Справа № 815/3558/17
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/3558/17

Категорія: 3.4

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді-доповідача ОСОБА_1

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову від 12 жовтня 2017 року, ухвалену Одеським окружним адміністративним судом у складі головуючого-судді Свиди Л.І., суддів Левчк О.А., Бжассо Н.В., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3, яка діє в свої інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_4 Таснім Ісмаєл, 08.03.2005 р. н., ОСОБА_4 Ісмаєл, 20.04.2006 р. н., ОСОБА_5 Ісмаєл, 01.08.2011 р. н., до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №132-17 від 12.04.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИВ:

05 липня 2017 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 в свої інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_5 Таснім Ісмаєл, 08.03.2005 р. н., ОСОБА_4 Ісмаєл, 20.04.2006 р. н., ОСОБА_5 Ісмаєл, 01.08.2011 р. н., звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просила суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення №132-17 від 12.04.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобовязати відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 Таснім Ісмаєл, 08.03.2005 р. н., ОСОБА_4 Ісмаєл, 20.04.2006 р. н., ОСОБА_5 Ісмаєл, 01.08.2011 р. н. біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою від 12 жовтня 2017 року, ухваленою в порядку письмового провадження, Одеський окружний адміністративний суд частково задовленив адміністративний позов:

- визнав неправомірним та скасував рішення Державної міграційної служби України №132-17 від 12.04.2017 року про відмову у визнанні ОСОБА_2 ОСОБА_3 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_5 Таснім Ісмаєл, 08.03.2005 р. н., ОСОБА_4 Ісмаєл, 20.04.2006 р. н., ОСОБА_5 Ісмаєл, 01.08.2011 р. н. біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобовязав Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_5 Таснім Ісмаєл, 08.03.2005 р. н., ОСОБА_4 Ісмаєл, 20.04.2006 р. н., ОСОБА_5 Ісмаєл, 01.08.2011 р. н. особою, яка потребує додаткового захисту.

- в задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 ОСОБА_3 відмовив.

Не погоджуючись з постановою суду Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального і процесуального права та неповно зясував обставини, що мають значення для справи.

Так апелянт зазначає, що суд першої інстанції мав ухвалити судове рішення про зобовязання повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не зобовязувати приймати певне рішення, оскільки право встановлювати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисті віднесено до виключної компетенції ДМС України.

Не погоджується апелянт із застосуванням судом першої інстанції позиції УВКБ ООН, на яку послався суд першої інстанції та яка носить рекомендаційний характер, оскільки адміністративне судочинство здійснюється, окрім іншого, відповідно до міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_6 України.

Також апелянт вважає помилковим посилання суду першої інстанції на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства», оскільки зазначене рішення, на думку апелянта стосується виключно примусового повернення та примусового видворення.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відсутність у позивача підстав для визнання її біженцем, апелянт заперечує висновки суду першої інстанції про наявність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки складна соціально-економічна ситуація, що склалась внаслідок військових дій на території ОСОБА_7, не є автоматичною підставою для наданні статусу особи, яка потребує додаткового захисту. При цьому апелянт посилається на докази які підтверджують відсутність обставин для надання позивачу статусу особи, яка потребує додаткового захисту, та які помилково були не враховані судом першої інстанції.

ОСОБА_2 ОСОБА_3 письмових заперечень на апеляційну скаргу не надала.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника апелянта, позивача та представника позивача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Ухвалюючи постанову про часткове задоволення адміністративного позову суд першої інстанції встановив, матеріалами справи підтверджено та не оспорюється учасниками справи, що ОСОБА_2 ОСОБА_3 є громадянкою ОСОБА_7, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_1, постійне місце проживання в ОСОБА_7 - м. Алеппо. За національністю араб, за віросповіданням - мусульманка-сунітка, рідна мова - арабська, іншими мовами не володіє. 10.09.2017 року на території України помер чоловік позивача ОСОБА_5 Ісмаєл Хаммада, 23.12.1982 р. н., з яким вона має трьох дітей - доньку ОСОБА_5 Ісмаєл, 01.08.2011 р. н., сина ОСОБА_4 Ісмаєл, 20.04.2006 р. н. та доньку ОСОБА_4 Таснім Ісмаєл, 08.03.2005 р. н. Позивач має початкову освіту-6 класів, ніколи не працювала, не була членом жодної політичної, молодіжної чи громадської організації на території ОСОБА_7. Родина позивача брати: ОСОБА_2 ОСОБА_4 1988 р. н., ОСОБА_8 ОСОБА_4 1989 р. н., ОСОБА_9 ОСОБА_4 2000 р. н., ОСОБА_10 ОСОБА_4 2006 р. н.; сестри: ОСОБА_11 ОСОБА_4 1985 р. н., ОСОБА_11 ОСОБА_12 1987 р. н., ОСОБА_2 ОСОБА_12 1984 р. н., ОСОБА_13 ОСОБА_12 1995 р. н., мати Хаммаль Госун 1969 р. н. та батько ОСОБА_14 1969 р. н. залишились проживати в ОСОБА_7, м. Алеппо.

Позивач покинула ОСОБА_7 в грудні 2012 року. При виїзді мала національний паспорт. Виїхала автомобільним транспортом разом із чоловіком та трьома неповнолітніми дітьми та прямувала до Туреччини (м. Орфа). До України потрапила 05.03.2013 року офіційно, на підставі національного паспорту та візи типу С разом із чоловіком та трьома неповнолітніми дітьми. Пункт перетину кордону - міжнародний аеропорт Одеса.

18 квітня 2013 року ОСОБА_14 ОСОБА_3 звернулась до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області з заявою № 93 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в України (а.с. 134).

Наказом №39 від 24 травня 2013 року ГУДМС України в Одеській області, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або тимчасового захисту громадянці ОСОБА_7 ОСОБА_14 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа № 2013OD0122 (а.с.194).

Наказом №60 від 24 липня 2013 року ГУДМС України в Одеській області, згідно із ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянці ОСОБА_7 ОСОБА_14 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 200).

За результатами розгляду особової справи № 2013OD0122 громадянки ОСОБА_7 ОСОБА_14 ОСОБА_3, 20 серпня 2014 року Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області на підставі п. 4 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» складений висновок про відмову громадянці ОСОБА_7 ОСОБА_14 ОСОБА_3 у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 209-218).

На підставі матеріалів особової справи позивача, 06 жовтня 2014 року Державна міграційна служба України прийняла рішення №499-14, яким громадянці ОСОБА_7 ОСОБА_14 ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (а.с. 130).

ОСОБА_14 ОСОБА_3 29 жовтня 2014 року отримала повідомлення № 61 від 14.10.2014 року про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ДМС №499-14 від 06.10.2014 року (а.с. 127), не погодилася із прийнятим рішенням та оскаржила його до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду у справі №815/6199/14 від 08.09.2015 року адміністративний позов ОСОБА_14 ОСОБА_3 - задоволений частково, визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 499-14 від 06.10.2014 року про відмову ОСОБА_14 ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_14 ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення набрало законної сили після апеляційного оскарження.

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду у справі №815/6199/14 від 08.09.2015 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №67-15 від 25.11.2015 року про повторний розгляд заяви громадянки ОСОБА_7 ОСОБА_14 ОСОБА_3 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом №234 від 09 грудня 2015 року ГУДМС України в Одеській області, у відповідності до ч. 8 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_14 ОСОБА_3, особова справа № 2013OD0122 (а.с. 93).

Наказом №3 від 06 січня 2016 року ГУДМС України в Одеській області, відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжений строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту для громадянки ОСОБА_7 ОСОБА_14 ОСОБА_3, особова справа (а.с. 91).

За результатами розгляду особової справи № 2013OD0122 громадянки ОСОБА_7 ОСОБА_14 ОСОБА_3, 15 березня 2017 року ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» складений висновок про відмову громадянці ОСОБА_7 ОСОБА_14 ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 64-86).

На підставі матеріалів особової справи позивача, 12 квітня 2017 року Державна міграційна служба України прийняла рішення №132-17, яким ОСОБА_14 ОСОБА_3 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_4 Таснім Ісмаєл, 08.03.2005 р. н., ОСОБА_4 Ісмаєл, 20.04.2006 р. н., ОСОБА_5 Ісмаєл, 01.08.2011 р. н. було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (а.с. 63).

ОСОБА_14 ОСОБА_3 отримала 5 липня 2017 року повідомлення №160 від 12.06.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ДМС №132-17 від 12.04.2017 року (а.с. 56), не погодилася із прийнятим рішенням та оскаржила його до суду.

Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції дійшов висновку щодо формального ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, що у свою чергу призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови ОСОБА_14 ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_5 Таснім Ісмаєл, 08.03.2005 р. н., ОСОБА_4 Ісмаєл, 20.04.2006 р. н., ОСОБА_5 Ісмаєл, 01.08.2011 р. н. у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

ОСОБА_6 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

За таких обставин, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у ОСОБА_7 збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у ОСОБА_7. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Апеляційний суд погоджується з посиланням суду першої інстанції на офіційну позицію УВКБ ООН від лютого 2012 року, відповідно до якої державам - членам ООН рекомендовано ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до ОСОБА_7 до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення. Згідно іншої інформації УВКБ ООН за червень 2012 року з початку безладів в ОСОБА_7 в березні 2011 року, надійшли повідомлення серйозних, широко розповсюджених та систематичних порушеннях прав людини, свавільних арештах великої кількості людей та поганому поводженні, а загальна кількість загиблих перевищує 9000 осіб. Міжнародний комітет Червоного Хреста кваліфікував бойові дії в районах Хомса та Ідліба, як локальні громадські війни.

Згідно Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року и протоколу 1967 року (п. 171): ... якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування.

Відповідно до практики Європейського ОСОБА_3 з прав людини, яка відображена в рішенні від 28.06.2011 року №8319/07 та 11449/07 у справі Суфі і Ельмі проти Сполученого Королівства повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання (п.п.217-241).

Згідно офіційної позиції УВКБ ООН за листопад 2015 року, на даний момент майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково накладаються один на одного, та в які все більшою мірою залучаються різні регіональні та міжнародні фактори. Країна сильно роздроблена, оскільки сторони конфлікту, у тому числі Збройні сили ОСОБА_7, угрупування Ісламська держава Іраку та аль - Шама, антиурядові озброєні групи і курдські сили, здійснюють контроль над різними регіонами країни, надаючи на них свій вплив. Оскільки міжнародні зусилля із припинення конфлікту в ОСОБА_7 результатів досі не принесли, його активне продовження спричиняє за собою руйнівні наслідки для сирійського населення, у тому числі зростання числа жертв серед цивільного населення, масштабне переміщення людей усередині країни і за її межі, а також безпрецедентну по масштабах гуманітарну кризу. У деяких районах між урядовими і неурядовими силами досягнуті неміцні угоди про локальне припинення вогню, які привели до тимчасової деескалації бойових дій на місцевому рівні. (ч. 2 Рекомендацій з питань міжнародного захисту щодо осіб, які залишають САР УВКБ ООН від листопада 2015 року).

Відповідно до ч. 7 Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2015 року, за наявними даними, кількість осіб, які загинули в результаті конфлікту з його початку у 2011 році, оцінюється від 145 до більше 250 тис. чол. Найбільша кількість жертв зареєстрована в провінції ОСОБА_15, далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і Хама. Найбільше число загиблих - серед чоловіків (як бойовиків, так і цивільних), тоді як на жінок та дітей, за повідомленнями, доводиться чверть усіх випадків смерті серед цивільного населення. Повідомляється, що погіршення стану сирійської системи охорони здоров'я в результаті конфлікту призвело до тисячі смертей від хронічних захворювань, яким можна було запобігти в звичайних умовах, а також до передчасних смертей від звичайно несмертельних інфекційних захворювань, захворювань, що виникають у новонароджених, і недоїдання. Крім того, в результаті конфлікту сотні тисяч людей отримали поранення, які часто призводять до тривалої непрацездатності, а ще більше людей страждають від наслідків психологічних травм, викликаних тим, що вони стали свідками насильства, втрати членів сім'ї, вимушених переміщень та поневірянь.

Згідно із ч. 41 Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2015 року, у світлі розвитку подій і зміни обставин в ОСОБА_7, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців та палестинців, що постійно мешкали у ОСОБА_7, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці на місці (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

Відповідно до ч. 44 Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2015 року, враховуючи актуальність даного питання на тлі збільшення навантаження на сусідні з ОСОБА_7 держави і відновлення припливу біженців, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами ОСОБА_7, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності та розділення відповідальності за захист сирійських біженців.

Також, згідно Актуальної інформації про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по ОСОБА_7 за лютий 2017 року, вбачається, що у відповідності з Рекомендаціями з питання міжнародного захисту УВКБ ООН (Редакція IV), виданими в листопаді 2015 року, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців вважає, що більшість громадян ОСОБА_7, які звертаються за міжнародним захистом, найімовірніше, відповідають критеріям визначення біженець, наведеного в ст. 1А (2) Конвенції 1951 р, оскільки у них будуть цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за однією з ознак, зазначених у Конвенції . УВКБ ООН також зазначає, що по відношенню до багатьох цивільних осіб, які залишили країну, зв'язок з підставами, описаними в Конвенції 1951 року полягатиме в прямій або непрямій, реальної або приписується підтримок однієї зі сторін конфлікту. УВКБ ООН вважає, що тільки у виняткових випадках шукачі притулку з ОСОБА_7 можуть не відповідати критеріям визначення біженця Конвенції 1951 року і в таких випадках слід розглядати можливість надання інших видів міжнародного захисту, в тому числі - в державах, пов'язаних зобов'язаннями щодо дотримання кваліфікаційної ОСОБА_6, - додаткового захисту.

