Справа № 809/185/18
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2018-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2018 р. справа № 809/185/18

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Чуприни О.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Мелещенко Людмили Василіївни до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_1 управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, про визнання бездіяльності протиправною щодо не здійснення нарахування суддівської винагороди та зобовязання до вчинення дій у вигляді стягнення недоплаченої суддівської винагороди за період 1 січня по 31 грудня 2017 року в сумі 222 998,83 гривень, -

В С Т А Н О В И В:

Суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Мелещенко Людмила Василіївна (надалі по тексту також позивач, ОСОБА_2В.) звернулася в суд з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області (надалі по тексту також відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_1 управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області (надалі по тексту також третя особа), про визнання бездіяльності протиправною щодо не здійснення нарахування суддівської винагороди та зобовязання до вчинення дій у вигляді стягнення недоплаченої суддівської винагороди за період 1 січня по 31 грудня 2017 року в сумі 222 998,83 гривень.

Одночасно з позовною заявою ОСОБА_2 подано до суду клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 16).

06.02.2018 Івано-Франківським окружним адміністративним судом відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без необхідності проведення судового засідання, керуючись статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також КАС України).

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 призначена на посаду судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області до набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 за №1402-VIII та не пройшла кваліфікаційне оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді з незалежних від неї причин. У звязку з вказаним вважає, що її посадовий оклад належить обраховувати з огляду на розмір, визначений в частині 3 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 за №2453-VІ, який має становити 10 мінімальних заробітних плат. Враховуючи встановлений статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 за №1801-VIII у 2017 році місячний розмір мінімальної заробітної плати у сумі 3 200,00 гривень, як вважає позивач, посадовий оклад судді місцевого суду, який не проходив кваліфікаційне оцінювання, має становити 32 000,00 гривень. Однак, з січня по грудень 2017 року відповідач нарахував та виплатив їй суддівську винагороду з розрахунку посадового окладу для судді місцевого суду у розмірі 16 000,00 гривень, що не відповідає розміру, встановленому Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 20.02.2018 року. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи (а.с. 24-28). Зокрема, послалася на Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 за №1774-VIII яким встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді визначається з врахуванням 1 600,00 гривень як розрахункова величина мінімальної заробітної плати. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600,00 гривень. Таким чином, з урахуванням Законів України "Про судоустрій і статус суддів" в редакціях від 02.06.2016 за №1402-VIII, від 07.07.2010 за №2453-VІ, а також Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 за №1774-VIII, посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, з 1-го січня 2017 року становить 16 000,00 гривень як 10 розрахункових величина мінімальної заробітної плати по 1 600,00 гривень. Додатково вказав, що положення пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 за №1774-VIII на час спірних правовідносин не визнані не конституційними. Крім того, на переконання представника відповідача, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області не тільки не має правових підстав здійснити нарахування і виплату грошової винагороди судді, в розмірі визначеної позивачем, але й такі видатки не передбачені бюджетним асигнуванням на 2017 рік. Відповідач просив до вирішення даної справи застосувати правові висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 07.02.2018 у справі №825/933/17 (К/9901/112/17), у звязку з чим наполягає на відмові в задоволенні позовних вимог.

26.02.2018 позивачем подано відповідь на відзив (а.с. 45-50), а відповідачем 02.03.2018 надано заперечення (а.с. 53-56), де сторонами викладено свої пояснення, міркування та аргументи щодо обставин, наведених у вказаних заявах по суті.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області правом на подання пояснень щодо позову, у десятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, не скористалася.

Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог статті 262 КАС України, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, судом встановлено наступне.

Указом Президента України від 24.04.2012 за №286/2012 ОСОБА_2 призначено строком на п'ять років на посаду судді Єнакіївського міського суду Донецької області.

Позивача на підставі Указу Президента України №81/2015 від 02.03.2015 в межах пятирічного строку переведено на посаду суддів Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

Наказом голови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02.03.2015 за №114 ОСОБА_2 зараховано на посаду судді цього ж суду з 02.03.2015 та встановлено надбавку за вислугу років на державній службі в розмірі 15% посадового окладу (а.с. 13).

Станом на момент розгляду даної справи ОСОБА_2 є суддею Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, яка з 24.04.2017 не здійснює правосуддя.

