Справа № 805/635/18-а
Суддя: Галатіна О.О.
Дата ухвалення: 2018-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2018 р. Справа№805/635/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Галатіної О.О.,

при секретарі Картавих Г.В.

за участю

представника позивача не зявився;

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Словянську адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Завод транспортно-механічного обладнання до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення № НОМЕР_1 від 04.01.2018р., суд -

В С Т А Н О В И В:

29 січня 2018 року позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю Завод транспортно-механічного обладнання, звернулося до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення № НОМЕР_1 від 04.01.2018р.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в період з 20.11.2017р. по 24.11.2017р. Головним управлінням ДФС у Донецькій області була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод транспортно-механічного обладнання» з питання дотримання повноти декларування та своєчасності сплати податку на додану вартість по взаємовідносинам з контрагентом постачальником ТОВ «БК КАРТІ» за період з 01.07.2017р. по 31.07.2017р. За результатами даної перевірки був складений акт від 01.12.2017 р. № 792/05-99-14-. Згідно висновку даного акту встановлено наступні порушення: ТОВ «Завод ТМО»: ст. 1,4, п. 1,2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. зі змінами і доповненнями в результаті документального оформлення відносин щодо придбання послуг, по яких не підтверджується реальність здійснення приймання-передачі права власності в місці, розташованому на митній території України та відсутні обєкти оподаткування, що підпадають під визначення п.п. 14.1.36, пп. 14.1.185, п. 14.1 ст. 14, п. 185. 1 ст. 185, п. 186.2 ст. 186, п. 187.1 ст. 187, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. № 2755-VІ із змінами і доповненнями, з контрагентом ТОВ «БК «КАРТІ» за липень 2017р; - п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3. ст 198 та п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. № 2755-VІ із змінами і доповненнями ТОВ «Завод ТМО» завищено податковий кредит у розмірі 106926,00 грн. за липень 2017 р., в результаті чого занижено податок на додану вартість за липень 2017 р. на суму 106926,00 грн.

На підставі даного акту 04.01.2018 р. ГУ ДФС у Донецькій області було прийнято Податкове повідомлення рішення № НОМЕР_1, відповідно до якого, ТОВ «Завод Транспортно-механічного обладнання» було збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на додану вартість в сумі 133658,00 грн., в тому числі за податковим зобовязанням 106926,00 грн., та за штрафними санкціями 26732,00 грн.

Позивач вважає, що дане податкове повідомлення-рішення прийнято безпідставно, та є не законним, оскільки ТОВ «Завод ТМО» не були порушені норми Закону, так як суми сплаченого (нарахованого) податку у звязку з придбанням товарів (послуг) включені до податкового кредиту підтвердженні оригіналами податкових накладних та первинними бухгалтерськими документами, які не були враховані податковим органом під час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення рішення № від 04 січня 2018р.

Посилаючись на норми Податкового кодексу України та інші нормативно-правові акти, що регулюють спірні правовідносини, позивач просив:

- Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення Головного управління ДФС у Донецькій області № від 04.01.2018 року.

- Витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

02 лютого 2018 року судом постановлено ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

27 березня 2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судове засідання не зявився. Через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягав.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, вважав спірне податкове повідомлення-рішення законним та обґрунтованим. Більш детальні пояснення виклав у відзиві на позов, мотивувальна частина якого, аналогічна тим обставинам, що викладені у акті перевірки. (а.с.80-89).

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши подані сторонами заяви по суті справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується вимоги та заперечення, дослідивши докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, суд встановив наступне.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю Завод транспортно-механічного обладнання зареєстровано в якості юридичної особи (, юридична адреса: 84200, Донецька обл., м. Дружківка, вул. Московська, буд. 74), що підтверджується відповідний витягом та статутом підприємства (а.с.98-117) та відповідно до статей 15, 16 Податкового кодексу України є платником податків, зборів і зобов'язаний стати на облік у контролюючих органах в порядку, встановленому законодавством України, вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів, подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів, сплачувати податки і збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Контролюючі органи мають право: проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України) (пп. 20.1.4 ст. 20 ПК України).

