Справа № 826/16695/17
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 квітня 2018 року № 826/16695/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_1
доГоловного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
проскасування податкового повідомлення - рішення від 30 червня 2017 року № 100054-13,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач) в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 30 червня 2017 року № 100054-13.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року залишено позовну заяву Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 без руху.

09 січня 2018 року (відповідно до відмітки служби діловодства суду) позивачем подано клопотання про уточнення позовних вимог та усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2018 року прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження 13 лютого 2018 року.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу судового засідання 13 лютого 2018 року, зважаючи на неявку представників сторін, не здійснювалось, розгляд справи відкладено на 06 березня 2018 року.

У судовому засіданні 06 березня 2018 року представник позивача адміністративний позов підтримав, просив суд скасувати податкове повідомлення - рішення. В обґрунтування позову зазначив, що спірне рішення складено та направлено позивачу із порушенням строків, встановлених Податковим кодексом України.

Представник відповідача у судовому засіданні 06 березня 2018 року проти позову заперечив, просив суд відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що позивач є власником нежитлового приміщення загальною площею 595,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, а тому на підставі статті 266 Податкового кодексу України сформоване податкове повідомлення - рішення від 30 червня 2017 року № 100054-13.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні суд, згідно з частиною 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, перейшов для подальшого розгляду та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ВСТАНОВИВ:

30 червня 2017 року відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення № 100054-13, яким відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України позивачу нараховано зобов'язання за платежем під нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості за 2016 рік в сумі 8211,5 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року №71-VIII, яким, шляхом викладення в новій редакції ПК України, було введено новий вид податку, а саме податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так, відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Виходячи зі змісту вказаних норм, необхідним вбачається першочергово встановити чи є, у даному випадку позивач, платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Для цього необхідно встановити чи є позивач власником об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Як зазначено у відзиву на позовну заяву, спірне податкове повідомлення - рішення прийняте на підставі статті 266 Податкового кодексу України, згідно даних Реєстру платників податків на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, програмним забезпеченням ІС «Податковий блок», позивач є власником нежитлового приміщення загальною площею 595,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно реєстраційного посвідчення НОМЕР_2 позивачу на праві приватної власності належить нежитлове приміщення загальною площею 1414,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, позивач власником об'єкту нежитлової нерухомості загальною площею 1414,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, на підтвердження чого надано останнім копію реєстраційного посвідчення НОМЕР_2 та рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 липня 2008 року.

Згідно відзиву на позов, рішення розраховано наступним чином: 595,9 кв.м х 13,78=8211,50 грн, де: 595,9 - загальна площа об'єкта нерухомого майна, 13,78 - ставка податку відповідно до пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України.

Проте, окремого розрахунку як додатку до податкового повідомлення - рішення відповідачем суду не надано.

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України, ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази.

Стаття 265 ПК України визначає склад податку на майно, зокрема, він включає в себе: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортний податок; плату за землю.

Наведене вище свідчить, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, безумовно є підвидом місцевих податків, особливість яких, серед іншого, полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України, адже, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв, віднесено до компетенції відповідних місцевих рад.

В силу приписів пункту 8.3. статті 8 ПК України, до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад фактично продубльовано і пунктом 24 частини 1 статті 26 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні" та статтею 143 Конституції України.

Сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів, що здійснюється у порядку, визначеному ПК України.

Пункт 12.5 статті 12 ПК України передбачає, що офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 цього Кодексу.

Податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах: стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року (підпункт 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України).

Згідно з пунктом 5.2 статті 5 ПК України, у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Так, згідно з частиною 3 статті 27 Бюджетного кодексу України, закони України або їх окремі положення, які впливають на показники бюджету (зменшують надходження бюджету та/або збільшують витрати бюджету) і приймаються: не пізніше 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку планового бюджетного періоду; після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Отже, зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Судом встановлено, що Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" №71-VIII ухвалений 28 грудня 2014 року, тобто після 15 липня 2014 року.

В свою чергу, Київська міська рада 28 січня 2015 року прийняла рішення №58/923, яким внесла зміни до рішення від 23 червня 2011 року №242/5629 "Про встановлення місцевих податків та зборів у м. Києві", виклавши його у новій редакції. Рішення від 28 січня 2015 року було оприлюднено в газеті "Хрещатик" від 30 січня 2015 року №13. Але слід зазначити, що рішенням від 28 січня 2015 року розміру ставок податку встановлено не було.

Ставки податку були встановлені в додатку №1 до цього рішення. Додаток було оприлюднено 06 березня 2015 року в газеті "Хрещатик" №33 (випуск "Документи" від 06 березня 2015 року № 20).

Незважаючи на це, відповідачем протиправно у оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні визначено позивачу суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до ставок встановлених місцевою радою, оскільки Київською міською радою рішення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у місті Києві не було оприлюднене до 15 липня 2014 року, а тому мінімальна ставка податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, у 2015 році має становити 0 відсотків.

Натомість, як вбачається з розрахунку до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, сума донарахованого позивачу податку за 2016 рік склала 8211,5 грн.

Також необхідно зазначити, що листом Центрального офісу з обслуговування великих платників Міжрегіонального Головного управління Державної фіскальної служби від 23 грудня 2015 року №27547/10/25-10-06-11 "Щодо оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" надано пояснення в межах повноважень зазначеного органу, відповідно до яких зазначено, що якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення ставок з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, то мінімальною ставкою такого податку є " 0" відсотків.

Відповідь аналогічного змісту також викладена в загальнодоступному інформаційно-довідковому ресурсі Державної фіскальної служби України в категорії 106.08.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що визначення позивачу суми податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки за 2016 рік не відповідає положенням ПК України, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.

Зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема у справі "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06) Європейський суд з прав людини висловив позицію щодо сумісності способу, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, з принципами Конвенції та практикою Європейського суду з прав людини в світлі захисту прав, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд зазначив: "перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.o." проти Чеської Республіки" , заява №26449/95, п. 54, від 09 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy), [ВП], заява №33202/96). На думку Суду, відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника". У цій справі Суд постановив, що мало місце порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, у тому числі через те, що органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати прибуткового податку.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у пункті 53 свого рішення "Суханов та Ільченко проти України" (заяви №68385/10 та №71378/10), яке набуло статусу остаточного 26 вересня 2014 року: "Суд повторює, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява №25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-ХІІ).

Також, судом враховано відсутність розрахунку розміру податку та порушення порядку вручення податкових повідомлень - рішень позивачу, зокрема, як свідчать матеріали справи, спірне податкове повідомлення - рішення № 100054-13 складене 30 червня 2017 року, проте направлено на адресу позивача 29 листопада 2017 року, отримано останнім 04 грудня 2017 року.

Водночас, як встановлено судом та про що зазначено вище, у органу доходів і зборів взагалі були відсутні підстави для збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, ) від 30 червня 2017 року № 100054-13.

3. Присудити з Державного бюджету України на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн (шістсот сорок гривень) за рахунок бюджетних асигнувань відповідно до платіжного доручення від 14 грудня 2017 року № 34713.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Аверкова