Справа № 825/845/18
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2018-03-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2018 року м. Чернігів Справа № 825/845/18

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

за участі секретаря - Гайдука С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування його за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку ст. 229 КАС України, в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сосницької селищної ради Чернігівської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

08.02.2018 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1) звернувся до суду з адміністративним позовом до Сосницької селищної ради Чернігівської області (далі - Сосницька селищна рада) та просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення другої сесії VII скликання Сосницької селищної ради від 06.12.2017 № 2-33-VII ''Про надання дозволу на виготовлення звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки гр. ОСОБА_1'', відповідно до якого йому відмовлено у наданні дозволу на виготовлення звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,0569 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована в АДРЕСА_1 та перебуває у його користуванні на правах оренди за цільовим призначенням - для комерційного використання, у зв'язку з недопущенням втрат до бюджету Сосницької селищної ради та накладенням мораторію на продаж земель комунальної власності;

- зобов'язати сесію Сосницької селищної ради надати йому дозвіл на виготовлення звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,0569 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована в АДРЕСА_1 та перебуває у його користуванні на правах оренди за цільовим призначенням - для комерційного використання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що недопущення втрат до бюджету Сосницької селищної ради не є обґрунтованою, згідно вимог чинного законодавства, підставою для відмови у наданні дозволу на виготовлення звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки. Крім того, протягом 2017 року не накладався і не діє жоден мораторій на продаж земель комунальної власності.

Ухвалою суду від 12.02.2018 відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, від 28.02.2018 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в підготовчому судовому засіданні 28.02.2018 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. 26.03.2018 надав клопотання про розгляд справи по суті без його участі.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, надіслав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Зазначив, що сесія селищної ради приймає рішення щодо належного їй комунального майна в інтересах громади відповідно до наданих їй законних повноважень (по володінню, користуванню та розпорядженню). Враховуючи наведене, вважає, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до норм діючого законодавства та в межах компетенції. Щодо зобов'язання відповідача надати дозвіл зазначив, що передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян, відповідно до статті 12 Земельного кодексу України, належить до повноважень селищної ради. Розгляд справи просить здійснювати без його участі.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд враховує такі обставини.

Встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 10.08.2007 № 1182, посвідченого Сосницькою державною нотаріальною конторою, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлова будівля, продуктовий склад за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.08.2007 № 15589312 (а.с. 15).

15.04.2009 двадцять шоста сесія Сосницької селищної ради V скликання прийняла рішення про передачу в оренду позивачу терміном на 10 років, з подальшим правом викупу, земельної ділянки комерційного використання загальною площею 0,0569 га для розміщення магазину по АДРЕСА_1 за рахунок земель, не наданих у власність та постійне користування, в межах населеного пункту Сосницької селищної ради (а.с. 11).

05.05.2009 між ОСОБА_1 (орендар) та Сосницькою селищною радою (орендодавець) було укладено договір оренди землі (строк дії - 10 років), зареєстрований у встановленому законом порядку, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 0,0569 га (землі житлової та громадської забудови), яка знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 12-14). На земельній ділянці розміщені об'єкти нерухомого майна, а саме: нежиле приміщення продуктового складу.

Маючи намір викупити орендовану земельну ділянку, в листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на виготовлення звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки.

Рішенням другої сесії сьомого скликання Сосницької селищної ради від 06.12.2017 № 2-33-VII позивачу відмовлено в наданні вказаного дозволу у зв'язку з недопущенням втрат до бюджету Сосницької селищної ради та накладенням мораторію на продаж земель комунальної власності (а.с. 24).

Вважаючи, що відповідач неправомірно відмовив в наданні дозволу на виготовлення звіту з експертної грошової оцінки орендованої земельної ділянки, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Кожному громадянину України, згідно статті 14 Конституції України, гарантується право на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом

Відповідно до статті 25 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280-97/ВР) сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин (пункт 34 частини першої статті 36 Закону № 280/97-ВР).