Відповідно до п.61.1 ст.61 Податкового кодексу України визначено, що податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Приписами пп.62.1.3 п.62.1 ст.62 Податкового кодексу України визначено, що податковий контроль здійснюється шляхом: перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Згідно п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Відповідно до п.77.1 ст.77 Податкового кодексу України документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок. План-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що в період з 20.11.2017 р. по 24.11.2017 р. Головним управлінням ДФС у Донецькій області була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод транспортно-механічного обладнання» (ТОВ «Завод ТМО») з питання дотримання повноти декларування та своєчасності сплати податку на додану вартість по взаємовідносинам з контрагентом постачальником ТОВ «БК КАРТІ» за період з 01.07.2017 р. по 31.07.2017 р. За результатами даної перевірки був складений акт від 01.12.2017 р. № 792/05-99-14-. (а.с. 18-26).

Згідно висновку даного акту встановлено наступні порушення ТОВ «Завод ТМО»: ст. 1,4, п. 1,2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. зі змінами і доповненнями в результаті документального оформлення відносин щодо придбання послуг, по яких не підтверджується реальність здійснення приймання-передачі права власності в місці, розташованому на митній території України та відсутні обєкти оподаткування, що підпадають під визначення п.п. 14.1.36, пп. 14.1.185, п. 14.1 ст. 14, п. 185. 1 ст. 185, п. 186.2 ст. 186, п. 187.1 ст. 187, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. № 2755-VІ із змінами і доповненнями, з контрагентом ТОВ «БК «КАРТІ» за липень 2017р; п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3. ст 198 та п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. № 2755-VІ із змінами і доповненнями ТОВ «Завод ТМО» завищено податковий кредит у розмірі 106926,00 грн. за липень 2017 р., в результаті чого занижено податок на додану вартість за липень 2017 р. на суму 106926,00 грн.

На підставі даного акту 04.01.2018 р. ГУ ДФС у Донецькій області було прийнято податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1, відповідно до якого, ТОВ «Завод транспортно-механічного обладнання» було збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на додану вартість в сумі 133658,00 грн., в тому числі за податковим зобовязанням 106926,00 грн., та за штрафними санкціями 26732,00 грн. (а.с.28).

Не погодившись з прийнятими податковим повідомленням-рішенням № від 04 січня 2018 року позивач, оскаржив його в судовому порядку, звернувшись із вказаним адміністративним позовом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.

Відповідно до пункту 61.1 статті 61 Податкового кодексу України, статті 94 Податкового кодексу України (надалі - ПК України) податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

За приписами п. 185.1 ст. 185 ПК України об'єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема, з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку (пункт 187.1 ст. 187 ПК України)

Відповідно до п.198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п.198.6 ст. 198 ПК України, порушення якого також вказано у акті перевірки, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 3 ГК України, під господарською діяльністю розуміється діяльність субєктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Згідно з пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до описової частини акту від 01.12.2017 року №792/05-99-14-3337115 зазначено, що ДПІ у м. Дружківці ГУ ДФС у Донецькій області отримано податкову інформацію щодо ТОВ «БК Карті», яка свідчить про проведення таким контрагентом транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій з надання податкової вимоги з метою штучного формування витрат та податкового кредиту, яке було зареєстровано, як платник податків в 2017 року та по якому не підтверджується реальність здійснення операцій постачання послуг по ланцюгу постачання, а також не підтверджується первинними документами ТОВ «Завод ТМО».

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що між ТОВ «Завод ТМО» та ТОВ «Техноекотрейдінг» був укладений договір № 12/04 від 12.04.2017 р. Відповідно до умов даного договору ТОВ «Завод ТМО» зобовязався виготовити та поставити на ТОВ «Техноекотрейдінг» продукцію, зокрема сітку грохоту верхнього ярусу, сітку грохоту середнього ярусу, сітку грохоту нижнього ярусу та ланцюг пластичний крок 130 мм. (а.с.30-33).

Відповідно до специфікації №1 загальна сума поставки складає 5445342,00грн. (а.с.34).

Згідно із видатковою накладною від 31.01.2017р. №ВН-007 ТОВ «Завод ТМО» передає одержувачу ТОВ «Техноекотрейдінг» на підставі договору поставки №12/04 такі вироби зокрема: зірочка кр.200.30.000; сітка грохоту верхнього ярусу кр.010.01.000; сітка грохоту нижнього ярусу кр.010.01.000; ланцюг пластичний (крок 130мм) транспортера засмічувача кр.024.16.00.000. (а.с.35).

Відповідно до товарно-транспортної накладної №01/05 від 28.07.2017р. перевізником ФО-П ОСОБА_2 з пункту навантаження з м. Краматорськ до пункту розвантаження матеріально-технічний склад ВСП «КЦМКР» філії «ЦРЕКМ» ПАТ «Укрзалізниця» м. Київ, вул. Качалова, буд. 7, вантаж доставлено до пункту призначення у м. Київ. (а.с.37-38). Зазначене підтверджується актом виконаних робіт №22 від 31.07.2017р., рахунком №22, платіжним дорученням №221 (а.с.118-120).

В подальшому ТОВ «Техноекотрейдінг» в особі менеджера ОСОБА_3 на підставі довіреності №68 від 31.07.2017р., яка дійсна до 09 серпня 2017р. отримано вищезазначений вантаж. (а.с.36)

31.07.2017р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Техноекотрейдінг» зареєстровано податкову накладну №1 від 31.07.2017р., що підтверджується квитанцією №1 з відміткою про прийняття документа. (а.с.39-41).

Відповідно до акту звіряння взаємних розрахунків між ТОВ Завод ТМО» та ТОВ «Техноекотрейдінг» до договору №12/04 від 12.04.2017р. встановлено, що між сторонами немає заборгованості. (а.с.121). Зазначене також підтверджується платіжними дорученнями №2327, №2469, № 2297 на загальну суму 1908871,60 грн. (а.с.-122-124).

Як було зясовано судом під час минулих судових засідань, виробничий процес даних виробів включає в себе термообробку сталі та зборку ланцюга, ТОВ «Завод ТМО» власними силами не в змозі виконувати такі роботи, у звязку з чим був укладений договір на виконання робіт № 117 від 11.07.2017 р. з ТОВ «БК «КАРТІ». (а.с.42-46).

Відповідно до умов даного договору ТОВ «БК «Карті» повинно було виконати роботи з термообробки сталі 20ХМА, 45 ХМА для виготовлення виробу «Сітка грохоту верхнього ярусу кр.010.03.000», термообробки сталі 20ХМА, 45 ХМА для виготовлення виробу «Сітка грохоту середнього ярусу кр.010.02.000», термообробки сталі 20ХМА, 45 ХМА для виготовлення виробу «Сітка грохоту нижнього ярусу кр.010.01.000», термообробки кругу ф90 ст. 45 та зборку виробу «Ланцюг пластичний (крок 130 мм) транспортера засмічувача кр. 024.16.00.00».

Згідно із протоколом узгодження договірної ціни ТОВ «БК Карті» та ТОВ «Завод ТМО» дійшли згоди про затвердження договірної ціни на вищезазначені роботи, на загальну суму 641556,00 грн. (а.с.47).

Відповідно до специфікації №1, яка є невідємною частиною договору №117 від 11.07.2017р. виконавець (ТОВ «БК Карті») зобовязується за завданням замовника (ТОВ «Завод ТМО») з давальницької сировини замовника виконати роботи, а замовник зобовязується прийняти та оплатити роботи по: термообробці сталі 20ХМА, 45 ХМА для виготовлення виробу «Сітка грохоту верхнього ярусу кр. 010.03.000»; термообробці сталі 20ХМА, 45 ХМА для виготовлення виробу «Сітка грохоту середнього ярусу кр. 010.02.000»; термообробці сталі 20ХМА, 45 ХМА для виготовлення виробу «Сітка грохоту нижнього ярусу кр. 010.01.000»; термообробці кругу ф90 ст. 45 та зборку виробу «Ланцюг пластичний (крок 130 мм) транспортера засмічувача кр. 024.16.00.00. (а.с.48).

Відповідно до акту прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей №0000 від 21.07.2017р. ТОВ «БК Карті» прийняв давальницьку сировину ТОВ «Завод ТМО» для подальшої термообробки. (а.с.49).