Інформація з питання відношення до осіб, які повертаються до ОСОБА_7, зустрічається рідко, джерела повідомляють, що по відношенню до таких осіб проводиться розслідування в пункті в'їзду (на кордоні, в аеропорту) з метою встановлення, не оголошені вони в розшук по причин, пов'язаних з загрозою національній безпеці (в тому числі, на предмет причетності до злочинів, реальної чи гаданої антиурядової діяльності,політичних поглядів, контактів з політичною опозицією за кордоном, призову на військову службу і т. д.). Правозахисні організації, такі як Міжнародна амністія і Хьюман Райтс Вотч, зафіксували ряд випадків арештів, тортур і/або насильницьких зникнень сирійських громадян в міжнародному аеропорту ОСОБА_15 і в пунктах перетину сухопутних кордонів, як при виїзді, так і при поверненні, до яких були причетні співробітники служб безпеки. Ризик арешту часто зберігається і після прибуття репатріанта в ОСОБА_7. Незалежною Міжнародною слідчою комісією по Сирійській Арабській Республіці повідомлялося, що чоловік-сирієць, який був примусово репатрійований з Йорданії в ОСОБА_7, був заарештований на КПП в сільському районі Хомс.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача та її дітей, їх безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт, що є умовами для надання додаткового захисту у відповідності до вимог п. п. 4, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи вищевикладене, ситуація в ОСОБА_7 за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Апеляційний суд погоджується із зазначенням суду першої інстанції про те, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції правильно встановив те, що позивачу не може бути наданий статус біженця, оскільки за матеріалами особової справи не вбачається переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, позивач виїхала з країни походження легально, вона не зазначала про будь-які переслідування щодо неї або членів її родини, тощо, однак, є всі умови для надання позивачу додаткового захисту.

Суд першої інстанції при ухвалені оскарженої постанови правомірно врахував той факт, що позивачу раніше відмовлено в наданні статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, проте судовим рішенням таке рішення відповідача скасовано та його зобовязано повторно розглянути заяву позивача про надання такого статусу, однак, Державною міграційною службою України за результатами повторного розгляду заяви прийняте таке ж саме рішення про відмову у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового статусу. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобовязання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_14 ОСОБА_3 особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо помилковості посилання суду першої інстанції на практику Європейського ОСОБА_3 з прав людини, яка відображена в рішенні від 28.06.2011 року №8319/07 та 11449/07 у справі Суфі і Ельмі проти Сполученого Королівства, відповідно до якої повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання (п.п.217-241). Апелянт помилково вважає, що це рішення ЄСПЛ може бути застосоване лише у випадках коли питання йде щодо примусового повернення та примусового видворення, адже ЄСПЛ акцентував увагу саме на недопустимість повернення особи у ситуацію громадянської війни, що може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Також апеляційний суд зазначає про помилковість доводів апелянта щодо прийняття до уваги судом першої інстанції позицій УВКБ ООН, які мають рекомендаційний, а не обовязковий характер. Помилковість таких доводів полягає в тому, що позиції та рекомендації УВКБ ООН є загальновідомими офіційними документами, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача та її дітей, їх безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт, що є умовами для надання додаткового захисту у відповідності до вимог п. п. 4, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового

Як в запереченнях на адміністративний позов, так і в апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що згідно актуальної інформації по країні походження, на даний момент певні території ОСОБА_7 знаходиться під контролем державної влади ОСОБА_7, що створює можливість внутрішнього переміщення. Зазначені доводи спростовані висновками суду першої інстанції, з якими погоджується апеляційний суд, зокрема актуальною інформацією про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по ОСОБА_7 за лютий 2017 року.

Стосовно дискреційних повноважень апелянта при вирішенні питань щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, апеляційний суд зазначає, що оскаржене позивачем рішення №132-17 від 12.04.2017 року, прийнято апелянтом на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду у справі №815/6199/14 від 08.09.2015 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №67-15 від 25.11.2015 року про повторний розгляд заяви громадянки ОСОБА_7 ОСОБА_14 ОСОБА_3 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За таких обставин апелянт вичерпав свої дискреційні повноваження фактом прийняття оскарженого рішення №132-17 від 12.04.2017 року, а тому належним способом захисту порушених прав позивача є зобовязання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_14 ОСОБА_3 особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у звязку з чим, відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 1-9, 72-78, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ч. 1 ст. 325, ст. ст. 328, 329 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного ОСОБА_3 протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 28.02.2018 р.

Головуючий: суддя-доповідач ОСОБА_1

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець