Справа № 810/2835/17
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2018-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/2835/17 Суддя першої інстанції: Кушнова А.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалену порядку письмового провадження постанову Київського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Кагарлицького районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області (далі - Відповідач-1, ГУ МВС в Київській області) в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ МВС в Київській області та Кагарлицького районного відділу ГУ МВС України в Київській області щодо ненарахування та невиплати заробітної плати (додаткового грошового забезпечення) за роботу в нічний час та грошового забезпечення (компенсації) за службу в дні щотижневого відпочинку, святкові дні, за несення служби понад установлений законодавством робочий час за період з 01.01.2012 року по 13.06.2015 року;

- солідарно стягнути з ГУ МВС в Київській області Кагарлицького районного відділу ГУ МВС України в Київській області заборгованість по заробітній платі (додатковому грошовому забезпеченню) за службу в нічний час та грошового забезпечення (компенсації) за службу в дні щотижневого відпочинку, святкові дні, за несення служби понад установлений законодавством робочий час за період з 01.01.2012 року по 13.06.2015 року в сумі 6 970,21 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати у розмірі 8 543,01 грн., середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку у сумі 94 937,58 грн., а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 110 450,08 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.09.2017 року залучено до участі у справі в якості другого відповідача Кагарлицький районний відділ ГУ МВС України в Київській області (далі - Відповідач-2, Кагарлицький РВ ГУ МВС в Київській області).

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Кагарлицького РВ ГУ МВС в Київській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткового грошового забезпечення за роботу у нічний час та грошового забезпечення (компенсації) за службу у дні щотижневого відпочинку, святкові дні та за несення служби понад установлений законодавством робочий час за період з 01.01.2012 року по 13.06.2015 року;

- стягнуто з Кагарлицького РВ ГУ МВС в Київській області на користь ОСОБА_1 додаткове грошове забезпечення за службу у нічний час, грошове забезпечення (компенсацію) за службу у дні щотижневого відпочинку, святкові дні та за несення служби понад установлений законодавством робочий час за період з 01.01.2012 року по 13.06.2015 року у загальному розмірі 6 970,21 грн.;

- стягнуто з Кагарлицького РВ ГУ МВС в Київській області на користь ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати у розмірі 8 543,01 грн.

В іншій частині позовних вимог у задоволенні позову відмовлено.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується Позивача до служби у понаднормовий час, дні щотижневого відпочину, святкові дні та нічні зміни, а за вказані періоди служби останньому протиправно не нараховувалося та не виплачувалося грошове забезпечення. Крім того, нарахування у судовому порядку Позивачу доходу є підставою для стягнення на його користь компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ГУ МВС в Київській області, суд зазначив, що останнє не є належним відповідачем у даній справі, оскільки Кагарлицький РВ ГУ МВС в Київській області, де безпосередньо проходив службу ОСОБА_1, є самостійним розпорядником бюджетних коштів і підпорядкування даного органу ГУ МВС в Київській області не зумовлює покладення на Відповідача-1 обов'язку з виплати грошового забезпечення Позивачу.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати, суд першої інстанції виходив з того, що існування спору у межах даної справи щодо розміру невиплаченого грошового забезпечення свідчить про передчасність таких вимог.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить частково змінити постанову суду в частині:

- невизнання протиправною бездіяльності ГУ МВС в Київській області щодо невиплати заробітної плати (додаткового грошового забезпечення) за роботу в нічний час та грошового забезпечення (компенсації) за службу у дні щотижневого відпочинку, святкові дні, за несення служби понад установлений законодавством робочий час за період з 01.01.2012 року по 13.06.2015 року;

- щодо не стягнення з ГУ МВС в Київській області на користь ОСОБА_1 заборгованості із заробітної плати (додаткового грошового забезпечення) за службу у нічний час та грошового забезпечення (компенсації) за службу в дні щотижневого відпочинку, святкові дні, за несення служби понад установлений законодавством робочий час за період з 01.01.2012 року по 13.06.2015 року в сумі 6 970,21 грн., компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати у розмірі 8 543,01 грн., середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку;

- щодо не стягнення з ГУ МВС в Київській області та Кагарлицького РВ ГУ МВС в Київській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку з моменту звільнення по день постановлення рішення суду в сумі 95 809,71 грн.;

- щодо недопущення до негайного виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 3 392,17 грн.;

- щодо зобов'язання ГУ МВС в Київській області подати до суду звіт про виконання судового рішення в місячний термін з дня набрання постановою суду законної сили.