Згідно із актом прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей №000002 від 28.07.2017р. ТОВ «БК Карті» передав ТОВ «Завод ТМО» вироби після виконаної термообробки. (а.с.50).

Як визначено актом здачі-приймання виконаних робіт №1107 від 27.07.2017р. та №1207 від 28.07.2017р. замовник ТОВ «Завод ТМО» прийняв виконанні роботи ТОВ «БК Карті» з термообробки сталі 20ХМА, 45 ХМА для виготовлення виробу «Сітка грохоту верхнього ярусу кр. 010.03.000», термообробки сталі 20ХМА, 45 ХМА для виготовлення виробу «Сітка грохоту середнього ярусу кр. 010.02.000», термообробки сталі 20ХМА, 45 ХМА для виготовлення виробу «Сітка грохоту нижнього ярусу кр. 010.01.000», термообробки кругу ф90 ст. 45 та зборку виробу «Ланцюг пластичний (крок 130 мм) транспортера засмічувача кр. 024.16.00.00» та сторони визначили, що претензій одна до одної не мають. (а.с.51-52).

27.07.2017р. ТОВ «БК Карті» на підставі договору на виконання робіт №117 від 11.07.2017р. надав ТОВ «Завод ТМО» рахунок-фактуру№2707 на загальну суму 182556,00грн. (а.с.53).

28.07.2017р. ТОВ «БК Карті» на підставі договору на виконання робіт №117 від 11.07.2017р. надав ТОВ «Завод ТМО» рахунок-фактуру №2807 на загальну суму 459000,00грн. (а.с.54).

Оплата зазначених рахунків-фактур підтверджується платіжними дорученнями №№ 264, 265, 239, 283, 294, 237 на загальну суму 641556,00 грн. (а.с.55-60).

В подальшому ТОВ «БК Карті» зареєструвало податкові накладні №1252 від 27.07.2017р. та №1301 від 28.07.2017р., що підтверджується квитанціями №1. (а.с.62,65).

Разом з тим суд зазначає, що відповідно до відомостей з інтернет порталу (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch) ТОВ «БК Карті» не перебуває в стані припинення.

Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства, тобто в законі, а не у акті перевірки податкової інспекції, визначаються підстави для визнання будь-якого правочину нікчемним. В іншому випадку правочин недійсним повинен визнаватися у судовому порядку.

Приписами ст. 228 ЦК України передбачено умови нікчемності правочину. Зокрема, цією статтею встановлено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Судом встановлено, що договори укладені між ТОВ «Завод ТМО» та ТОВ «БК Карті», в судовому порядку недійсними не визнавались.

Укладені між ТОВ «Завод ТМО» та контрагентом ТОВ «БК Карті» договори у повній мірі відповідають вимогам ст. 203 ЦК України, ст. 180 ГК України щодо їх змісту, жодне положення зазначених договорів не суперечить інтересам держави та суспільства, не порушують будь-чиїх прав, а отже є дійсними у відповідності до приписів чинного законодавства, оскільки відсутні судові рішення про визнання їх недійсними.

Відповідно до п.п. 41.1.1 п.41.1 ст.41 Податкового кодексу України контролюючими органами щодо податків, які справляються до бюджетів та державних цільових фондів, а також стосовно законодавства, контроль за дотриманням якого покладається на органи державної податкової служби, є органи державної податкової служби.

Таким чином, відповідач у справі - субєкт владних повноважень, на якого чинним законодавством покладені владні управлінські функції стосовно контролю у сфері податкових взаємовідносин.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно п. 15.1. Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Відповідно до п.п. 16.1.2 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків.

Таким чином, на позивача у справі покладений обовязок щодо складання звітності, що стосується обчислення і сплати податків і зборів в порядку і розмірах, встановлених законом.

Суд вважає помилковим висновок податкового органу про порушення позивачем вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 п. 200.4 ст. 200, п. 201.10 ст. 201 Податкового Кодексу України, з наступних підстав.

Відповідно до пп. 14.1.36. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно пп. 14.1.191 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Відповідно до пп. 14.1.202 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Відповідно до п.п. а п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Відповідно до п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.

Суд враховує, що наявність податкових накладних є обов'язковою обставиною для визначення правильності формування податкового кредиту, але не вичерпною. Від встановлення цієї обставини залежить оцінка податкових накладних як правової підстави для віднесення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту.

