Справа № 335/14162/17(2-а/335/630/2017)
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 березня 2018 року справа № 335/14162/17(2-а/335/630/2017)
головуючий суддя І інстанції - Соболєва І.П.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Іванова С.М.,

суддів: Панченко О.М. Чередниченка В.Є. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на постанову Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2017 року у справі № 335/14162/17 (2-а/335/630/2017) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивачі) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якому просив зобов'язати відповідача поновити позивачу виплату пенсії за вислугу років з 26.04.2017 року з одночасним її перерахунком відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу років з 26.04.2017 року з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного упраління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі - судовий збір у розмірі 640 грн. (шістсот сорок гривень).

Не погодившись з рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог посилалися на те, що оскільки позивач у 2015 році виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, останній не є внутрішньо переміщеною особою. При цьому у відповідача відсутня пенсійна справа ОСОБА_1, а тому для вирішення питання поновлення виплати пенсії особі, що виїхала на постійне місце проживання за кордон, позивачу слід звернутися до органу Пенсійного фонду України, де він перебуває на обліку (за місцем знаходження пенсійної справи). Зауважено, що компенсації підлягають нараховані, але не виплачені суми доходу. Оскільки пенсія не була нарахована, для обчислення компенсації відсутні законні підстав. Наголошено на тому, що відшкодування судових витрат мало б бути присуджено з Державного бюджету органами казначейства.

Представником позивача було подано відзив на апеляційну скаргу, в якій останній просив залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, як законну та обґрунтовану. Зауважував, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Наголошено на тому, що органи Пенсійного фонду України наділені правом одержувати відповідні документи для здійснення покладених на них обов'язків.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, до вересня 2015 року ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_1, Запорізька область, надалі виїхав на постійне місце проживання до іншої країни - Ізраїлю, проте згідно закордонного паспорту НОМЕР_1, виданого 03.03.2010 року має громадянство України (а.с.24).

Згідно посвідчення № НОМЕР_2 виданого ГУМВС України в Донецькій області 19.05.2009 року позивач є ветераном органів внутрішніх справ (а.с.42-43).

Розрахунком пенсії Автоматизованої системи Пенсійного фонду України за вислугу років по пенсійній справі № 20796 для позивача від 03.03.2009року, пенсія призначена з 01.03.1996 року із основного розміру пенсії 90% грошового зобов'язання (вислуга років 34 роки) (а.с.44).

Аналогічна інформація підтверджується розрахунком пенсії Автоматизованої системи Пенсійного фонду України за вислугу років по пенсійній справі №20796 для позивача від 03.07.2012 року (а.с.46).

26.04.2017року представник ОСОБА_1 особисто звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії (а.с.49-52).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в поновленні пенсії позивачу відмовлено. В обґрунтування зазначено, що заявником не дотримано Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Порядку призначення (поновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365. Поновлення виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам проводиться на підставі особистого звернення пенсіонера з відповідною заявою про поновлення виплати пенсії до органу, що призначає пенсію з паспортом, довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Згідно статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є особа, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Оскільки ОСОБА_1 у 2015 році виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, то він на теперішній час не є внутрішньо-переміщеною особою (а.с. 54-55).

Рішення щодо відмови у поновленні виплати пенсії отримано уповноваженим представником позивача разом із супровідним листом від 10.05.2017року вих. № 349/Х-9 (а.с.53).

Зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії за віком з 26.04.2017 року з виплатою відповідних сум компенсації та індексації і було предметом судового розгляду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що громадянин України, проживаючи в Ізраїлі, має такі ж самі конституційні права, як і громадянин України, який проживає на території України, що передбачено приписами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року. При цьому вимога щодо перерахунку пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» є передчасною, оскільки позивач не звертався до відповідача з відповідною заявою про здійснення такого перерахунку.

Колегія суддів апеляційного суду частково погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Постанова Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2017 року у справі № 335/14162/17 (2-а/335/630/2017) в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржувалась, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України колегією суддів не переглядається.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року за № 25-рп/2009 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначені положення визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до Закону України «Про Конституційний Суд України» та рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 закони, правові акти або окремі положення визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню, як такі, що відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 має право на поновлення йому виплати пенсії за віком з 26.04.2017 року.

Щодо тверджень відповідача про те, що поновлення пенсії здійснюється виключно на підставі особистої заяви особи, якій її призначено, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим Постановою Правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 встановлено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Тобто, здійснення перерахунку пенсії здійснюється виключно на підставі заяви особи, якій її призначено або її законного представника.

При цьому, статтею 242 Цивільного кодексу України визначено, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною.

Частиною 3 статті 242 Цивільного кодексу України визначено, що законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа.

