIII встановлено, що дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя», з урахуванням вимог цього Закону.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 109 Закону №1402-VIII одним із видів дисциплінарного стягнення, який може бути застосований до судді, є подання про звільнення судді з посади, що, зі змісту пункту 1 частини восьмої цієї ж статті, застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.

Статтею 112 Закону №1402-VIII визначено, що суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України, а саме:

1) неспроможність виконувати повноваження за станом здоров'я;

2) порушення суддею вимог щодо несумісності;

3) вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді;

4) подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням;

5) незгода на переведення до іншого суду у разі ліквідації чи реорганізації суду, в якому суддя обіймає посаду;

6) порушення обов'язку підтвердити законність джерела походження майна.

Відповідно до частини третьої статті 56 Закону №1798- VIII питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, Вища рада правосуддя розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді.

Перевіряючи обґрунтованість та законність прийнятого Вищою радою правосуддя рішення від 20 лютого 2018 року № 563/0/15-18 відносно ОСОБА_1, суд зазначає, що згідно з частиною другою статті 57 Закону №1798-VIII, рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;

3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

Отже, законодавець чітко визначив підстави для оскарження та скасування рішення про звільнення суддів з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, такі підстави є вичерпними та не підлягають розширеному тлумаченню.

Як вбачається з рішення Вищої ради правосуддя від 20.02.2018 № 563/0/15-18, позивача було звільнено у зв'язку з поданням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді).

При цьому підставою для прийняття оскаржуваного рішення слугувало рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 18 жовтня 2017 року № 3313/3дп/15-17, залишене без змін рішенням Вищої ради правосуддя від 16 січня 2018 року №63/0/15-18, про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності шляхом застосування дисциплінарного стягнення у виді внесення подання Вищій раді правосуддя про звільнення її з посади судді.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, відповідно до частини сьомої статті 266 КАС України, оскаржила до Великої Палати Верховного Суду рішення Вищої ради правосуддя від 16 січня 2018 року про залишення без змін рішення її Третьої Дисциплінарної палати.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі №11-66сап18 у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що характер дій судді Радченко Е.А. під час розгляду заяви ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, свідчить про вчинення нею дій, які підривають авторитет правосуддя, а тому відповідачем правильно кваліфіковано такі дії як істотний дисциплінарний проступок. За таких обставин, зважаючи на характер порушень, допущених суддею Радченко Е.А., які є очевидними, грубими та призвели до підриву авторитету правосуддя; на наслідки, що настали за результатами вчинених діянь, а саме унеможливлення виконання остаточного судового рішення; враховуючи дані про особу судді, зокрема, негативну характеристику з місця роботи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Вищою радою правосуддя та її дисциплінарним органом правомірно, з дотриманням принципу пропорційності застосовано до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді подання про її звільнення з посади.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, враховуючи приписи вказаної норми, факт вчинення позивачем істотного дисциплінарного проступку та, як наслідок, правомірність рішень відповідача та його дисциплінарного органу про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді подання про її звільнення з посади, є підтвердженими постановою Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2018 року та не потребують доказування.

У зв'язку з наведеним доводи позивача щодо відсутності в рішеннях Вищої ради правосуддя та її дисциплінарного органу мотивів, з яких Третя Дисциплінарна палата та Вища рада правосуддя дійшли висновків, що нею було допущено поведінку, яка підриває авторитет судової влади, є безпідставними, оскільки вказані обставини були встановлені в ході розгляду справи №11-66сап18.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити в контексті змісту частини другої статті 57 Закону №1798-VIII, що оскаржуване рішення Вищої ради правосуддя від 20.02.2018 №563/0/15-18 є вмотивованим та містить конкретну підставу звільнення позивача, визначену законом.

Частиною другою статті 30 Закону №1798-VIII встановлено, що засідання Вищої ради правосуддя у пленарному складі, засідання Дисциплінарної палати є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу Вищої ради правосуддя або Дисциплінарної палати відповідно.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1798-VIII Вища рада правосуддя складається з двадцяти одного члена.

Як вбачається з витягу з протоколу № 11засідання Вищої ради правосуддя від 20.02.2018, на засіданні були присутніми 16 її членів, тобто більшість від складу, які проголосували «за» звільнення позивача з посади судді, «проти» - 0, «не брали участі в голосуванні» - 0.

Отже, спірне рішення від 20.02.2018 № 563/0/15-18 ухвалено повноважним складом Вищої ради правосуддя та підписано усіма її членами, які брали участь в його ухваленні.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що рішення Вищої ради правосуддя від 20.02.2018 № 563/0/15-18 про звільнення позивача з посади судді прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, підстави для скасування вказаного рішення, відповідно до частини другої статті 57 Закону №1798-VIII, відсутні.

Посилання позивача на порушення Вищою радою правосуддя її прав шляхом відмови у задоволенні клопотань про відкладення розгляду справи про її звільнення колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідно до частини третьої статті 56 Закону №1798-VIII неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

За правилами статті 139 КАС України понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання позову у цій справі відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 22, 241-246, 250, 255, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення від 20.02.2018 № 563/0/15-18 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення складено 26 березня 2018 року.

Головуючий суддя І.А. Гончарова

Судді Л.І. Бившева

І.Я. Олендер

Т.М. Шипуліна

Р.Ф. Ханова