При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, наголошуючи, що, оскільки спір про розмір належних до виплати сум вирішено на користь Позивача у повному обсязі, перешкоди для застосування правових наслідків, передбачених ст. 117 КЗпП України, були відсутні. Крім того, вказує на помилковість твердження суду про те, що ГУ МВС в Київській області є неналежним відповідачем у справі, накази про прийом, переміщення чи звільнення зі служби приймаються саме ним, у зв'язку з чим, оскільки обов'язок щодо нарахування та виплати грошового забезпечення було покладено на Кагарлицький РВ ГУ МВС в Київській області, правильним є застосування солідарної відповідальності згаданих суб'єктів владних повноважень. Крім іншого, наголошує на безпідставному незастосуванні судом приписів ст. 256 КАС України щодо негайного виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.02.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу до 16.03.2018 року.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи не надійшло.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2018 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03.04.2018 року.

У судовому засіданні Апелянт вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити повністю з викладених у ній підстав.

Представник Відповідача-1 наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції - без змін.

Відповідач-2, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню в частині з огляду на таке.

Як було встановлено судом першої інстанції, згідно трудової книжки Позивача серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 з 28.08.2006 року прийнято на службу в органи внутрішніх справ на підставі наказу УПППМ ГУ від 29.08.2006 року №329 (т. 1 а.с.11).

Згідно витягу з наказу ГУ МВС в Київській області (по особовому складу) від 14.09.2007 року №234 о/с лейтенанта міліції ОСОБА_1 призначено інспектором групи обліково-реєстраційної, статистичної роботи та оперативної інформації штабу (за рахунок посади інспектора зі службової підготовки сектора роботи з персоналом) Кагарлицького районного відділу, увільнивши його від цієї ж посади (за рахунок посади старшого інспектора патрульної служби взводу патрульної служби) цього ж відділу (т. 1 а.с.122).

Наказом ГУ МВС в Київській області від 03.04.2008 року №174 о/с затверджено штатну розстановку особового складу органів внутрішніх справ ГУ МВС України в Київській області, в додатку до якого змінено штатну розстановку Кагарлицького РВ, зокрема, раніше займану посаду Позивача - інспектор з професійної підготовки сектора роботи з персоналом - замінено на інспектора з професійної підготовки сектора кадрового забезпечення, якій відповідає спеціальне звання старшого лейтенанта міліції (т. 1 а.с.123, 124).

Наказом ГУ МВС в Київській області (по особовому складу) від 23.08.2011 року №1008 о/с старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 призначено дільничним інспектором міліції сектора дільничних інспекторів міліції Ржищівського міського відділення міліції Кагарлицького районного відділу, звільнивши його з посади інспектора з професійної підготовки сектора кадрового забезпечення цього ж відділу (т. 1 а.с.125).

Як було встановлено судом першої інстанції зі змісту додатку «Витяг з штатної розстановки Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області», затвердженого наказом Головного управління МВС України в Київській області від 25.04.2013 року №285 о/с, раніше займану посаду Позивача - дільничний інспектор міліції сектора дільничних інспекторів міліції Ржищівського МВМ - замінено на оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей Ржищівського відділення міліції, зі спеціальним званням капітан міліції, а також змінено посадовий оклад 650 на 600-650 (т. 1 а.с.126).

З 06.11.2015 року наказом ГУ МВС в Київській області (по особовому складу) від 06.11.2015 року №590 о/с по Кагарицькому районному відділу (з обслуговування Кагарлицького району та міста Ржищів) на підставі рапорту Позивача від 03.11.2015 року капітана міліції ОСОБА_1, оперуповноваженого групи кримінальної міліції у справах дітей Ржищівського відділення міліції звільнено у запас Збройних Сил за пунктом 64 «з» (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації), встановивши щомісячну премію за жовтень 2015 року - 135%, за листопад 2015 року - 135 % (т. 1 а.с.127).