Як встановлено судом, за період з січня по грудень 2017 позивачу виплачувалась суддівська винагорода з розрахунку посадового окладу судді місцевого суду у розмірі 16 000,00 гривень, що підтверджується довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області від 11.01.2018 за №14. Згідно з вказаною довідкою ОСОБА_2 нараховано і виплачено суддівську винагороду в загальному 194 938,01 гривень, в тому числі за січень 2017 18 400,00 гривень, лютий 2017 18 400,00 гривень, березень 2017 18 400,00 гривень, квітень 2017 17 768,42 гривень, травень 2017 16 000,00 гривень, червень 2017 16 131,36 гривень, липень 2017 15 997,50 гривень, серпень 2017 16 011,94 гривень, вересень 2017 16 053,17 гривень, жовтень 2017 15 253,57 гривень, листопад 2017 року 16 131,35 гривень і грудень 2017 року 10 390,70 гривень (а.с. 14).

Позивач в 2017 році не пройшла кваліфікаційне оцінювання на предмет підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді чи відповідності займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років та її не обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України від 02.06.2016 за №1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", що передбачено підпунктом 4 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України, пункту 22 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 за №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів". Дана обставина визнається і не заперечується сторонами по справі.

Вважаючи, що посадовий оклад судді місцевого суду, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, у розмірі 16 000,00 гривень не відповідає розміру, встановленому Законами України "Про судоустрій і статус суддів" в редакціях від 02.06.2016 за №1402-VIII, від 07.07.2010 за №2453-VІ, позивач звернулася із даним позовом до суду за захистом своїх прав на належну оплату праці.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади регулювання суддівської винагороди встановлені наступними нормативними актами, що діяли на час виникнення спірних відносин.

Частиною 2 статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до частини 1 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 за №1402-VIIІ (надалі по тексту також Закон №1402-VIIІ) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини 3 статті 135 Закону №1402-VIIІ, в редакції чинній на час виникнення спірних відносин, встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Абзацом 1 статті 22 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIIІ обумовлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Натомість пунктом 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIIІ визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст.529; 2015 р., №№18 - 20, ст.132 із наступними змінами).

Згідно з частиною 1 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI (надалі по тексту також Закон №2453-VI) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний суд України", та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, а частина 3 зазначеної норми передбачає, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Підпунктом 1 пункту 24 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIIІ розмір посадового окладу судді з 01.01.2017 становить 15 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Судом встановлено, що позивач у січні-грудні 2017 року отримувала суддівську винагороду, виходячи із посадового окладу в розмірі 16 000,00 гривень.

З 24 квітня 2017 року і на час вирішення справи, позивач знаходиться в статусі судді без повноважень.

Вирішуючи питання правомірності виплати відповідачем посадового окладу судді в розмірі 16 000,00 гривень суд виходить з наступного.

Як вже зазначалося судом, відповідно до частини 3 статті 133 Закону №2453-VI посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Частина 3 статті 135 Закону №1402-VIIІ на час прийняття Закону визначала базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду 30 мінімальних заробітних плат.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIII від 06.12.2016 були внесені зміни до частини 3 статті 135 Закону №1402-VIIІ в частині розрахункової величини та відповідно розрахункова величина мінімальна заробітна плата змінена на прожитковий мінімум.

Аналогічні зміни відбулися і у пункті 24 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIIІ.

Також, пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600,00 гривень.

Таким чином, з 01.01.2017 та протягом року, розмір посадового окладу суддів, як тих що пройшли кваліфікаційне оцінювання, так і тих, що не пройшли його визначається відповідачем з розрахункової величини 1 600,00 гривень.

Відповідно до положень законів №2453-VI та №1402-VIIІ суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

До 01.01.2017 обидва закони визначали розмір посадового окладу судді у мінімальних заробітних платах, що дає можливість зробити висновок, що мінімальна заробітна плата застосовувалася законодавцем як розрахункова величина.

Ця ж розрахункова величина застосовувалася для розрахунку заробітної плати іншим особам, що працювали в державній сфері управління, а також для визначення розміру обов'язкових платежів для доступу до публічних послуг держави та місцевого самоврядування (державне мито, судовий збір), санкцій (штрафів) і т.і.

Досліджуючи мету прийняття Закону №1774-VIII слід наголосити, що він був направлений на підвищення мінімальних стандартів, запроваджених в Україні, в тому числі і заробітної плати. Та з огляду на положення Закону України "Про бюджет України на 2017 рік" розмір заробітної плати зріс вдвічі.

Наслідком таких змін Законом №1774-VIII стала зміна розрахункової величини з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум, яка стала застосовуватися до розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата, а також до розрахунку інших платежів та санкцій.

Таким чином, суд дійшов висновку, що з прийняттям Закону № 1774-VIII зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, у формулі розрахунку якої як розрахункова величина була закладена мінімальна заробітна плата, а лише розрахункова величина.

