Справа № 826/6516/16
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2018-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 березня 2018 року № 826/6516/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Катющенка В.П., суддів: Кармазіна О.А., Скочок Т.О., за участю секретаря судового засідання Скидан С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до про Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,
за участю:

позивача - не зявився, просив розглядати справу за його відсутності

від відповідача - Сідловська А.В.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд, з урахуванням останнього уточненого позову:

- визнати не виконаною постанову Вищого адміністративного суду України від 29.03.2011 щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Контрольно-ревізійного відділу Міністерта регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, з 01.02.2007;

- визнати протиправним та скасувати наказ №123К/ОС від 24.03.2016 про поновлення на роботі та звільнення ОСОБА_1 з займаної посади начальника Контрольно-ревізійного відділу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України;

- стягнути з Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчисленого за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100;

- зобов'язати Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України виплатити ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у зв'язку із виданням протиправного наказу №123К/ОС від 24.03.2016 щодо поновлення та звільнення з роботи.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24.03.2016 він був відсутній на своєму робочому місці та не працював, оскільки не був обізнаний про те, що наказом №123К/ОС від 24.03.2016 його було поновлено на посаді та звільнено з займаної посади начальника Контрольно-ревізійного відділу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України. Вважає своє поновлення та звільнення неправомірним, оскільки відповідачем, на його думку, не виконано постанову Вищого адміністративного суду України про його поновлення, всі належні кошти за час вимушеного прогулу йому не виплачено. Крім того, зазначив, що незаконним звільненням йому було спричинено моральні страждання.

Ухвалою суду від 27.04.2016 відкрито провадження у справі № 826/6516/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідно до ухвали суду від 26.10.2017 адміністративну справу №826/6516/16 прийнято до провадження судді Катющенка В.П. та призначено справу до судового розгляду колегією у складі трьох суддів.

У судове засідання, призначене на 21.03.2018, позивач не прибув, у матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача у судовому засіданні 21.03.2018 заперечувала проти позову з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову. Зазначила, що позовна заява є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки Мінрегіоном вжито в межах своєї компетенції всіх заходів щодо поновлення позивача на роботі, зокрема на адресу позивача неодноразово надсилались листи-запрошення для вирішення питання поновлення на роботі. Крім того, Мінрегіоном було видано наказ від 11.03.2016 №56 про упорядкування структури апарату Мінрегіону, яким ліквідовано Сектор внутрішнього аудиту і утворено Контрольно-ревізійний відділ як самостійний підрозділ. Оскільки позивач тривалий час не з'являвся до Мінрегіону та ігнорував листи запрошення, відповідачем було видано спірний наказ №123К/ОС від 24.03.2016 про поновлення на роботі та звільнення ОСОБА_1 з займаної посади начальника Контрольно-ревізійного відділу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

В судовому засіданні 21.03.2018 на підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України №49 "ос" від 01.02.2007 ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника контрольно-ревізійного відділу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України у зв'язку із змінами в організації праці (пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України).

Не погоджуючись з вказаним наказом, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним наказ щодо його звільнення з посади, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.05.2010 у справі № 2а-4477/09/2670, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2010, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 01.02.2007 № 49 «ос» про звільнення позивача з роботи з посади начальника Контрольно-ревізійного відділу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України, згідно п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Стягнуто з Ліквідаційної комісії Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.02.2007 по 01.05.2010 в сумі 118 104,00 грн. Визнано звільненим позивача з роботи з 01.05.2010 року на підставі п. 3 ст. 30 Закону України «Про державну службу» у зв'язку із досягненням ним граничного віку проходження державної служби. Постанова суду в частині стягнення на користь позивача заробітної плати за один місяць в розмірі 3108,00 грн. звернута до негайного виконання. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 29 березня 2011 року касаційну скаргу Міністерства регіонального розвитку та будівництва України задоволено частково. Скасовано ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2010 року та змінено постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 травня 2010 року, а саме: абзац третій резолютивної частини постанови суду викладено в наступній редакції: «Стягнути з Ліквідаційної комісії Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.02.2007 по 01.05.2010, з відрахуванням отриманої ним допомоги по безробіттю, обов'язкових зборів та платежів». Виключено з резолютивної частини постанови суду четвертий абзац щодо визнання звільненим позивача з роботи з 01.05.2010 на підставі п. 3 ст. 30 Закону України «Про державну службу» у зв'язку із досягненням ним граничного віку проходження державної служби. Доповнено резолютивну частину постанови суду абзацом наступного змісту: «Поновити ОСОБА_4 на посаді начальника Контрольно-ревізійного відділу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України з 01.02.2007».