З 07.11.2015 року наказом ГУ НП в Київській області від 07.11.2015 року№1 о/с1 (по особовому складу) по Кагарлицькому відділенню поліції призначено тих, що прибули з Міністерства внутрішніх справ, з присвоєнням спеціальних звань поліції в порядку переатестування та установлення посадових окладів згідно штатного розпису, зокрема, ОСОБА_1 на підставі заяви останнього від 07.11.2015 року, який має спеціальне звання капітан міліції, інспектором, присвоївши йому спеціальне звання капітан поліції (т. 1 а.с. 128).

Відповідно до витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 15.04.2016 року №166 о/с(по особовому складу) по Кагарлицькому відділенню поліції Обухівського відділу поліції у зв'язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації на підставі рапорту Позивача від 10.03.2016 року та атестаційного листа останнього, капітана поліції ОСОБА_1 призначено начальником сектора реагування патрульної поліції №3 з посадовим окладом 2950 гривень, звільнивши його з посади інспектора цього ж відділення поліції (т. 1 а.с.129).

Зі змісту витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 31.08.2016 року №512 о/с(по особовому складу) судом першої інстанції встановлено, що капітана поліції ОСОБА_1 начальника сектору реагування патрульної поліції №3 Кагарлицького відділення поліції Обухівського відділу поліції звільнено зі служби в поліції у запас (з постановкою на військовий облік) за пп. 2 п. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу) на підставі рапорту від 31.08.2016 року та свідоцтва про хворобу від 31.08.2016 року №300/ЗВ, виданого військово-лікарською комісією Державної установи «Територіальне медичне об'єднання МВС України по Київській області» (т. 1 а.с.130).

У вказаному наказі зафіксовано, що станом на день звільнення Позивача стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років складає 10 років 08 місяців 16 днів; час навчання - немає; вислуга років для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції - 10 років 08 місяців 16 днів; вислуга років на пільгових умовах - немає; усього вислуги років - 10 років 08 місяців 16 днів. Кількість днів для відрахування грошового забезпечення за надмірно використану частину відпустки у році звільнення - 9 днів.

Судом першої інстанції крім іншого встановлено, що Позивачу 22.11.2016 року Головним управлінням Національної поліції в Київській області видано грошовий атестат №11, який засвідчує, що капітан поліції ОСОБА_1 мав посадовий оклад - 2950,00 грн. на місяць; оклад за спеціальне звання - 1800,00 грн. на місяць; надбавку за вислугу років у розмірі 25% - 1187,50 грн. на місяць (т. 1 а.с.13). Вислуга років Позивача станом на 31.08.2016 року визначена як 10 років 08 місяців 16 днів.

Зі змісту вищевказаного грошового атестата №11 вбачається, що Позивача задоволено такими видами грошового забезпечення: посадовий оклад у сумі - 2950,00 грн. до 31.08.2016 включно; оклад за спеціальне звання - 1800,00 грн. до 31.08.2016 включно; надбавка за вислугу років у розмірі 25% у сумі - 1187,50 грн. до 31.08.2016 включно. Усього нараховано у сумі 5937,50 грн. до 31.08.2016 включно та відраховано податків у сумі 92,78 грн. Крім цього, позивачу нараховано матеріальну допомогу на оздоровлення у сумі 2950,00 грн.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 22.11.2016 року ОСОБА_1 ГУ МВС в Київській області видано:

- довідку №7948/109/1009/1-2016 про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням) за період з 01.09.2014 року по 06.11.2015 року (т. 1 а.с. 15).

- довідку №7949/109/1009/1-2016 про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням) за період з 07.11.2015 року по 31.08.2016 року (т. 1 а.с.14).

Крім цього, суд першої інстанції зазначив, що на адвокатські запити ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1 від 26.11.2016 року №7/11/16 та №8/11/16 головою ліквідаційної комісії ГУ МВС в Київській області направлено довідку від 06.12.2016 року №8260/109/1009/1-2016 про грошове забезпечення Позивача за час роботи в міліції з 01.10.2012 року по 06.11.2015 року (т. 1 а.с.19-26).

Як вірно встановив суд першої інстанції, з'ясувавши зі змісту вищевказаних документів, що Позивачу не було нараховане грошове забезпечення за роботу у нічний час, у вихідні та святкові дні та за службу в понаднормовий час, останній звернувся до суду із вказаним позовом.

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 1, 12 Конвенції МОП «Про захист заробітної плати» №95, ст. ст. 19, 43 Конституції України, ст. ст. 107, 116, 117 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 104, 105 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 16, 18, 19, 22 Закону України «Про міліцію», ст. ст. 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», а також ряду підзаконних нормативних актів, суд першої інстанції прийшов до висновку, що встановлені матеріалами справи та показаннями свідків обставини залучення Позивача до служби у понаднормовий час, дні щотижневого відпочинку, святкові дні та нічні зміни, а також відомості щодо розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 та його складових свідчать про обґрунтованість позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати. При цьому, як зазначив суд, таке стягнення необхідно здійснювати саме з суб'єкта, який був уповноважений забезпечувати виплату грошового забезпечення Позивачу. Крім того, суд підкреслив, що існування спору щодо розмірів невиплаченого грошового забезпечення унеможливлює задоволення позовних вимог про стягнення коштів за затримку розрахунку при звільненні у зв'язку з їх передчасністю.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про міліцію» форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Приписи ч. ч. 12, 13 ст. 22 вказаного Закону, а також абз. 1 п. 21 Положення про порядок проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114, визначали, що для працівників міліції встановлюється 41-годинний робочий тиждень. У необхідних випадках особи рядового і начальницького складу несуть службу понад встановлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дні.

Оплата праці в надурочний і нічний час, у вихідні та святкові дні провадиться відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 14.09.1991 року № 197 «Про порядок компенсації особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за службу понад установлений законодавством робочий час, а також у дні щотижневого відпочинку та святкові дні» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Постанова №197), при залученні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які утримуються за рахунок коштів республіканського та місцевих бюджетів, а також коштів, що надходять за договорами від міністерств, відомств, підприємств, установ, організацій і громадян, до несення служби понад установлений законодавством робочий час оплата їхньої праці за цей час провадиться у розмірах, передбачених законодавством України про працю, з розрахунку посадового окладу й окладу за спеціальним званням. Служба осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у дні щотижневого відпочинку та святкові дні може компенсуватися за їхньою згодою наданням іншого дня відпочинку або в грошовій формі у подвійному розмірі.

Згідно пп. 3.7.1 п. 3.7 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2007 року №499 (далі - Інструкція №499) при залученні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ до несення служби понад установлений законодавством робочий час виплата грошового забезпечення проводиться з розрахунку посадового окладу й окладу за спеціальним званням.

Підставою для залучення працівників органів внутрішніх справ до понаднормової служби чи в дні щотижневого відпочинку та святкові дні є: а) письмові накази керівників органів внутрішніх справ; б) графіки нарядів чергувань, затверджені керівниками органів внутрішніх справ. Облік робочого часу здійснюється шляхом ведення щомісячного табеля з обов'язковою відміткою в ньому кількості відпрацьованих годин (пп. пп. 3.7.4, 3.7.5. п. 3.7 Інструкції №499).

Як вірно встановлено судом першої інстанції зі змісту листа Кагарлицького ВП Обухівського відділу поліції ГУ НП України в Київській області від 23.11.2016 року № М-220/109/1009/1/01-16 (т. 1 а.с.16-18), книг нарядів за період з січня 2012 року по червень 2015 року за інвентарними №203 (розпочато 11.10.2012, закінчено 31.12.2012), №2 (розпочато 01.01.2015, закінчено 21.06.2015), №60 (розпочато 11.03.2012, закінчено 19.05.2012), №10 (розпочато 01.01.2012, закінчено 10.03.2012), №54 (розпочато 10.02.2013), №245 (розпочато 01.01.2013, закінчено 09.02.2013), №63 (розпочато 02.03.2013, закінчено 16.08.2013) (т. 1 а.с.166 -195; т. 2 а.с.49-91), а також показань свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6, Позивач в указаний період залучався до служби у понаднормовий час, дні щотижневого відпочинку, святкові дні та нічні зміни.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, виходячи зі змісту листа ГУ МВС в Київській області від 17.11.2017 року №29/272 (т. 1 а.с. 199-200), згідно з розрахунковими листами нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з січня 2012 року по червень 2015 року компенсація за службу в понаднормовий час, у дні щотижневого відпочинку та святкові дні не нараховувалась, у зв'язку з тим, що табелі до фінансової частини Кагарлицького РВ не надавались.

Відповідно до пп. 3.7.2. п. 3.7 Інструкції №499 годинна ставка обчислюється шляхом поділу місячного посадового окладу та окладу за спеціальним званням на кількість годин робочого часу в поточному місяці. При цьому понаднормові роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів поспіль і 120 годин на рік.

Приписами пп. 3.7.3 п. 3.7 Інструкції №499 служба осіб рядового і начальницького складу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні може компенсуватися за їхньою згодою шляхом надання їм іншого дня відпочинку або в грошовій формі. Компенсація понаднормових робіт шляхом надання відгулів не допускається.

Відповідно до ст. 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі: 1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; 2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; 3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.

Оплати у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день.

При цьому, згідно з ч. 3 ст.107 КЗпП України за бажанням працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, у зв'язку з відсутністю у Кагарлицькому РВ ГУ МВС України в Київській області відомостей про надання ОСОБА_1 днів відпочинку за службу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні, обґрунтованим є висновок про те, що такі компенсаційні дні йому не надавалися.

Відповідно до пп. 3.7.6 п. 3.7 Інструкції №499 службою в нічний час вважається виконання особами рядового і начальницького складу органів, підрозділів установ і навчальних закладів внутрішніх справ службових обов'язків у період з 22.00 до 06.00. Особам, які несуть службу в нічний час, надається перерва для відпочинку та харчування тривалістю не більше двох годин. Перерва для відпочинку і харчування не включається в робочий час.

Додатком 26 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» визначено розмір доплати за службу в нічний час - у розмірі 35 відсотків посадового окладу.

Аналогічне положення містить додаток 22 до наказу МВС України від 31.12.2007 року №499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ».

Згідно додатку 3 до Галузевої угоди між Міністерством внутрішніх справ України, Професійною спілкою атестованих працівників органів внутрішніх справ України та Професійною спілкою працівників державних установ України на 2012-2014 роки, зареєстрованої Міністерством соціальної політики України 08.10.2012 року за №29, за роботу у вечірній час з 18 до 22 години (при багатозмінному режимі роботи) встановлюється доплата в розмірі 20 відсотків годинної тарифної ставки (окладу, посадового окладу) за кожну годину роботи в цей час, а за роботу в нічний час - 35 відсотків годинної тарифної ставки (посадового окладу) за кожну годину роботи в цей час.

Наведене свідчить про обґрунтованість твердження суду першої інстанції про те, що доплати за несення служби у нічний час з 01.01.2008 урегульовано наказом МВС України від 31.12.2007 року №499, а відтак грошове забезпечення за вказаний період мало бути нараховано у розмірі 35 % від посадового окладу.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що сума заборгованості з виплати ОСОБА_1 додаткового грошового забезпечення за несення служби у нічний час, а також грошового забезпечення (компенсації) за службу у дні щотижневого відпочинку, святкові дні та за несення служби понад установлений законодавством робочий час за період з 01.01.2012 року по 13.06.2015 року загалом становить 6 970,21 грн. При цьому, як вірно відзначив суд, будь-яких заперечень, письмових пояснень та документальних доказів, які б спростували вказану суму Відповідачем-2 не надано.

Крім того, на переконання суду апеляційної інстанції, Київський окружний адміністративний суд прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з Кагарлицького РВ ГУ МВС в Київській області компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати у розмірі 8 543,01 грн. з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно ст. 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

При цьому, сфера правового регулювання даного Закону, як вірно підкреслив суд першої інстанції, поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни у гривнях на території України і не мають разового характеру, у тому числі, й заробітна плата (грошове забезпечення).

Крім того, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі заробітної плати/грошового забезпечення). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Даний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18.11.2014 року у справі №21-518а14.

Відтак, прийшовши до повністю обґрунтованого висновку про наявність у Позивача права на отримання компенсації втрати частини доходу у зв'язку з невиплатою Відповідачем-2 додаткового грошового забезпечення за службу у нічний час та компенсації за службу в дні щотижневого відпочинку, святкові дні й за несення служби понад установлений законодавством робочий час за період з 01.01.2012 року по 13.06.2015 року, суд першої інстанції з урахуванням вимог ст. 3 Закону та п. 4 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати правильно обрахував належну до виплати Позивачу суму компенсації у розмірі 8 543,01 грн. за рахунок Відповідача-2.

Надаючи оцінку доводам Апелянта про те, що нараховані судом, а також визначені у позовній заяві належні до виплати суми повинні бути стягнуті з ГУ МВС в Київській області та Кагарлицького РВ ГУ МВС в Київській області солідарно, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 1.4 Інструкції №499 грошове забезпечення виплачується особам рядового та начальницького складу ОВС, які призначені на штатні посади, зокрема, в управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, їм підпорядкованих органах. Грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Тобто, виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється за місцем проходження служби.

Згідно п. 1 Положення про Кагарлицький районний відділ (з обслуговування Кагарлицького району та міста Ржищів) ГУ МВС України в Київській області, затвердженого наказом ГУ МВС України в Київській області від 29.03.2013 року № 246 (т. 2 а.с.29-35) відділ є територіальним органом Головного управління МВС України в Київській області та йому підпорядковується

Отже, Кагарлицький РВ ГУ МВС України в Київській області є структурним підрозділом Головного управління МВС України в Київській області, діяльність якого контролюється, координується та підпорядковується саме Головним управлінням МВС України в Київській області.

Таким чином, обов'язок щодо нарахування та виплати грошового забезпечення Позивачу покладено на орган ОВС, в якому він проходив службу, а саме - на Кагарлицький районний відділ (з обслуговування Кагарлицького району та міста Ржищів) ГУ МВС України в Київській області.

Наведений висновок поряд з іншим підтверджується й тим, що згідно п. 9 Положення №246 Кагарлицький районний відділ (з обслуговування Кагарлицького району та міста Ржищів) ГУ МВС України в Київській області є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, володіє, користується та розпоряджається закріпленим за ним державним майном на праві оперативного управління.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що саме Кагарлицький РВ ГУ МВС в Київській області є належним відповідачем у межах спірних правовідносин.

При цьому посилання Апелянта на приписи ст. 21 КЗпП України в обґрунтування помилковості відповідної позиції суду першої інстанції є, на переконання судової колегії, безпідставним, оскільки наведеною статтею Кодексу законів про працю України регламентовано визначення трудового договору, його особливої форми - контракту тощо. Однак питання розподілу повноважень територіальних органів МВС України та підпорядкованих їм відділів даний закон не визначає.

З огляду на викладене, Київський окружний адміністративний суд прийшов до правильного висновку, що належним відповідачем у межах даної справи є Кагарлицький РВ ГУ МВС в Київській області, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог до ГУ МВС в Київській області як до неналежного відповідача.

Разом з тим, надаючи оцінку правовій позиції суду першої інстанції про те, що оскільки предметом розгляду даної справи є розмір належної до виплати суми розрахунку при звільненні, то позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки такого розрахунку є передчасними, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Ні Законом України «Про міліцію», ні Положенням №114 не врегульовані питання порушення роботодавцем (у даному випадку територіальним органом МВС України) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовано дане питання й іншими нормативними актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Дана позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні при звільненні з органів внутрішніх справ, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, судова колегія приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

При цьому згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16 та Верховний Суд у постанові від 30.01.2018 року у справі №295/10900/16 зазначили, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Зі змісту наведених положень ст. 117 КЗпП України у розрізі визначених Верховним Судом та Верховним Судом України особливостей її правозастосування вбачається, що у разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Таким чином, встановивши, що Відповідачем-2 не було проведено повного розрахунку з Позивачем при його звільненні, суд першої інстанції був наділений повноваженнями у межах даного спору вирішити питання про покладення на Кагарлицький РВ ГУ МВС у Київській області відповідальності за затримку такого розрахунку.

