Справа № 2а-11596/11/2670
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2018 Київ К/9901/6976/18 2а-11596/11/2670
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Смоковича М.І.,

суддів Білоуса О.В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 7 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Дарницького районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про визнання дій протиправними, скасування наказів в частині, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

у с т а н о в и в:

у серпні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (далі - ГУ МВС), Дарницького районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (далі - Управління ГУ МВС) і з урахуванням уточнення до позовних вимог просив визнати неправомірними дії ГУ МВС щодо його звільнення, скасувати пункт 1 наказу ГУ МВС від 21 червня 2011 року №226, наказ ГУМВС від 7 липня 2011 року №386 о/с щодо особового складу в частині звільнення оперуповноваженого сектору карного розшуку територіального відділу міліції Управління ГУ МВС ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ, поновлення його на цій посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 11 липня 2011 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірні накази видані без урахування усіх істотних обставин, зокрема, на думку позивача, застосований до нього вид дисциплінарної відповідальності (звільнення) є найсуворішим і аж ніяк не є співмірним з тяжкістю вчиненого ним проступку. Покликається позивач й на те, що під час службового розслідування належним чином не було з'ясовано обставин, передбачених частиною десятою статті 14 та Закону України від 22 червня 2006 року №3460-IV «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» (далі - Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України), а при розгляді питання про звільнення з роботи не враховано вимог трудового законодавства, зокрема в частині необхідності отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Ухвалою від 17 листопада 2011 року Окружний адміністративний суд міста Києва залишив без розгляду позовні вимоги в частині скасування пункту 1 наказу ГУ МВС від 21 червня 2011 року №226. Постановою від 17 листопада 2011 року цей суд відмовив у задоволенні решти позовних вимог.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 2 серпня 2012 року залишив постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 листопада 2011 року без змін.

Фактичними підставами, які зумовили оспорене правозастосування, стали такі встановлені судами попередніх інстанцій обставини.

ОСОБА_1 працював в органах внутрішніх справ з січня 2001 року, на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку ТВМ Дарницького РУ ГУ МВС з грудня 2006 року.

Згідно з пунктом 1 Наказу ГУ МВС № 226 від 21 червня 2011 року за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився у порушенні Правил дорожнього руху (керування транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння) та абзаців 2, 5, 12 статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, на оперуповноваженого сектору карного розшуку територіального відділу міліції Дарницького районного управління ГУМВС старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 накладено стягнення у виді звільнення з органів внутрішніх справ.

Відповідно до наказу ГУ МВС щодо особового складу від 7 липня 2011 року №386 о/с (далі - Наказ № 386 о/с) позивача звільнено в запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) згідно з підпунктом «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення).

Щодо підстав для такого рішення, то ними є результати службового розслідування, за наслідками яких керівництво ГУМВС затвердило висновок службового розслідування, яким встановлено обставини керування позивачем транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння. За цим фактом стосовно позивача оформлено також протокол про адміністративне правопорушення, за наслідками розгляду якого Дарницький районний суд м. Києва виніс постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності на підставі частини першої статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, наклавши на нього стягнення у виді штрафу.

У справі встановлено, що під час складення адміністративних матеріалів позивач не повідомив працівникам ДАІ про те, що проходить службу в органах внутрішніх справ, та усупереч вимог частини другої статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, не повідомив керівництво свого підрозділу про цю подію.

Окрім того, у справі встановлено, що позивач не вперше притягається до дисциплінарної відповідальності. Так, за час служби в органах внутрішніх справ та на займаній посаді позивач вісім разів притягувався до дисциплінарної відповідальності й на час службового розслідування мав діюче дисциплінарне стягнення - догану, оголошену за наказом Управляння ГУМВС від 16 травня 2011 року №123 за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився в грубому порушенні вимог Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність».

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходили з того, що службове розслідування проведено у межах встановлених строків, в порядку і спосіб, передбачені чинним законодавством й факт вчинення позивачем дисциплінарного правопорушення, передбаченого статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, є встановленим. Врахували суди й те, що позивач теж визнає факт вчинення ним проступку (керування транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння). Щодо застосовного до позивача виду дисциплінарного стягнення, то такий, на думку судів попередніх інстанцій, цілком відповідає як тяжкості скоєного, так і попередній поведінці позивача та його усвідомленню своєї вини й суб'єктивному ставленню до посадових обов'язків. Доводи, висловлені ним у зв'язку із застосованим видом дисциплінарного стягнення, не спростовують встановлених в цій справі обставин.

