Справа № 132/1127/17
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 132/1127/17

Головуючий у 1-й інстанції: Павленко І.В.

Суддя-доповідач: Драчук Т. О.

28 березня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Загороднюка А.Г. Полотнянка Ю.П.

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

представника відповідача: Назаренка Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницької області на постанову Калинівського районного суду Вінницької області від 23 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницької області про визнання неправомірними дій щодо відмови виплати пенсії і вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

в квітні 2017 року, позивач, ОСОБА_3, звернувся до Калинівського районного суду Вінницької області з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницької області щодо визнання неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницької області щодо відмови позивачу у відновленні виплат пенсії за вислугу років. Також позивач просив зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницької області відновити йому виплату пенсії за вислугу років, з 01.04.2015, призначеної довічно відповідно до ЗУ "Про забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"№2262-ХІІ від 09.04.1992, постанову суду звернути до виконання.

Калинівський районний суд Вінницької області постановою від 23.11.2017 адміністративний позов задовольнив частково, а саме:

- визнав неправомірними дії ГУ ПФУ у Вінницькій області щодо відмови у відновленні позивачу пенсії за вислугу років;

- зобов'язав ГУ ПФУ у Вінницькій області відновити позивачу виплату пенсії за вислугу років з 01.04.2015, призначеної довічно відповідно до ЗУ "Про забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-ХІІ від 09.04.1992.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволені позову.

Представник відповідача підтримав доводи зазначені в апеляційній скарзі та просив, постанову суду першої інстанції скасувати, та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Позивач в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений, разом з тим в своєму відзиві просив, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, постанову суду першої інстанції - скасувати, та прийняти нове рішення про задоволення адміністративного позову, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами по справі, позивач з 2011 року перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Вінницькій області та отримує пенсію за вислугу років, згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 від 25.02.2011.

З 11.04.2011 згідно з розпорядженням міського голови №332-О від 31.03.2011 працює в Вінницькій міській раді. 13.11.2012 переведений на посаду заступника керівника Центру - начальника відділу надання адміністративних послуг Центру адміністративних послуг "Прозорий офіс" №3 департаменту адміністративних послуг міської ради. З 05.10.2015 по теперішній час (станом на 20.11.2017) обіймає посаду начальника відділу - адміністратора відділу надання адміністративних послуг міської ради та є посадовою особою місцевого самоврядування.(а.с.47)

Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницької області з 01.04.2015 припинено виплату пенсії ОСОБА_3, згідно з ст.21 ЗУ "Про службу в органах місцевого самоврядування" (в редакції законів №213 від 02.03.2015 та №911 від 24.12.2015).

В лютому 2017 року, позивач звернувся до ГУ ПФУ у Вінницькій області з заявою щодо здійснення виплати йому пенсії за період з 01.04.2015 по 31.12.2016.

Відповідач листом №150/С-12 від 27.02.2017 повідомив ОСОБА_3, щодо відмови у задоволенні заяви та зазначив, що у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України не виплачуються, тому з 01.04.2015 виплату пенсій ОСОБА_3 й було припинено, так як він перебував на службі в органах місцевого самоврядування. З 01.01.2017 виплату пенсії поновлено в розмірі 85% призначеного розміру, у зв'язку з внесенням змін до ЗУ "Про службу в органах місцевого самоврядування", згідно з ч.7 ст.21 з змінами внесеними згідно з ЗУ №1774-V-III від 06.12.2016.

Вважаючи зазначені дії відповідача незаконними позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що з 01.04.2015 виплата пенсії, призначеної позивачу довічно відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262 -XII від 09.04.1992 підлягає відновленню у зв'язку з відсутністю зазначених у статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII від 09.04.1992 вищезазначеного Закону підстав для її невиплати.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VІІ від 02.03.2015) тимчасово, у період з 01.04.2015 по 31.12.2015, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Відповідно до ч.1 ст.54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 911-VІІ від 24.11.2015), тимчасово, у період з 01.01.2016 по31.12.2016, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-XII від 09.04.1992 зі змінами, а саме: першого речення ч.1 ст.54, відповідно до яких тимчасово, у період з 01.01.2016 по 31.12.2016, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Законом України № 1774-VIII від 06.12.2016 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" ч.1 ст.54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в такій редакції: "Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та осіб, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист"), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року №889-VIII "Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії не виплачуються.

Порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам, встановлений цими Законами, поширено на всіх пенсіонерів незалежно від часу призначення.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII покладено обов'язок на Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: підготувати та подати до 01.05.2015 на розгляд Верховної Ради України проект закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних (крім пенсій військовослужбовців і наукових працівників), на загальних підставах; забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в пункті 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 213-VIII закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року прийнятий не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії/ щомісячне грошове утримання за цим Законом не призначаються.

За змістом вищезазначених норм вбачається, що підставою для припинення виплати пенсії є сам факт роботи особи на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», при цьому не має значення, чи набула особа таке право чи ні.

Колегія суддів зазначає, що позивач, станом на 01.04.2015 займав посаду державного службовця, а тому на нього розповсюджується дія ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яка є діючою, рішенням Конституційного суду України чи іншим законом скасована не була, а отже, підлягає обов'язковому застосуванню органами Пенсійного фонду України та всіма органами державної влади на території України.

Слід також зазначити, що пунктом 3 розділу "Прикінцеві положення" Закону №213-VIII встановлений вичерпний перелік осіб, щодо яких скасовуються обмеження у виплаті пенсії на період роботи у разі неприйняття до 01.06.2016 закону щодо призначення всіх пенсій на загальних підставах. У цьому переліку Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» - відсутній, тобто обмеження у виплаті пенсії для працюючих пенсіонерів продовжують діяти.

Таким чином, оскільки позивач обіймає посаду, яка дає право на призначення пенсії на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», підстави для нарахування та виплати йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" з 01.04.2015 - відсутні, а відповідач, в даному випадку, приймаючи рішення про припинення виплати пенсії за вислугу років позивачу діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Вищого адміністративного суду від 15 вересня 2016 року у справі № К/800/53182/15.

Так само, з 01.06.2016 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015, відповідно до якого у ч.1 ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» абзаци другий і третій викладено в такій редакції: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються».

Цим же законом були внесенні зміни і в ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09.04.1992, які полягали в тому, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Проте, Рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 "У справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень другого речення ч.7 ст.43, першого речення ч.1 ст.54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" перше речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII, відповідно до якого тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) не виплачуються, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними).

За змістом, п.2 вказаного рішення положення ч.7 ст.43, першого речення ч.1 ст.54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII зі змінами, визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини, зобов'язуючи Головне управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області відновити виплату пенсії за вислугу років довічно, яка призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ з 01.04.2015 та виплатити неотриманий розмір пенсії за період з 01.04.2015 позивачу, що є безумовною підставою для скасування судового рішення.

В даному випадку, в розрізі здійсненого аналізу норм чинного законодавства, яке регулює виниклі між сторонами правовідносини, єдиною підставою для поновлення виплати пенсії позивачу є звільнення з роботи.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.7 ст.21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) тимчасово, у період з 1 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

Окрім того, судова колегія звертає увагу на наступне.

У рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Також Конституційний Суд України у рішенні № 3рп/2012 від 25.01.2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі Ейрі проти Ірландії також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі Кйартан Асмундсон проти Ісландії від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально - економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Аналогічна правова позиція вказана в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №733/1234/16-а.

Враховуючи позицію Європейського суду з прав людини, висновки Конституційного Суду України, та беручи до уваги, що позивач не є інвалідом І, ІІ групи, інвалідом війни ІІІ групи, учасником бойовий дій, відповідач діяв в межах чинного законодавства, внаслідок чого колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зобов'язання відповідача відновити виплату пенсії позивачу за вказаний період та як наслідок задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Керуючись ст.ст. 123, 240, 242, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницької області задовольнити повністю.

Постанову Калинівського районного суду Вінницької області від 23 листопада 2017 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволені адміністративного позову ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницької області про визнання неправомірними дій щодо відмови виплати пенсії і вчинення певних дій, відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 03 квітня 2018 року.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Загороднюк А.Г. Полотнянко Ю.П.