Отже, враховуючи, що, як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріалами справи не підтверджується проведення Відповідачем-2 повного розрахунку з Позивачем при звільненні останнього, колегія суддів вважає обґрунтованим посилання Апелянта на те, що Кагарлицьким РВ ГУ МВС у Київській області було допущено порушення приписів ст. ст. 116, 117 КЗпП України, а саме не виплачено при звільненні ОСОБА_1 заборгованості з додаткового грошового забезпечення за несення служби у нічний час, а також грошового забезпечення (компенсації) за службу у дні щотижневого відпочинку, святкові дні та за несення служби понад установлений законодавством робочий час за період з 01.01.2012 року по 13.06.2015 року у розмірі 6 970,21 грн.

Зі змісту наявної у матеріалах справи довідки Кагарлицького РВ ГУ МВС в Київській області від 06.12.2016 року №8260/109/1009/1-2016 про грошове забезпечення ОСОБА_1 вбачається, що середньоденний розмір грошового забезпечення останнього, розрахований згідно даних за вересень-жовтень 2015 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та Інструкції №499, становить 124,60 грн. ((3 944,65 грн. + 3 655,90 грн.) / (30 днів + 31 день)). Даний розмір середньоденного грошового забезпечення сторонами під сумнів не ставиться.

У зв'язку з чим судова колегія приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з Кагарлицького РВ ГУ МВС в Київській області на користь ОСОБА_1 з коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 109 523,40 грн. (879 днів х 124,60 грн.).

Відтак постанова суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних про стягнення з Кагарлицького районного відділу ГУ МВС України в Київській області середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку у сумі 94 937,58 грн. підлягає скасуванню у зв'язку з неправильним застосуванням норма матеріального права із задоволенням даної позовної вимоги.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що, як вірно підкреслив Позивач в апеляційній скарзі, згідно п. 2 ч. 1 ст. 256 КАС України у редакції, яка була чинною станом на 14.12.2017 року, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Наведена норма процесуального закону знайшла своєї відображення у п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України у чинній редакції, згідно якої негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, вирішуючи питання про стягнення з Відповідача-2 коштів у відносинах публічної служби, суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин положення п. 2 ч. 1 ст. 256 КАС України у редакції, що діяла на момент ухвалення оскаржуваного рішення, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Оскільки, як було встановлено раніше, середньоденне грошове забезпечення Позивача було обраховано, виходячи з кількості календарних, а не робочих днів, то сума грошового забезпечення за один місяць, яка належить до стягнення шляхом негайного виконання за правилами п. 2 ч. 1 ст. 256 КАС України, складає 3 800,30 грн. (124,60 х 30,5 (середня кількість днів за вересень-жовтень 2015 року)) щодо стягнутої суми невиплаченого грошового забезпечення та 3 800,30 грн. (124,60 грн. х 30,5 (середня кількість днів за вересень-жовтень 2015 року)) щодо стягнутої суми частини грошового забезпечення у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що у загалом складає 7 600,60 грн.

За таких обставин, постанова суду першої інстанції підлягає зміні шляхом доповнення резолютивної частини останньої новим абзацом щодо негайного її виконання у межах суми стягнення за один місяць.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції в частині відмовлених у задоволенні позовних вимог до Кагарлицького РВ ГУ МВС в Київській області було ухвалено судове рішення з помилковим застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, оскільки не враховано, що вирішення судом питання про розмір невиплаченої суми заробітної плати при остаточному розрахунку при звільненні наділяє суд повноваженнями на стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки такого розрахунку. Крім того, суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не застосував до спірних правовідносин приписів КАС України в частині негайного виконання судового рішення, наслідком чого є зміна постанови суду із доповненням її резолютивної частини відповідним абзацом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи в частині, а також порушено норми процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - скасувати в одній частині та змінити в іншій.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 371 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Кагарлицького районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів - задовольнити частково.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Кагарлицького районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні.

Прийняти в указаній частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Кагарлицького районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області (09200, Київська область, місто Кагарлик, вул. Ярослава Мудрого, 13, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 109 523 (сто дев'ять тисяч п'ятсот двадцять три) гривні 40 копійок.

Доповнити постанову Київського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року новим пунктом такого змісту:

«Допустити негайне виконання постанови суду в частині присудженого до виплати грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць - 7 600 (сім тисяч шістсот) гривень 60 копійок.».

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено « 03» квітня 2018 року.