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій ОСОБА_1 оскаржив їх у касаційному порядку.

У своїй касаційній скарзі позивач, з-поміж іншого, зазначив про те, що службове розслідування проведено з порушенням вимог Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС від 6 грудня 1991 року №552 та Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України в частині порядку організації проведення службового розслідування; спірні накази прийнято з порушенням місячного строку, а також без попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації. У зв'язку з останнім ОСОБА_1 ствердив, що є членом професійної спілки працівників внутрішніх справ, відтак за правилами частини другої статті 43 Кодексу законів про працю України відповідач мав би звернутися до профспілкового представника про отримання згоди щодо його звільнення. Утім відповідач цих вимог закону не виконав, а суди попередніх інстанцій при прийнятті оскаржених рішень залишили цю обставину поза увагою.

За наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 Вищий адміністративний суд України постановив ухвалу від 7 вересня 2016 року, якою залишив без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 листопада 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 2 серпня 2012 року.

Таке рішення суд касаційної інстанції мотивував тим, що факт порушення позивачем вимог Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України є встановленим на підставі належним чином досліджених доказів й мотиви, які позивач наводить на спростування висновків судів, є непереконливими й безпідставними. Касаційний суд зазначив, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано дійшли до висновку про законність звільнення ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ та про застосування до нього крайнього заходу дисциплінарного впливу у виді звільнення з огляду на тяжкість вчиненого ним правопорушення.

Покликання позивача на норми статті 43 Кодексу законів про працю України касаційний суд розцінив як безпідставне, оскільки за правилами вказаної статті таке погодження необхідне в разі розірвання трудового договору виключно з підстав, передбачених пунктами 1, 2 - 5, 7 статті 40, пунктами 2, 3 статті 41 цього Кодексу, тоді як звільнення позивача відбулось з підстав, передбачених Положенням, яке такого погодження не передбачає.

ОСОБА_1 не погодився з таким рішенням Вищого адміністративного суду України і подав заяву про його перегляд з підстави, встановленої пунктом 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року; далі - КАС). На переконання позивача, правові висновки цього рішення касаційного суду не відповідають висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 25 березня 2014 року у справі №21-44а14, суть якого полягає в тому, що звільнення атестованих працівників органів внутрішніх справ, членів виборного профспілкового органу, його керівників, крім додержання загального порядку, відповідно до частини третьої статті 41 Закону України від 15 вересня 1999 року №1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (далі - Закон №1045-XIV) допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки. У своїй заяві ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і прийняти нове рішення - про задоволення позову.

Отже, в заяві порушується питання про усунення розбіжностей в застосуванні норм матеріального права, зокрема, положень статті 43 Кодексу законів про працю України та статті 41 Закону №1045-XIV щодо неможливості звільнення членів профспілки без згоди відповідного профспілкового комітету.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду перевірила матеріали справи й дійшла висновку про те, що судове рішення Вищого адміністративного суду України від 7 листопада 2016 року у цій справі не відповідає викладеному у постанові Верховного Суду України від 25 березня 2014 року висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Відповідно до статті 4 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» (чинного на дату виникнення спірних відносин; далі - Закон № 565-ХІІ) правовою основою діяльності міліції є Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України, постанови Кабінету Міністрів України, нормативні акти Міністерства внутрішніх справ України, Загальна декларація прав людини, міжнародні правові норми, ратифіковані в установленому порядку.

Згідно з частиною першою статті 18 зазначеного Закону порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

За пунктом 10 Положення (тут - у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією УРСР та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

За пунктом 22 Положення особи рядового і начальницького складу для охорони своїх професійних, службово-трудових, соціально-економічних прав та інтересів можуть об'єднуватися в громадські організації, діяльність яких здійснюється згідно з законодавством.

Частиною сьомою статті 18 Закону №565-ХІІ було передбачено, що працівники міліції вправі створювати професійні спілки.

Право кожної людини створювати професійні спілки і входити до них для захисту своїх інтересів закріплене у Загальній декларації прав людини, прийнятій і проголошеній резолюцією 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року.

Особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок визначаються Законом №1045-XIV.

Відповідно до частини першої статті 2 зазначеного Закону професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки.

За приписами частини третьої статті 41 Закону №1045-XIV звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Крім того, у Галузевій угоді між МВС та Професійною спілкою атестованих працівників органів внутрішніх справ України і Професійною спілкою працівників державних установ України передбачено, що звільнення членів виборного профспілкового органу структурних і територіальних органів, установ, навчальних закладів, що перебувають у сфері діяльності сторін, його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки) за відсутності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також виборного органу профспілки вищого рівня не допускається.

Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються із дотриманням загальних норм.

За змістом зазначених правових норм колегія суддів Верховного Суду України у постанові від 25 березня 2014 року висловила правовий висновок, за яким звільнення атестованих працівників органів внутрішніх справ, членів виборного профспілкового органу, його керівників, крім додержання загального порядку, допускається відповідно до частини третьої статті 41 Закону № 1045-XIV за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки.

Подібну правову позицію Верховний Суд України висловлював також у постанові від 1 жовтня 2013 року (справа № 21-319а13).

На дату перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 7 вересня 2016 року статтю 41 Закону №1045-XIV доповнено частиною дев'ятою (згідно із Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII), за якою положення цієї статті в частині особливостей притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення не поширюються на прокурорів, працівників органів внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України та органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства.

З урахуванням наступних редакцій до частини дев'ятої статті 41 Закону №1045-XIV, внесених згідно із Законами України від 16 липня 2015 року № 630-VIII, від 23 грудня 2015 року №901-VIII чинна редакція цієї частини статті 41 Закону №1045-XIV передбачає, що положення цієї статті в частині особливостей притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення не поширюються на <…> поліцейських, працівників Служби безпеки України, <…>.

Доповнення і зміни аналогічного змісту внесено й до частини першої статті 43 Кодексу законів про працю України.

Спірні правовідносини в цій справі, які слугували підставою різного правозастосування, виникли задовго до набрання чинності зазначених вище законодавчих змін як до статті 41 Закону №1045-XIV, так і до статті 43 Кодексу законів про працю України. Утім, при вирішенні спору застосуванню підлягають ті норми матеріального права, які діяли на дату їх виникнення.

Судячи зі встановлених в цій справі обставин, спірні накази про звільнення позивача з органів внутрішніх справ ГУ МВС прийняло під час дії положень статті 41 Закону №1045-XIV в редакції, як не передбачала винятків щодо застосування її положень щодо працівників правоохоронних органів. Судовий розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій також відбувся до того, як статтю 41 Закону №1045-XIV доповнено частиною дев'ятою вказаного вище змісту. Проте суди попередніх інстанцій, погодившись з доводами відповідача про правомірність спірного наказу щодо звільнення з органів внутрішніх справи, не з'ясовували чи був позивач членом профспілкової організації, а відтак чи остання попередньо надавала згоду на його звільнення із займаної посади.

Переглядаючи рішення судів попередніх інстанцій касаційний суд безпідставно відхилив аргументи позивача в цій частині, дійшовши, у підсумку, висновку про законність звільнення позивача з посади без згоди виборного профспілкового органу. Відтак колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду погоджується з тим, що правозастосовний висновок касаційного суду у цій справі не відповідає правому висновку Верховного Суду України, висловленому у згаданій вище постанові щодо застосування статті 41 Закону №1045-XIV у подібних правовідносинах.

Оскільки для правильного вирішення цього спору необхідно з'ясувати додаткові обставини (щодо членства позивача у профспілковій організації і надання виборним органом/представником останньої згоди щодо звільнення позивача), що Верховний Суд України у межах своїх повноважень здійснити не може, та з урахуванням положень частини другої статті 243 КАС, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у цій справі підлягають скасуванню, а справа - правленню на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду слід мати на увазі положення частини дев'ятої статті 43 Кодексу законів про працю України, за якою якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, викладеній згідно із Законом України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII, статтями 241- 243 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду

п о с т а н о в и л а:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2011 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 2 серпня 2012 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 7 вересня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.І. Смокович

Судді: О.В. Білоус

Т.Г. Стрелець