Згідно із частиною першою статті 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають:

а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;

б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

В свою чергу, відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частини друга статті 116 Земельного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини першої статті 127 Земельного кодексу України органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 134 Земельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб;

Статтею 128 Земельного кодексу України врегульовано порядок продажу земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

Ціна земельної ділянки визначається за експертною грошовою оцінкою, що проводиться суб'єктами господарювання, які є суб'єктами оціночної діяльності у сфері оцінки земель відповідно до закону, на замовлення органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Ціна земельної ділянки площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд визначається за нормативною грошовою оцінкою, вказаною в технічній документації. Фінансування робіт з проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки здійснюється за рахунок внесеного покупцем авансу, що не може бути більшим ніж 20 відсотків вартості земельної ділянки, визначеної за нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки (частина восьма статті 128 Земельного кодексу України).

Обов'язкове проведення грошової оцінки земельних ділянок врегульовано у статті 13 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1378-ІУ «Про оцінку земель», зокрема, експертна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі відчуження та страхування земельних ділянок, що належать до державної або комунальної власності.

Відповідно до частини третьої статті 128 Земельного кодексу України орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось відповідачем у відзиві, ОСОБА_1 звернувся до Сосницької селищної ради із заявою про надання дозволу на виготовлення звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0569 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка перебуває в його користуванні на правах оренди, з метою її подальшого придбання. Цільове призначення вказаної земельної ділянки - для комерційного використання.

Відповідачем було відмовлено у наданні вказаного дозволу з підстав недопущення втрат до бюджету Сосницької селищної ради та накладенням мораторію на продаж земель комунальної власності.

Частиною п'ятою статті 128 Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у продажу земельної ділянки. До них відносяться: а) неподання документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки; б) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах; в) якщо щодо суб'єкта підприємницької діяльності порушена справа про банкрутство або припинення його діяльності; г) встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність; ґ) відмова від укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

Відповідно до частини четвертої статті 83 Земельного кодексу України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: а) землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); б) землі під залізницями, автомобільними дорогами, об'єктами повітряного і трубопровідного транспорту; в) землі під об'єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом; г) землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом; ґ) землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом; д) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування; е) земельні ділянки, штучно створені в межах прибережної захисної смуги чи смуги відведення, на землях лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, що перебувають у прибережній захисній смузі водних об'єктів, або на земельних ділянках дна водних об'єктів; є) землі під об'єктами інженерної інфраструктури міжгосподарських меліоративних систем, які перебувають у комунальній власності.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що зазначені Сосницькою селищною радою в оскаржуваному рішенні від 06.12.2017 № 2-33-VII підстави для відмови ОСОБА_1 в наданні дозволу на виготовлення звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки не передбачені чинним законодавством України, що регулює земельні відносини. Тобто, відмовляючи позивачу в наданні вказаного дозволу відповідач діяв протиправно, з перевищенням наданих йому повноважень.

Також, в ході розгляду справи по суті судом не було встановлено, що чинним законодавством протягом 2017 року накладався і діє мораторій на продаж земель комунальної власності.

Крім того, дослідженими вище судом доказами, зокрема, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.08.2007 № 15589312 (а.с. 15) підтверджується, що на час прийняття спірного рішення позивач мав документ, який підтверджував наявність у ОСОБА_1 нерухомого майна - нежитлової будівлі, продуктового складу, що знаходиться по АДРЕСА_1, тобто на земельній ділянці, яку має намір викупити ОСОБА_1 Також, рішенням двадцять шостої сесії Сосницької селищної ради V скликання від 15.04.2009 земельну ділянку площею 0,0569 га надано позивачу в оренду з подальшим правом викупу.

Таким чином, позивач при подачі заяви ставив питання про надання дозволу на виготовлення звіту з експертної грошової оцінки зазначеної земельної ділянки, з метою її викупу для обслуговування вищевказаного нерухомого майна, яке перебуває у його приватній власності, додавши до неї всі необхідні документи, які передбачені законом.

Доводи відповідача, що відповідно до статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забороняється передача земельних ділянок із земель комунальної та державної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб у разі відсутності плану зонування або детального плану території, суд вважає необґрунтованими, оскільки зонінг розробляється з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. Детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану наведеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. В свою чергу, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, дозвіл на виготовлення звіту з експертної грошової оцінки якої хоче отримати позивач, виділена в натурі, має кадастровий номер - НОМЕР_2, а також цільове призначення, та вже перебуває в оренді у ОСОБА_1, тому суд вважає, що наведене обмеження не поширюється на неї.

Також суд вважає, що посилання Сосницької селищної ради на статті 317, 318 та 327 Цивільного кодексу України, статтю 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», як на підставу діяти на власний розсуд, вирішуючи питання про надання чи ненадання позивачу дозволу на виготовлення вищевказаного звіту, суперечить принципу законності ухваленого рішення, так як в даних правовідносинах відмова може бути надана виключно з підстав, визначених статтею 128 Земельного кодексу України, які є вичерпними. Відповідач не наділений в даному випадку повноваженнями самостійно розширювати коло підстав для відмови і діяти на власний розсуд.

Частиною 2 статті 19 Конституції України та статті 24 Закону № 280-97/ВР встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною десятою статті 59 Закону № 280-97/ВР, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що рішення Сосницької селищної ради від 06.12.2017 № 2-33-VII про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки в АДРЕСА_1 є протиправним та має бути скасоване.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання сесії Сосницької селищної ради надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,0569 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована в АДРЕСА_1 та перебуває у його користуванні на правах оренди за цільовим призначанням - для комерційного використання, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть правила зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до п. 2.14постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» № 6 від 17.05.2011 за наслідками розгляду справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування щодо оскарження (визнання незаконними) прийнятих ними актів з питань, пов'язаних з наданням земельних ділянок у власність чи в користування суб'єктам господарської діяльності (про відмову у передачі земельної ділянки у власність чи в користування, у продажу земельної ділянки, у наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд залежно від характеру спору може зобов'язати названі органи виконати певні дії, як цього вимагають приписи чинного законодавства, зокрема розглянути в установленому для даного органу порядку питання, яке стосується предмета спору.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 (справа № 826/4418/14), з поміж іншого, зазначив, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, невиконання суб'єктами владних повноважень рішень судів порушує принцип юридичної впевненості та ставить під сумнів дієвість судової системи України, що має набагато більший суспільний інтерес, аніж принцип невтручання суду у дискреційні повноваження органу влади.

Вищий адміністративний суд України у своїй ухвалі від 24.03.2016 (справа № 826/17109/13-а) визначив, що у випадку, коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов'язати суб'єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію, суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

Отже, у разі відсутності у суб'єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов'язання судом суб'єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Враховуючи наведене та встановлені в ході судового розгляду справи обставини, суд вважає за можливе задовольнити зазначену вимогу ОСОБА_1 шляхом зобов'язання Сосницької селищної ради Чернігівської області на найближчій сесії розглянути заяву ОСОБА_1 та вирішити питання про надання позивачу дозволу на виготовлення звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,0569 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована в АДРЕСА_1, цільове призначення - для комерційного використання.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене та наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що Сосницька селищна рада відмовляючи ОСОБА_1 в наданні дозволу на виготовлення звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно, що належить позивачу на праві приватної власності, діяла не на підставі, не у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому адміністративний позов ОСОБА_1 слід задовольнити.

У відповідності до вимог частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 241-243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення другої сесії VII скликання Сосницької селищної ради Чернігівської області від 06.12.2017 № 2-33-VII ''Про надання дозволу на виготовлення звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки гр. ОСОБА_1''.

Зобов'язати Сосницьку селищну раду Чернігівської області (, вул. Лесі Українки, 3, смт. Сосниця, Чернігівська область, 16100) на найближчій сесії розглянути заяву ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_2) та вирішити питання про надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,0569 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована в АДРЕСА_1, цільове призначення - для комерційного використання.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Сосницької селищної ради Чернігівської області (, вул. Лесі Українки, 3, смт. Сосниця, Чернігівська область, 16100) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_2) судові витрати в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення виготовлено 04 квітня 2018 року.

Суддя С.В. Бородавкіна