Справа № 815/1287/18
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2018-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1287/18
УХВАЛА

02 квітня 2018 року м.Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Соколенко О.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Крижанівської сільської ради Лиманського району в особі державного реєстратора Іванова Ігоря Володимировича, за участю третіх осіб: ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.11.2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

26 березня 2018 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Крижанівської сільської ради Лиманського району в особі державного реєстратора Іванова Ігоря Володимировича, за участю третіх осіб: ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк", в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії державного реєстратора Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванова Ігоря Володимировича, щодо здійснення державної реєстрації права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, за суб'єктом ПАТ "Перший Український Міжнародний банк", податковий номер 1482829;

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванова Ігоря Володимировича "Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень" від 30 листопада 2017 року, яким проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Ростовська, будинок 82 (земельна ділянка), площею 0,0760 га, кв. м. кадастровий номер НОМЕР_1.

З поданого позову та доданих до нього матеріалів вбачається, що 20.09.2007 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є ПАТ «ПУМБ», та братом позивача ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №5701455, згідно якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 100000 доларів США.

Забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ «ПУМБ» та батьком позивача ОСОБА_4 20.09.2007 року був укладений іпотечний договір, предметом якого є земельна ділянка, площею 0,0760 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель, споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, розташована за адресою АДРЕСА_1

Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С.Ю. повідомлено, що 23.10.2012 року була заведена спадкова справа № 18/2012 після смерті ОСОБА_4, де позивач є спадкоємцем померлого. Таким чином, позивач прийняв спадщину, до складу якої входить вищезазначена земельна ділянка.

09 червня 2016 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси ухвалено заочне рішення по справі № 523/16102/15-ц за позовом ПАТ «Перший Український Міжнарожний Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким позовні вимоги Банку задоволені в повному обсязі. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27.06.2017 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси скасовано, у позові Банку відмовлено.

Позивач вказує, що він звернувся до нотаріуса з метою оформлення своїх прав на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 0,0760 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель, споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, розташована за адресою АДРЕСА_1, яка належала померлому ОСОБА_4, однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва, у зв'язку з тим, що вищезазначена земельна ділянка не належить спадкодавцю.

Відповідно до інформаційної довідки 110587482 від 15.01.2018 року державним реєстратором Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Івановим Ігорем Володимировичем, 30.11.2017 року внесені відомості щодо реєстрації права власності на земельну ділянку за адресою м. Одеса, вул. Ростовська,82, за ПАТ «Перший Український Міжнародний банк».

На думку позивача, відповідач, вийшовши за межі власних повноважень, не пересвідчившись чи були дотримані вимоги чинного законодавства, прийняв заяву та зареєстрував право власності на нерухоме майно за публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», що належало на праві власності померлому батьку ОСОБА_4, яке позивач прийняв в порядку спадкування.

Відповідно до ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.2 ст.171 КАС України суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Розглянувши адміністративний позов, суд вважає, що існують підстави для відмови у відкритті провадження у даній адміністративній справі, виходячи з наступного

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

В свою чергу пунктом 2 частини 1 цієї ж статті визначено, що публічно-правовий спір - це спір, у якому:

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Публічно-правові відносини можна визначити як врегульовані правом суспільні відносини, що складаються в процесі здійснення державою, її органами та посадовими особами, іншими суб'єктами владних повноважень. Публічне право є певним чином функціонально-структурною підсистемою права, яка виражає державні, міждержавні і суспільні відносини. До предмета правового регулювання публічним правом належать такі об'єкти: побудова і функціонування держави та її інститутів; інститути громадянського суспільства; механізм і рівні самоврядування; засади правової системи, правотворчості і правозастосування; принципи, норми та інститути міждержавних відносин і міжнародних організацій.

У пункті 3.2 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, пов'язаних із соціальними виплатами" від 9 вересня 2010 року N 19-рп/2010 475 зазначається, що головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура.

Суд зазначає, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб'єктного складу - участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб'єкта владних повноважень.

У постанові Верховного суду України від 14.12.2016 року у справі №6-2554цс16 суд вказав, що аналіз статті 15 ЦПК України та статті 17 КАС України (в редакції, які діяли до 15.12.2017 року) дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин, із яких виник спір.

Отже, загальними критеріями для того, щоб визначити за спірними правовідносинами адміністративну юрисдикцію, є суб'єктний склад сторін (однією із сторін повинен бути суб'єкт владних повноважень) та предмет спору відповідно до природи спірних правовідносин (наявність публічно-правових відносин між сторонами під час виконання суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій на основі законодавства, тобто при реалізації цим суб'єктом своїх владних функцій та повноважень, визначених законодавством). Спори з приводу владних управлінських рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені у межах приватних правовідносин до адміністративної юрисдикції не відносяться.

Позивач у позовній заяві вказує, що ПАТ "Перший Український міжнародний банк" звернувся до відповідача із заявою про реєстрацію права власності на іпотечне майно.

Згідно з пунктом 61 Порядку «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1127, для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, для прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем, окрім встановлення факту щодо переходу такого права до іпотекодержателя, з'ясуванню підлягають обставини, що підтверджують: 1) факт надсилання іпотекодержателем іпотекодавцеві вимоги про усунення порушень, 2) факт отримання іпотекодавцем вказаної вимоги, а також 3) доказів того, що завершився 30 - денний строк з моменту отримання іпотекодавцем зазначеної вимоги.

Як зазначає позивач, іпотекодержатель не надсилав іпотекодавцю жодних вимог, що є порушенням умов іпотечного договору та Закону України "Про іпотеку" та вказаного вище Порядку № 1127.

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення могло бути прийнято на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за заявою ПАТ "Перший Український Міжнародний банк".

За правилами частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Таким чином, враховуючи те, що згідно поданого позову, спірні правовідносини пов'язані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди, суддя дійшов висновку, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судом за правилами ЦПК України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у своїй постанові від 14.06.2016 року по справі №826/4858/15.

Так, постановою Верховного Суду України 14.06.2016 року по справі №826/4858/15 встановлено, що: "Враховуючи те, що у справі, яка розглядається, спірні правовідносини пов'язані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Таким чином, не обговорюючи питання правильності застосування судами статей 36, 37 Закону № 898-IV, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в цьому випадку неоднаково застосовано статтю 6 Конвенції стосовно "суду, встановленого законом". Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції".

Відповідно до положень ч.5 та ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Виходячи із системного аналізу норм чинного законодавства України, судом встановлено, що правовідносини, що склалися між сторонами не можуть бути предметом спору у адміністративному процесі, оскільки в даному випадку наявний приватно - правовий спір, порядок вирішення якого визначений положеннями ЦПК України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

У п. 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (право на повноважний суд), ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Підсумовуючи наведене й беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні ч.1 ст. 6 Конвенції.

Таким чином, зважаючи на викладене, Одеський окружний адміністративний суд не є судом, який "встановлений законом" при розгляді даної адміністративної справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Зважаючи на вищевикладене, оскільки спір між сторонами за своєю правовою природою не пов'язаний із здійсненням відповідачем владних управлінських функцій, тобто, не є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а повинен вирішуватись за правилами цивільного судочинства відповідно до вимог ЦПК України, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у даній адміністративній справі.

Одночасно суд роз'яснює позивачу, що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції місцевого суду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. п.1 ч.1 ст.170, 256, 294 КАС України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Крижанівської сільської ради Лиманського району в особі державного реєстратора Іванова Ігоря Володимировича, за участю третіх осіб: ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.11.2017 року.

Суд роз'яснює позивачу, що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили у строки, визначені ст.256 КАС України.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Соколенко