Крім того, суд звертає увагу на вже вказаний алгоритм розрахунку суддівської винагороди, який за законами №2453-VI та №1402-VIIІ є однаковим, тому і розрахункова величина повинна бути однаковою. Інший підхід буде мати ознаки дискримінації та не буде відповідати меті, закладеній в Законі №1774-VIII - збільшення суддівської винагороди суддям, що пройшли кваліфікаційне оцінювання.

Тому, з огляду на предмет спору (виплата суддівської винагороди (окладу) в меншому розмірі) суд вважає за необхідне визначити, чи відбулася зміна (зменшення) розміру суддівської винагороди (окладу) позивача з 01.01.2017.

Відповідно до статті 7, 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2016 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01.12.2016 становить 1 600,00 гривень, а розмір мінімальної заробітної плати також становить 1 600,00 гривень.

Відповідно до статті 7, 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2017 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01.01.2017 становить 1 600,00 гривень, а розмір мінімальної заробітної плати становить 3 200,00 гривень.

Так, до 01.01.2017 розмір посадового окладу судді становив 16 000,00 гривень (10 х 1 600,00 гривень мінімальної заробітної плати), з 01.01.2017 розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання також становить 16 000,00 гривень (10 х 1 600,00 гривень).

Отже, вказаний розрахунок свідчить про незмінність розміру посадового окладу судді після зміни розрахункової величини.

Суд погоджується з доводами позивача щодо невідповідності розрахункової величини, застосованої при обчисленні посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, оскільки не узгоджується з визначеною Законом №1774-VIII розрахункової величини та не ґрунтується на жодному мінімальному стандарті, який підлягає обов'язковому перегляду законодавцем. Проте, цей довід позивача не змінює висновків суду з огляду на наведений розрахунок, а також тимчасовість цього положення, що випливає як з норми Закону №1774-VIII (зміна в законодавстві), так і Закону №1402-VIIІ (проходження кваліфікаційного оцінювання).

Щодо аргументів недотримання гарантії незалежності суддів в частині їх матеріального забезпечення, суд наголошує, що загроза незалежності суддів виникає у разі зменшення виплати суддівської винагороди до такої міри, що судді не в змозі виконувати покладену на них конституційну функцію - відправлення правосуддя.

В той же час, наведені судом розрахунки свідчать про стабільність розміру суддівської винагороди позивача.

Не змінюючи власних висновків, суд вважає за необхідне перевірити вплив законодавчої зміни розрахункової величини, застосованої при визначенні посадового окладу позивача на його права, закріплені в статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, яка відповідно до Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є частиною національного законодавства.

Вирішуючи застосовність статті 1 Протоколу №1 до Конвенції до прав позивача, за захистом яких вона звернувся, суд бере до уваги предмет спору, яким є розрахунок та несплата їй належної суддівської винагороди, недоплата якої за розрахунками позивача складає 222 998,83 гривень за період січень грудень 2017 року.

В статті 1 Першого протоколу зазначено: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів."

Європейський Суд з прав людини (надалі по тексту також ЄСПЛ, Суд), розробляючи висновки по справах завжди спирається на вироблену власну практику, в якій закладені принципи, які стосовно статті 1 Протоколу №1 до Конвенції полягають у тому, що будь-яке втручання державного органу у мирне володіння майном має бути законним і переслідувати легітимну мету (вчинене в інтересах суспільства) та бути пропорційним меті, яка реалізується (досягнення справедливого балансу між вимогами загального інтересу громади та вимогами захисту основних прав особи). Необхідний баланс не буде знайдено, якщо особі або особам довелося нести індивідуальний та надмірний тягар.

Безперечно, що суддівська винагорода позивача підпадає під дію статті 1 Протоколу №1 до Конвенції.

Проте, необхідно з'ясувати, чи може вважатися майном твердження позивача, що він має право на суддівську винагороду в розмірі, визначеному Законом №1402-VIIІ на дату його прийняття (оклад 32 000,00 гривень).

Так, у справі Panfile проти Румунії заява 13902/11, рішення від 20 березня 2012 року, пунктом 18 ЄСПЛ визнав, що стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції не може тлумачитися як така, що дає особі право на заробітну плату певного розміру.

Крім того, у справі Суханов та Ільченко проти України заяви №№68385/10 та 71378/10, рішення від 26 червня 2014 року, пунктом 35 Суд нагадав, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

У справі Великоди проти України, заява № 43331/12, ухвала від 03.06.2014, пунктами 25, 26 Суд, спираючись на власні принципи зробив висновок, що стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі. "Вимога" може становити "майно" у розумінні статті 1 Першого протоколу, лише якщо достатньою мірою встановлено, що вона підлягає виконанню. Отже, зменшення або припинення достатньою мірою встановлених пільг може становити втручання у мирне володіння майном. У цій справі, з огляду на те, що до відповідного законодавства було внесено зміни та доповнення, не можна вважати, що надання заявниці права на пільгу у певному розмірі було встановлено достатньою мірою.

Накладаючи ці принципи на обставини справи, суд констатує, що суддівська винагорода в розмірі визначеному Законом №1402-VIIІ на дату його прийняття не може становити майно у значенні практики ЄСПЛ, оскільки вимога позивача стосується конкретної суми та національне законодавство не містить достатнього підґрунтя для її виплати, з огляду на положення Закону №1774-VIII, прийняті легітимним Парламентом.

Зміна розрахункової величини Законом №1774-VIII, яка не призвела до фактичного зменшення суддівської винагороди, а лише не виправдала очікування позивача отримувати з 01.01.2017 суддівську винагороду у двічі більшому розмірі мала під собою "суспільний інтерес", пов'язаний з підвищенням соціальних стандартів.

Розглядаючи питання балансу інтересів позивача та суспільства, суд визначає вирішальним зміну розрахункової величини щодо усіх осіб, працюючих в сфері державного управління без виділення осіб, працюючих в судовій гілці влади. Інший підхід призвів би до несправедливого розподілу коштів на утримання всього державного апарату.

Також суд звертає увагу на тимчасовість цих заходів, які полягають у виплаті суддівської винагороди у розмірі, визначеному Законом №2453-VI до проходження кваліфікаційного оцінювання.

В той же час, суд наголошує, що процес оцінювання суддів був запроваджений Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015, яким визначено поняття "первинного кваліфікаційного оцінювання" з відповідними строками його проходження суддями Вищих та апеляційних судів (пункт 6 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення). В наступному первинне кваліфікаційне оцінювання було проведено щодо незначної кількості суддів першої та апеляційної інстанцій судів різних юрисдикцій.

Прийнятий 02.06.2016 року Закон України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIIІ не переніс до своїх положень поняття первинного кваліфікаційного оцінювання, хоча визначив умову зайняття посади судді - проходження кваліфікаційного оцінювання. Одночасно, цей Закон не визначив строки проходження такого кваліфікаційного оцінювання суддями, які його ще не проходили та пов'язав його проведення з відповідною заявою судді про проходження кваліфікаційного оцінювання чи рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (стаття 83 Закону 1402-VIII).

Як свідчать відкриті відомості Вищої кваліфікаційної комісії суддів України дати проведення чергового оцінювання для суддів вже визначені в жовтні 2017 року і лютому 2018 року, втім розпочате оцінювання не завершене, що відповідно створює певну правову невизначеність суддів у проведенні такого оцінювання, наслідком успішного проходження якого є виплата суддівської винагороди в розмірі, визначеному Законом №1402-VIIІ.

Варто відзначити й те, що розмір середньої заробітної плати по Україні в 2017 році був значно нижчий від суддівської винагороди судді першої інстанції.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що не підвищення позивачу суддівської винагороди з 01.01.2017 не становить загрози для суддівської незалежності, не порушує принципу пропорційності, а позивач не зазнав надмірного тягаря. Тому, стаття 1 Першого протоколу не є застосовною до правовідносин, що є предметом розгляду судом.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду про відмову у відкритті провадження у зразковій справі від 29.03.2018 у справі №806/855/18 (№Пз/9901/28/18) та у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі №825/933/17 (К/9901/112/17), від 21.02.2018 у справі №802/1590/17-а (К/9901/717/17), від 12.03.2018 у справі №806/1738/17 (К/9901/5551/17), від 23.03.2018 у справі №808/9191/17 (К/9901/1494/17 808/919/17) і від 31.03.2018 у справі №825/1231/17 (К/9901/24076/18).

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене, суд прийшов до висновку, що територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області при виплаті ОСОБА_2 суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу у розмірі 16 000,00 гривень, діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Зважаючи на вказане позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а відтак в задоволенні даного позову слід відмовити.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір". Будь-яких доказів про понесення інших судових витрат позивач суду не представив.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається через Івано-Франківський окружний адміністративний суд або безпосередньо до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_1), адреса реєстрації: вул. Толстого, 17, м. Вуглегірськ, Донецька область, 86400; адреса фактичного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, 76018.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області () вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, 76018.

Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області () вул. Дністровська, 14, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, 76018.

Суддя /підпис/ ОСОБА_3