Справа № 826/16994/17
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2018-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 квітня 2018 року № 826/16994/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Маруліної Л.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доЛівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві
про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії ,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому просить: 1. визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років листом від 14.12.2017 №19115/09; 2. зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років з 13 грудня 2017 року згідно із статтею 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-XII (у редакції від 26.07.2001), виходячи із розрахунків 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарних місяці роботи, згідно із поданої довідки від 12.12.2017 №18-404 зп без обмеження її розміру з 13.12.2017 року, а в подальшому довічно здійснювати належні ОСОБА_1 виплати пенсії за вислугою років щомісячно.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2017 визначено суддю Дегтярьову О.В. для розгляду адміністративної справи № 826/16994/17.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року Дегтярьової О.В. позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків десять днів з дня отримання ухвали.

На підставі розпорядження про повторний автоматичний розподіл від 22.01.2018 року №113 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2018 визначено суддю Маруліну Л.О. для розгляду адміністративної справи №826/16994/17.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2018 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Через канцелярію суду 16.03.2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву.

В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що позивач звернувся до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на момент призначення на службу від 26.07.2001 року). До заяви долучено копії документів, підтверджуючих стаж та право на отримання пенсії та долучено довіку, виданою Генеральною прокуратурою України від 12.12.2017 року № 18-404 зп про розмір заробітної плати за останні 24 календарних місяці роботи.

На думку позивача, вислуга років в розумінні Закону України «Про прокуратуру» складає понад 20 років, у тому числі, на посаді прокурора - понад 17 років 7 місяців, а з урахуванням половини строку навчання в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого з відривом від виробництва - 20 років і 29 днів. Загальний трудовий стаж складає 22 роки 5 місяців 21 день.

Проте, письмовою відповіддю Голови комісії з припинення Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років та обґрунтовано тим, що згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з 01.06.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення окремих категорій осіб, у тому числі тих, яким пенсія призначається відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та звернуто увагу позивача, що у період з 01.10.2017 року по 30.09.2018 року прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 23 років 6 місяців, у тому числі стажу на посадах прокурора не менше 13 років 6 місяців.

Водночас, як зазначено позивачем, у відповіді Голови комісії з припинення Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 14.12.2017 року № 19115/09, не враховано до вислуги років частини періоду навчання у вищому навчальному закладі.

Позивач вважає відмову Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві протиправною та такою, що порушує право на пенсійне забезпечення.

Відповідач проти позовних вимог заперечує та вважає такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідачем зазначено, що у позивача не достатньо стажу за вислугу років, який обов'язково має становити 23 роки 6 місяців, проте у позивача вислугу років складає 17 років 1 місяць 27 днів, з якого стаж роботи на посадах прокурорів становить 14 років 8 місяців 27 днів, а тому, на думку відповідача, позивач не має права на отримання пенсії.

Щодо не зарахування управлінням до стажу позивача деяких періодів роботи, відповідачем зазначено, що під час звернення за призначенням пенсії, в оригіналі трудової книжки не вказано дату та номери наказів про звільнення, що порушує вимоги оформлення трудової книжки, відповідно до Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.19932 року № 58 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників».

Зокрема, відповідачем зазначено, що оскільки позивач звернувся із заявою про призначення пенсії 13.12.2017 року, то слід керуватися Законом України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на момент звернення із заявою.

Водночас, відповідач вважає, що позивач вводить суд в оману, оскільки з позовних вимог вбачається, що позивач просить призначити пенсію в розмірі 90 % від розміру заробітної плати, в той час, як Законом України від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на момент призначення на службу від 26.07.2001 року), яким керується позивач, пенсію передбачено в розмірі 80 % від розміру заробітної плати.

Відповідачем також зазначено, що відповідно до частини другої статті 86 Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», в редакції, чинній на момент звернення позивача до відповідача із заявою, пенсія призначається в розмірі 60 % від суми місячної заробітної плати, до якої включено всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працював на посаді прокурора з 03.04.2000 року по 30.11.2017 року. Безперервний загальний стаж роботи станом на дату звернення, що зараховується у вислугу років становить 17 років 1 місяць 27 днів. Зазначений стаж роботи підтверджується належним чином засвідченою копією трудової книжки АС№011332, дата заповнення 03.04.2000 року.

Зокрема, судом встановлено, що з 01.09.1995 року по 29.06.2000 року позивач навчався в Національній юридичній академії імені Ярослава Мудрого, що підтверджується копією диплому спеціаліста від 29.06.2000 року ХА № 12368772 та записом №1 в трудовій книжці АС№011332 від 03.04.2000 року.

Генеральною прокуратурою України позивачу видано довідку від 12.12.2017 року № 18-404 зп для пред'явлення до Пенсійного фонду України.

Маючи вислугу років станом на дату звернення до відповідача 20 років 29 днів, в тому числі на посадах прокурорів 17 років 7 місяців 29 днів, керуючись нормами Закону України від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на момент призначення на службу від 26.07.2001 року), 13.12.2017 року позивач звернувся до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугою років.

Листом Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України від 14.12.2017 року № 19115/09 ОСОБА_1 відмовлено у призначені пенсії за вислугою років з підстав відсутності відповідного стажу, який Лівобережним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві обраховано відповідно до Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», в редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою, що має складати не менше 23 років 6 місяців, у тому числі стажу на посадах прокурора не менше 13 років 6 місяців. Відповідачем не враховано до вислуги років періоду роботи позивача, а саме 01.10.2001 року по 28.11.2002 та з 09.07.2015 року по 14.04.2017 року, що обґрунтовано тим, що під час звернення за призначенням пенсії, в оригіналі трудової книжки не вказано дату та номери наказів про звільнення, що порушує вимоги оформлення трудової книжки, відповідно до Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.19932 року № 58 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників».

Вважаючи протиправною та такою, що порушує права та інтереси відмову Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у призначенні пенсії за вислугу років, позивач звернувся до суду.

Всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно із абзацом першим статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII "Про прокуратуру" (у редакції від 26.07.2001) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Абзацом п'ятим статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII "Про прокуратуру" (у редакції від 26.07.2001) передбачено, що до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Судом встановлено, що з 01.09.1995 року по 29.06.2000 рік позивач проходив навчання в Національній юридичній академії імені Ярослава Мудрого, що підтверджується копією диплому спеціаліста від 29.06.2000 року ХА № 12368772.

Отже, до 20-річного стажу, що дає право на пенсію за вислугою років, повинно бути зараховано і половину строку навчання у період з 01.09.1995 по 30.01.1998 року в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого.

На підставі отриманого 29.06.2000 року диплому ХА № 12368772 про повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство», позивач у період з 03.04.2000 року по цей час перебував на прокурорсько-слідчих посадах, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.

Як зазначалося, пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії.

Відповідно до вимог статті 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Із загального змісту статті 22 Конституції України слід дійти висновку, що права і свободи людини і громадянина в державі можуть тільки розширюватись, удосконалюватись, але ніяким чином не звужуватись.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Окрім того, частини перша - третя статті 46 Конституції України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також, у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

За статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях вважає, що ці положення статті 17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких "пільг", встановлених Законами України «Про міліцію», «Про прокуратуру» тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів, (п. 3 рішення Конституційного Суду України №1-15/2002 від 20.03.2002).

Крім того, у цьому ж рішенні від 20.03.2002 у абзаці 4 пункту 6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається.

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 ).

Водночас в пункті 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначено, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

У пункті 4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційним Судом України вказано наступну правову позицію: в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення,необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.10.05 року № 8-рп/2005 чітко визначено критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: « звуження обсягу прав та свобод це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Також, Конституційним Судом України у своєму рішенні від 09.07.2007 року №6-рп/2007 зазначено, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2007 від 18.06.2007 року встановлено, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України відокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8- рп/99, від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 17.03.2004 року № 7-рп/2004, від 01.12.2004 року № 20-рп/2004.

Отже, правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені безвідповідної компенсації. ( абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).

Виходячи із викладених норм, а також розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства. Така ж правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 17.12.2013 (справа № 21-445а13), від 10.12.2013 (справа № 21-348а13).

Позивач зазначає, що з урахуванням пункту 5 Закону України № 213-VIII від 02.03.2015 звужено його соціальні гарантії, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності стажу роботи понад 20 років, у тому числі на посадах прокурорів - понад 10 років, зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати та порядку її розрахунку.

За правилами статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Нормою статті 3 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із статтею 7 КАС України у разі невідповідності нормативно - правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Частиною другою статті 6 КАС України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" (пункт 1) Україна визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Пічкур проти України" від 07.11.2013 року, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, зазначається, що статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 40 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати (див. ухвалу щодо прийнятності у справі "Стек та інші проти Сполученого Королівства" (Stee and Others v. The United Kingdom) [ВП], заяви № № 65731/01 та 65900/01, п. 40, ECHR 2005-Х).

Пунктом 42 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що у справах, щодо скарги за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з'ясування, чи він або вона мали б право на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого скаржиться заявник. Хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 (там же, п. 55).

Європейський суд з прав людини ще у 1974 році у справі «Мюллер проти Австрії» (ухвала щодо прийняття заяви №6849/72 від 16.12.1974 року) зазначив, що у зв'язку зі сплатою обов'язкових внесків до пенсійного фонду у застрахованої особи виникає право власності на пенсію. Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав

Оскільки позивач постійно сплачував та на даний час продовжує сплачувати передбачені чинним законодавством страхові внески до пенсійного фонду, тому дії відповідача щодо відмови у призначенні йому пенсії є втручанням у його право на мирне володіння майном - пенсією.

Частина перша статті 7 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (із змінами) передбачає, зокрема, рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Позивач вказує, що ним упродовж тривалого періоду - понад 13 років, сплачувався єдиний внесок на загальнообов'язкове державне страхування утричі збільшеному розмірі. Тому скасування законодавчих гарантій пенсійного забезпечення прокурорів за спеціальним законом (ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру») є обмеженням його соціальних прав, що відповідно до вищезазначених вимог законодавства є недопустимим.

Крім того, у справах «Стек та інші проти Сполученого Королівства», «Пічкур проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, якщо у державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 Конвенції щодо заборони дискримінації. Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. У практиці ЄСПЛ напрацьовані також три головні критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме чи є такий захід законним; чи переслідує втручання в право власності «суспільний інтерес»; чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям. За оцінкою ЄСПЛ не буде вважатись пропорційним втручання, яке становить «особистий та надмірний тягар» для особи.

Позивач вважає, що скасування відповідно до пункту 5 Закону України № 213- VIII від 02.03.2015 його права на отримання пенсії за вислугу років призвело до ситуації, в якій він, пропрацювавши до досягнення встановленої законом вислуги років та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, виявився позбавленим права на пенсію за вислугу років, лише на тій підставі, що до відповідного законодавства внесено зміни, якими звужено його права та погіршено соціальні гарантії.

Така відмінність у ставленні до прокурорів, які пропрацювали понад 20 років, не може бути визнана виправданою як з точки зору об'єктивних та розумних обґрунтувань, так з підстав прямої невідповідності Конституції України та практиці ЄСПЛ.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно - правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

На день звернення до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, тобто на 13.12.2017 року, стаж роботи позивача становив 20 років 29 днів, у тому числі на прокурорсько-слідчих посадах 17 років 7 місяців та 29 днів, що підтверджується даними трудової книжки АС № 011332 від 01.09.1995 року, з огляду на що, відповідно до норм Закону України від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» (від 26.07.2001 року) позивач має право на призначення пенсії за вислугою років.

Відповідно до частини 1 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з квитанцією від 18.01.2018 року №24 позивачем сплачено судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп. Відтак, з огляду на задоволення позову, суд дійшов висновку про присудження на користь позивача суми сплаченого ним судового збору у розмірі 640 грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 139, 194, 241-246, 250, 260, 261, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років листом від 14.12.2017 №19115/09.

3. Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років з 13.12.2017 року згідно зі статтею 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-XII (у редакції від 26.07.2001), виходячи із розрахунків 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарних місяці роботи, згідно із поданої довідки від 12.12.2017 №18-404 зп без обмеження її розміру з 13.12.2017 року, в подальшому довічно здійснювати належні ОСОБА_1 виплати пенсії за вислугою років щомісячно.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) суму сплаченого судового збору у розмірі 640 грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (02225, м. Київ, вул. Каштанова, 6, ).

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п'ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

Відповідач: Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві (02225, м. Київ, вул. Каштанова, 6, ).

Суддя Л.О. Маруліна