Розділ V Податкового кодексу України регулює порядок нарахування та сплати податку на додану вартість, визначає платників податку, встановлює порядок реєстрації в якості платників ПДВ, визначає обєкти оподаткування та розміри ставок податку, операції, які звільнені від оподаткування, а також, правила віднесення сум до складу податкового кредиту.

Згідно п.п. а п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, податковий кредит це елемент розрахунку суми податку на додану вартість, яку має сплатити платник до бюджету. Це по суті розмір податку на додану вартість, що був оплачений платником податку на додану вартість на користь своїх контрагентів-інших платників податку на додану вартість, з приводу якої в останніх вже виник обовязок щодо сплати відповідної суми податку до бюджету.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на податковий кредит наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Тобто, отримавши податкові накладні від контрагентів, у позивача виникло право на включення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту.

Статтею 44 Податкового кодексу України визначені вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, відповідно до п.44.1 якої для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У випадках, передбачених ст. 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному ст. 50 цього Кодексу.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

Згідно ст. 1 цього Закону бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; зобов'язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно ч. 1 ст. 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Судом були досліджені первинні документи, що містять відомості про обставини, які є предметом доказування у цій справі, та пов'язані з рухом активів, виконанням зобов'язань, останні відповідають змісту, відображеному в укладених позивачем договорах, та підтверджують обґрунтованість формування податкового кредиту за досліджуваними господарськими операціями.

В акті перевірки зазначено про порушення позивачем п. 198.1., п. 198.2., п. 198.3., п.198.6 ст. 198, п. 200.1 ст.200, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого ним неправомірно віднесено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, які зазначені в податкових накладних по операціям з ТОВ «БК Карті», у зв'язку з тим, що дані операції є безтоварними, спрямовані на надання податкової вигоди для третіх осіб з метою штучного формування податкового кредиту.

Однак, суд зазначає, що вказана податкова інформація містить лише дані про результати господарської діяльності контрагента позивача окремо за період, в якому виникли спірні правовідносини.

Таким чином, наявними в матеріалах справи документами підтверджено надання позивачем до контролюючого органу податкової звітності з податку на додану вартість та відповідність даних, що містяться в наданій податковій звітності, даним первинного бухгалтерського обліку.

Суд звертає увагу, що з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право на податковий кредит та віднесення сум понесених витрат до складу валових витрат позивача не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Відповідно до ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов'язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за податковими зобов'язаннями.

Таким чином, недотримання контрагентом позивача податкової дисципліни (що відповідачем суду не доведено) має правові наслідки саме для цього контрагента, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

Крім того, позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту у зв'язку з невиконанням своїх обов'язків його контрагентом, порушує право особи мирно володіти своїм майном, що міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20.03.1952 року (далі - Протокол 1 до Конвенції), яка є частиною національного законодавства згідно із ст. 9 Конституції України. Зокрема, стаття 1 Протоколу до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 09.01.2007 року у справі "Інтерсплав проти України" якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Таким чином, Європейський Суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Згідно з рішенням Верховного Суду України від 31.01.2011 року у справі № 21-47а10 платник податку на додану вартість (покупець товару) на час здійснення господарської операції з придбання товару не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням усіма постачальниками товару у ланцюгу постачання вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит чи бюджетне відшкодування за можливу неправомірну діяльність будь-якого з контрагентів. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування валових витрат та податкового кредиту у зв'язку з придбанням товарів та робіт у випадку, коли останній має необхідні документальні підтвердження розміру таких витрат і податкового кредиту.

На недопустимість покладення тягаря негативних наслідків від встановлення протиправності дій контрагента платника податків неодноразово вказав Європейський суд з прав людини, зокрема у рішенні від 18.03.2010 року по справі "Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії".

Таким чином, Європейський суд з прав людини та чинне законодавство України чітко констатує правило індивідуальної відповідальності платника податків та наголошує, що добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через будь-які негаразди із його контрагентом.