24.03.2016 на виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 29.03.2011 Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України видано наказ №123К/ОС про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Контрольно-ревізійного відділу з 01.02.2007.

Разом з тим, пунктом 2 вказаного наказу ОСОБА_1 звільнено з займаної посади на підставі пункту 3 статті 30 Закону України «Про державну службу» у зв'язку досягненням позивачем граничного віку проходження державної служби.

Вважаючи, що поновлення та звільнення відбулось з порушенням його прав, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, яка діяла до 15.12.2017, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно з частиною другою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, яка діяла до 15.12.2017, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Як встановлено вище, судове рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді як незаконно звільненого працівника набрало законної сили та підлягає обов'язковому виконанню.

Відповідно до положень статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Таким чином, у разі поновлення працівника на роботі відповідним судовим рішенням у зв'язку з незаконним звільненням він має право на отримання середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу до дня видання відповідного наказу про поновлення на посаді.

Судом встановлено, що на виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 29.03.2011 Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України видано наказ від 24.03.2016 №123К/ОС про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Контрольно-ревізійного відділу з 01.02.2007.

При цьому, матеріалами справи підтверджується, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.09.2014 у справі № 2а-4477/09/2670, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.11.2014, встановлено спосіб виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 29.03.2011 в частині стягнення з Ліквідаційної комісії Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.02.2007 по 01.05.2010, з відрахуванням отриманої ним допомоги по безробіттю, обов'язкових зборів та платежів, шляхом визначення суми, що підлягає стягненню, у розмірі 149161,22 грн.

09.04.2015 постановою Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/1296/15, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.06.2015, стягнуто з Мінрегіону на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.05.2010 по 02.04.2015 в розмірі 209493,80 грн.

25.01.2016 постановою Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/17599/15, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016, стягнуто з Мінрегіону на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період квітень-жовтень 2015 року в розмірі 48408,29 грн.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, за період з 01.11.2015 по 23.03.2016 Мінрегіоном у добровільному порядку нараховано на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах на час виникнення спірних правовідносин було врегульовано статтею 267 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною дванадцятою якої, серед іншого, було передбачено, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 181 цього Кодексу.

Згідно і статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, яка діє з 15.12.2017, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах врегульовано статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, яка діє з 15.12.2017, частиною восьмою якої, серед іншого, передбачено, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, правова оцінка дій відповідача щодо виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 29.03.2011 може бути надана судом виключно в порядку, встановленому статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України в межах справи № 2а-4477/09/2670.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позовної вимоги про визнання не виконаною постанови Вищого адміністративного суду України від 29.03.2011 щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Контрольно-ревізійного відділу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України з 01.02.2007, відсутні.

Щодо визнання протиправним та скасування наказу №123К/ОС від 24.03.2016 про поновлення на роботі та звільнення ОСОБА_1 з займаної посади начальника Контрольно-ревізійного відділу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачаться, що листом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 18.02.2016 №7/23-1658 запропоновано позивачу у строк до 29.02.2016 прибути до Мінрегіону для вирішення питання поновлення на роботі.

Позивач у встановлений термін до Мінрегіону не з'явився, надіславши при цьому лист від 25.02.2016, в якому висловив свої схвилювання та просив повідомити його про те, що необхідно для його поновлення на роботі.

Листом від 10.03.2016 №7/8-2417 позивачу повторно запропоновано прибути до Мінрегіону для вирішення питання поновлення на роботі.

11.03.2016 Мінрегіоном з метою виконання рішення суду було видано наказ від 11.03.016 №56 про упорядкування структури апарату Мінрегіону, яким ліквідовано Сектор внутрішнього аудиту і утворено Контрольно-ревізійний відділ як самостійний підрозділ.

У судовому засіданні 29.11.2017 судом досліджено оригінал вказаного наказу, структуру Мінрегіону, затверджену вказаним наказом та оригінал наказу № 123 К/ОС від 24.03.2016.

Оскільки позивач тривалий час не з'являвся до Мінрегіону та ігнорував листи-запрошення, 22.03.2016 відповідачем на адресу відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було направлено лист №7/8-2971 з проханням посприяти виконанню рішення суду щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Цього ж дня відповідачем на адресу позивача було направлено телеграму, в якій повідомлялось про те, що 24.03.2016 року позивача буде поновлено та запропоновано прибути цього дня на робоче місце за вказаною адресою.

24.03.2016 на виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 29.03.2011 Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України видано наказ №123К/ОС про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Контрольно-ревізійного відділу з 01.02.2007.

Враховуючи те, що відповідач в межах своїх повноважень, інформував позивача про наміри щодо поновлення його на посаді та необхідність (можливість) вчинення певних нормативно-регламентованих дій для забезпечення саме його прав, а позивач вчасно не виявив бажання прибути до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України для вирішення питання поновлення його на роботі, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправним та скасування наказу №123К/ОС від 24.03.2016 в частині поновлення його на роботі.

Крім того, суд вважає, що вимога позивача про визнання протиправним та скасування наказу №123К/ОС від 24.03.2016 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади на підставі пункту 3 статті 30 Закону України «Про державну службу» також не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У розумінні пункту 15 частина 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

У спірних правовідносинах підлягають застосуванню як норми спеціального законодавства - Закон України «Про державну службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) так і положення КЗпП України. При цьому суд враховує, що пріоритетними є норми спеціального закону. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадку, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 30 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби (стаття 23 цього Закону).

Згідно статті 23 Закону України «Про державну службу» граничний вік перебування на державній службі становить 65 років. У виняткових випадках після досягнення граничного віку перебування на державній службі державні службовці можуть бути залишені на державній службі лише на посадах радників або консультантів за рішенням керівника відповідного державного органу.

Таким чином, саме керівнику надано право приймати рішення щодо залишення державних службовців на посадах радників або консультантів після досягнення граничного віку перебування на державній службі й у виняткових випадках.

З постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.05.2010 у справі № 2а-4477/09/2670 вбачається, що 01.05.2010 ОСОБА_1 виповнилось 60 років.

Оскільки станом на час винесення спірного наказу - станом на 24.03.2016, ОСОБА_1 виповнилось 65 років, у відповідача відповідно до пункту 3 частини 1 статті 30 Закону України «Про державну службу» існував обов'язок щодо видання наказу про звільнення позивача у зв'язку з досягненням ним граничного віку перебування на державній службі, що і було вчинено відповідачем 24.03.2016.

Враховуючи наведене вище у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування наказу №123К/ОС від 24.03.2016 про поновлення на роботі та звільнення ОСОБА_1 з займаної посади начальника Контрольно-ревізійного відділу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

При цьому судом враховано, що позивачем на адресу відповідача 28.03.2016 було надано пояснення з приводу відсутності на роботі 24.03.2016, у яких позивач зазначив про отримання листа та телеграми про необхідність прибуття до Мінрегіону лише 25.03.2016, з огляду на що позивач прибув на робоче місце 28.03.2016.

Вказані пояснення враховано відповідачем як поважні причини відсутності на роботі, про що свідчить відсутність наказу про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 за відсутність на роботі 24.03.2016 та виплату відповідачем заробітної плати позивачу, у тому числі, за робочий день - 24.03.2016, що підтверджується наявною в матеріалах справи відомістю на виплату грошей № 14 від 28.03.2016.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди суд зазначає, що оскільки під час судового розгляду справи не встановлено протиправності звільнення ОСОБА_1, то, відповідно і підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, спричиненої таким звільненням відсутні, а отже зазначені позовні вимоги задоволенню також не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (02091, АДРЕСА_1) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Головуючий суддя В.П. Катющенко

Судді О.А. Кармазін

Т.О. Скочок

Повний текст рішення складено та підписано 2 квітня 2018 року.