Справа № 208/7673/16-а(2-а/208/300/16)
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2018-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 квітня 2018 року справа № 208/7673/16-а(2-а/208/300/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача: Шальєвої В.А.,

суддів: Білак С.В. Юрко І.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07.06.2017 р. (суддя Похваліта С.М.) в справі № 208/7673/16 за позовом ОСОБА_2 до Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з адміністративним позовом до Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (далі - УПФУ) про зобов'язання взяти на облік, витребувати електронну пенсійну справу, перерахувати та поновити виплату пенсії за віком з 07.10.2009 р. із застосування всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат як непрацюючому пенсіонеру, передбачених чинним законодавством.

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07.06.2017 р. поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду.

Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07.06.2017 р. позов задоволено, визнано протиправним рішення Дніпродзержинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області № 69 від 14.12.2016 р. з відмови ОСОБА_2 у поновленні виплати пенсії; зобов'язано Кам'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області взяти на облік, витребувати електронну пенсійну справу, перерахувати та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 07.10.2009 р. із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат як непрацюючому пенсіонеру, передбачених діючим законодавством.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати постанову через неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вказує на неврахування судом першої інстанції не дотримання позивачем порядку подання документів для поновлення виплати пенсії; недотримання строку звернення до суду.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв'язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Перевіривши доводи апеляційної скарги матеріалами справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 особисто звернувся до відповідача із заявою та просив витребувати електронну пенсійну справу ОСОБА_2, взяти її на облік, перерахувати та поновити виплату пенсій за віком з 07.10.2009 р. із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат як не працюючому пенсіонеру, передбачених чинним пенсійним законодавством України.

Рішенням управління № 69 від 14.12.2016 р. відмовлено ОСОБА_2 у поновленні виплати пенсій та зазначено, що заява подається пенсіонером особисто, за місцем проживання (реєстрації), за документ, що засвідчує місце проживання приймається паспорт або довідка уповноважених органів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з дня набрання чинності рішення №25-рп/2009 від 07.10.2009 р. Конституційного Суду України виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за межі України. При цьому суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, визнавши протиправним рішення відповідача про відмову у поновленні позивачу виплати пенсії, не мотивуючи підстави виходу за межі позовних вимог.

Суд вважає висновок суду першої інстанції необґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з 22.08.2002 р. позивач отримувала пенсію за віком, перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Будьоннівському районі м. Донецька (а.с. 6). Позивач виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, взята на консульський облік в посольстві України в Ізраїлі 09.06.2011 р. (а.с. 13). З цього часу позивачу припинено виплату пенсії на підставі статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

05.12.2016 р. позивач через представника звернулась до відповідача із заявою про поновлення виплати та перерахунку пенсії за віком, надавши копії довіреності, паспорта, пенсійного посвідчення, картки платника податків, копії трудової книжки (а.с. 5).

Рішенням № 69 комісії по розгляду звернень громадян Дніпродзержинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області від 14.12.2016 р. відмовлено ОСОБА_2 у поновленні виплати пенсії на підставі заяви від 05.12.2016 р., наданої представником за довіреністю ОСОБА_4, у зв'язку з тим, що заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію (а.с. 3).

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Отже, враховуючи викладене, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону №1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 07.10.2009 р.

Як вказано в Рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р., оспорюваними нормами Закону №1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону й з цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 19.05.2015р. у справі №21-168а15.

Проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 р. за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Відповідно до п. 2.8 Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.

При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати:

1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення;

2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу;

3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім'ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім'ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника інвалідом або учасником війни тощо).

При переведенні на пенсію по інвалідності з іншого виду пенсії орган, що призначає пенсію, додає до пенсійної справи виписку з акта огляду МСЕК про встановлення або зміну групи інвалідності.

Особи, які одержували пенсію від інших органів і звертаються до органів, що призначають пенсію, надають документ, що підтверджує розмір пенсії, строки її виплати та дату зняття з обліку за попереднім місцем отримання.

Відповідно до п. 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Як зазначено вище, судом встановлено, що позивач до виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю перебувала на обліку з управлінні Пенсійного фонду України в Будьоннівському районі м. Донецька, а не в управлінні Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Макіївки Донецької області, як зазначає представник позивача в заяві про поновлення виплати пенсії.

В Кам'янському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області позивач не перебувала на обліку як пенсіонер.

За змістом ст. 49 Закону № 1058 та п. 2.8 Порядку № 22-1 обов'язковою умовою для поновлення виплати пенсії є наявність у пенсійного органу пенсійної справи особи.

В розглядуваному випадку у відповідача відсутня пенсійна справа позивача.

Відповідно до п. 4.12 Порядку № 22-1 при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове місце проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера.

При цьому, за змістом абз. 4 п. 1.5 Порядку № 22-1 заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Позивачем особисто не подавалась заява про запит пенсійної справи.

Оскільки представник позивача звернувся за поновленням пенсії до територіального органу Пенсійного фонду з порушенням п. 1.5 Порядку № 22-1, тобто не до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, позивач не перебувала на обліку саме в Кам'янському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, позивачем особисто не надавалась заява про витребування пенсійної справи, суд вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позову.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з Переліком управлінь Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах Донецької та Луганської областей, які здійснюють повноваження з обслуговування страхувальників на період проведення антитерористичної операції, визначеного постановою правління Пенсійного фонду України № 9-1 від 12.05.2015 р., повноваження управління Пенсійного Фонду України в Будьоннівському районі м. Донецька здійснює Добропільське об'єднане управління Пенсійного Фонду України Донецької області.

Відтак, за поновленням виплати пенсії позивач повинен звернутися саме до Добропільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області.

Суд вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на доведеність дискримінації по відношенню до позивача як особи, яка перемістилась з непідконтрольній Україні території, оскільки позивач не має статусу внутрішньо переміщеної особи, вона не переміщувалась з непідконтрольній Україні території, а ще в 2011 році виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю.

У зв'язку із зазначеним судом не встановлено підстав для поновлення виплати пенсії позивачу саме Кам'янським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Дніпропетровської області.

Зазначені обставини судом першої інстанції не враховано, що призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи; не доведеними є обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи; судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Оскільки предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб'єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України в редакції, яка діє з 15.12.2017 р. та підлягає застосуванню судом апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07.06.2017 р. в справі № 208/7673/16 задовольнити.

Постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07.06.2017 р. в справі № 208/7673/16 за позовом ОСОБА_2 до Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про зобов'язання вчинити певні дії скасувати.

Ухвалити в справі № 208/7673/16 нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 02.04.2018 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 02.04.2018 р.

Суддя-доповідач: В.А. Шальєва

Суддя: С.В. Білак

Суддя: І.В. Юрко