Відповідно до пунктів 200.1-200.4 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При відємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом б 200.1 цієї статті, така сума: підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобовязань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 04.01.2018 року № 000001141 податковий орган діяв всупереч вимог закону та безпідставно визначив податкове зобовязання з податку на додану вартість на загальну суму 133658,00 грн.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та не спростоване відповідачем, в підтвердження реальності господарських операцій та правомірності включення сум до складу податкового кредиту з податку на додану вартість, позивачем надані до матеріалів справи документи бухгалтерського та податкового обліку, що є підтвердженням реальності господарських операцій та правомірності включення сум до складу податкового кредиту з податку на додану вартість.

Згідно п.п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно п. 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг, послуг не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, та враховується при визначенні загальних податкових зобов'язань.

Згідно п. 200.3 ст. 200 Податкового кодексу України при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з п. 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п. 200.6 ст. 200 Податкового кодексу України платник податку може прийняти самостійно рішення про зарахування в повному обсязі належної йому суми бюджетного відшкодування або її частини у зменшення податкових зобов'язань з цього податку, що виникли протягом наступних звітних (податкових) періодів, за наявності умов, передбачених п. 200.4 цієї статті. Зазначене рішення відображається платником податку у податковій декларації, яку він подає за результатами звітного (податкового) періоду, в якому виникає право на подання заяви про отримання бюджетного відшкодування згідно з нормами цієї статті. У разі прийняття такого рішення зазначена сума не враховується при розрахунку сум бюджетного відшкодування наступних звітних (податкових) періодів.

Тобто, чинним законодавством України, зокрема, Податковим кодексом України, на сторону цивільно-правової угоди, яка є платником податків, не покладений обов'язок здійснювати контроль за дотриманням постачальником вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, сплати податку до бюджету і в подальшому за можливі дії порушника; за будь-якими із сторін правочину не передбачено зобов'язання та не визначено права здійснення контролю показників податкової звітності однієї сторони правочину над показниками податкової звітності заявленими іншою стороною правочину, при цьому такий платник податків несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку, яка стосується кожного окремого платника податків і не може автоматично поширюватися на інших осіб, у тому числі на його контрагентів.

Суд не бере до уваги розбіжності, виявлені у даних контрагентів позивача при їх співставленні, оскільки в даному випадку будь-яке порушення спричиняє відповідальність та негативні наслідки лише для особи - порушника. Позивач не може відповідати за будь-які неправомірні дії своїх контрагентів.

В процесі розгляду справи відповідачем доказів, крім тих, що містяться у матеріалах справи, до суду не надано, відомостей про наявність інших доказів, які могли б бути витребувані судом, відповідачем не надано.

Водночас позивачем з посиланням на належні докази, що долучені до матеріалів справи, доведено обставину реального здійснення господарських операцій.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджено, що позивачем податковий кредит з податку на додану вартість по фінансово-господарським операціям за спірний період сформовано з дотриманням вимог Податкового кодексу України, а саме, позивачем в підтвердження позовних вимог надана вся первинна документація, в тому числі податкові накладні, копії яких досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не надано суду жодного доказу правомірності висновків про порушення позивачем норм чинного законодавства з питань оподаткування в розумінні зазначеної норми Закону.

Оскільки під час розгляду справи встановлена протиправність висновків органу владних повноважень про порушення позивачем норм чинного законодавства з питань оподаткування, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки прийняте рішення ухвалено на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує стягнути судові витрати у розмірі 2004,87 грн., здійснені товариством з обмеженою відповідальністю Завод ТМО, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Донецькій області.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 2, ст. 8-15, ст.19-21, ст. 72-78, ст. 90, ст. 139, ст. 199-228, ст. 241-255, ст. 293, ст. 295, ст. 361 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю Завод транспортно-механічного обладнання до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення № НОМЕР_1 від 04.01.2018р. задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення Головного управління ДФС у Донецькій області № від 04.01.2018 року.

Стягнути з Головного управління ДФС України в Донецькій області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Завод транспортно-механічного обладнання () судові витрати в розмірі 2004 (дві тисяч чотири) грн. 87 коп.

Рішення прийняте в нарадчій кімнаті, вступна та резолютивна частини проголошені в судовому засіданні 27 березня 2018 року.

Повний текст рішення виготовлено 03 квітня 2018 року.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Галатіна О.О.