При цьому, частинами 1, 2 статті 244 Цивільного кодексу України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи.

Більш того, частина 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» надає право звертатись до органів пенсійного фонду з заявами, як безпосередньо пенсіонерам, так і їхнім представникам на підставі нотаріально посвідченої довіреності.

Отже, враховуючи наявність довіреності від 09.11.2016 року, виданої ОСОБА_2 на представлення інтересів позивача, зокрема в органах Пенсійного фонду України, в тому числі з правом подання та підпису відповідних заяв, необхідних для призначення, поновлення пенсії, ОСОБА_2 є представником ОСОБА_1 в розумінні частини 3 статті 242 Цивільного кодексу України, а отже мав повноваження на звернення до органів Пенсійного фонду України в інтересах позивача для поновлення/призначення пенсії.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що фактично виплата пенсії позивачу була припинена з 01.02.2017 року на підставі листа територіального управління праці та соціального захисту населення за місцем тимчасового проживання ОСОБА_1, з якого слідує, що заявник на обліку в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб не перебуває.

Так, статтею 4 Закону № 1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною 3 статті 4 Закону № 1058 визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058 передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Таким чином, правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом № 1058, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Статтею 49 Закону № 1058 визначено підстави припинення та поновлення виплати пенсії.

Так, частиною першої цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що відповідно до норм Закону № 1058 припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст.49 Закону № 1058.

Посилання заявника апеляційної скарги на постанову КМУ від 08.06.2016 року № 365 є безпідставним, оскільки постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним нормативно-правовим актом, у зв'язку з чим при вирішенні спірних правовідносин слід керуватися правовим актом, який має вищу юридичну силу, в даному випадку - Законом № 1058.

З приводу посилань заявника апеляційної скарги на відсутність у останнього пенсійної справи, колегія суддів апеляційного суду зауважує, що питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" врегульовані Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 1.5 Порядку, заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Пунктом 2.8 Порядку передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

В рішенні у справі «Пічкур проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що позбавлення заробленої пенсії в залежності від місця проживання є порушенням статті 14 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки має місце дискримінація, та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, через те що порушено право мирно володіти майном.

Відповідно до статті 32 Конвенції, юрисдикція Європейського Суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Відповідно до пункту 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що позивач вже як внутрішньо переміщена особа отримував пенсію у Головному управлінні Пенсійного фонду у Запорізькій області, а тому посилання відповідача на необхідність звернення до пенсійного органу за місцем знаходження пенсійної справи є безпідставними та необґрунтованими.

В свою чергу, не можуть бути задоволені позовні вимоги про поновлення виплати пенсії з 26.04.2017 року з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії в зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

В спірних правовідносинах з 26.04.2017 року пенсія позивачу не нараховувалась, а тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині зобов'язання відповідача здійснити поновлення виплати пенсії з урахуванням компенсації втрати частини доходів та індексації.

В той же час, суд першої інстанції, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, не врахував того, що якщо відповідач звільнений від сплати судового збору, то і відповідно судовий збір з нього не стягується. Тобто в разі задоволення адміністративного позову повністю судовий збір з відповідача, звільненого від сплати судового збору, не стягується, а у разі часткового задоволення позову у справі, в якій відповідач звільнений від сплати судового збору, судовий збір стягується лише з позивача пропорційно до відхиленої частини вимоги.

Водночас, якщо відповідач звільнений від сплати судового збору, а позивач його сплатив, то у разі задоволення позову на користь позивача стягується сплачений розмір судового збору з Державного бюджету України або відповідного місцевого бюджету.

Так, станом на дату винесення оскаржуваного судового рішення, а саме 04 грудня 2017 року, органи Пенсійного фонду України були звільнені від сплати судового збору в силу приписів ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що постанова суду першої інстанції також підлягає скасуванню в частині питання щодо розподілу судових витрат з прийняттям нової постанови в цій частині.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст.315, ч.1 ст.317, ст.ст.322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області - задовольнити частково.

Постанову Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2017 року у справі № 335/14162/17 (2-а/335/630/2017) в частині зобов'язання провести індексацію і компенсацію втрати частини доходів скасувати та прийняти нову постанову в цій частині, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині - відмовити.

Постанову Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2017 року у справі № 335/14162/17 (2-а/335/630/2017) в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені останнім судові витрати в розмірі 640 гривень - скасувати та прийняти нову постанову в цій частині.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. (шістсот сорок гривень).

В решті постанову Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2017 року у справі № 335/14162/17 (2-а/335/630/2017) - залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку відповідно до приписів ч.5 ст. 328 КАС України не підлягає.

Повний текст постанови складено 29 березня 2018 року.

Головуючий суддя: С.М. Іванов

Суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко