Справа № 305/1120/17
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2018-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 рокуЛьвів№ 876/12502/17
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Попка Я.С.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рахівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2017 року (ухвалена головуючим-суддею Тулик І.І., час ухвалення судового рішення 09 год 05 хв у м. Рахові) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області про зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому просила стягнути за невиконання ч.5 ст.124 Конституції України та постанови Кабінету Міністрів України № 250 від 24.02.2003 на підставі ст.625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з Управління праці та соціального захисту населення Рахівської райдержадміністрації Закарпатської області (далі - Управління, відповідач) суму коштів 23 209 грн згідно пред'явленого позову та стягнути з відповідача за неправильне нарахування відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 250 від 24.02.2003 суму коштів в розмірі 6 793,68 грн відповідно до рахунку.

Позов обґрунтований тим, що постанова Рахівського районного суду Закарпатської області від 04.02.2015 відповідачем у добровільному порядку не була виконана, що є грубим порушенням чинного законодавства України. В подальшому ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.05.2016 було змінено спосіб виконання рішення із зобов'язання на стягнення з Управління на її користь нарахованої, але не виплаченої державної соціальної допомоги згідно рішення суду за період з 01.01.2011 по 31.05.2011 та з 01.12.2011 по 31.12.2012 в сумі 30 817,01 грн. Зазначене судове рішення повторно не було виконане та повідомлено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень.

Постановою Рахівського районного суду Закарпатської області від 28.11.2017 у задоволенні позову було відмолено.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що така прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу без заперечення відповідача та переніс розгляд справи згідно заяви відповідача без поважних причин. Також судом було зроблено неправильний висновок, що спір щодо нарахування та виплати позивачці державної соціальної допомоги за період з 2010 року по 2013 рік вичерпаний, оскільки рішення суду від 16.04.2015 було виконано відповідачем лише у листопаді 2017 року. Крім того, судом не було витребувано та не досліджено, яка сума повинна була бути нарахована за період з 01.01.2011 по 31.05.2011 та з 01.12.2011 по 31.12.2012 відповідно до норм чинного законодавства та постанови Кабінету Міністрів України № 250 з урахуванням індексу інфляції. У зв'язку з цим просить скасувати постановою Рахівського районного суду Закарпатської області від 28.11.2017 та прийняти нову, якою повністю задовольнити її позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу, Управління зазначає, що спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, тому до них не можуть бути застосовані норми, що передбачають цивільну правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання згідно ст.625 ЦК України, а спір щодо нарахування та виплати позивачу державної допомоги за період з 2010 по 2013 рік вичерпаний. Крім того, вказує, що даний позов підсудний окружному адміністративному суду у відповідності до ч.2 ст.20 КАС України. Просить розгляд апеляційної скарги проводити без їхньої участі.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, постанову суду першої інстанції змінити в частині її мотивів, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що постановою Рахівського районного суду Закарпатської області від 04.02.2015 по справі № 305/332/13-а, яка ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2015 була залишена без змін, позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано протиправним рішення відповідача про відмову у призначенні позивачу державної соціальної допомоги, зобов'язано призначити та виплатити позивачу, як представнику малозабезпеченої сім'ї, у порядку та строки, визначені чинним законодавством України, державну соціальну допомогу за період з 16.07.2010 по 27.06.2013.

28.05.2015 Рахівським районним судом Закарпатської області видано виконавчий лист №305/332/13-а.

Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.05.2016, яка набрала законної сили 02.06.2016, за поданням державного виконавця змінено спосіб виконання рішення із зобов'язання на стягнення з Управління на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої державної соціальної допомоги згідно рішення суду за період з 01.01.2011 по 31.05.2011 та з 01.12.2011 по 31.12.2012 в сумі 30 817,01 грн.

17.06.2016 позивач звернулася до Управління Державної казначейської служби України (далі - УДКСУ) у Рахівському районі Закарпатської області із заявою про виконання виконавчого листа, виданого 28.05.2015 Рахівським районним судом Закарпатської області по справі № 305/332/13-а, з урахуванням ухвали Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.05.2016 про стягнення з Управління на її користь нарахованої, але не виплаченої державної соціальної допомоги за період з 01.01.2011 по 31.05.2011 та з 01.12.2011 по 31.12.2012 в сумі 30 817,01 грн.

Листом № 01-19/2/284 від 21.06.2016 УДКСУ у Рахівському районі Закарпатської області звернулося до Управління, в якому просило вжити заходів щодо виконання судового рішення та надати інформацію стосовно його оскарження, на виконання якого видано вищезазначений виконавчий документ.

Боржник листом № 1804/01-08/ від 30.06.2016 повідомив УДКСУ у Рахівському районі Закарпатської області про неможливість виконання судового рішення у добровільному порядку, оскільки такі видатки не закладені в державний бюджет України, а наявні бюджетні призначення носять цілеспрямований та адресний характер використання, що унеможливлює будь-які інші виплати.

08.08.2016 ОСОБА_2 звернувся в інтересах ОСОБА_1 із скаргою, в якій просив надати відповідь про причини невиплати останній коштів в сумі 30 817 грн.

Листом УДКСУ у Рахівському районі Закарпатської області № 01-19/2/375 від 12.08.2016 позивача було повідомлено про те, що згідно вимог Порядку № 845, управління Казначейства листом № 01-19/2/284 від 21.06.2016 звернулося до боржника з проханням вжити заходів щодо виконання ухвали Рахівського районного суду в сумі 30 817,01 грн, на яку отримала відповідь листом № 1804/01-08/ від 30.06.2016. Крім того, відповідно до п.33 Порядку № 845, листом від 02.07.2016 № 01-19/1/3/10 було відправлено поштою пакет документів до Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області для передачі його на виконання до Державної казначейської служби України за бюджетною програмою 3504040 «Забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою».

В подальшому, як було встановлено в суді першої інстанції, позивач звернулася до суду із позовною заявою до управління Державної казначейської служби України в Рахівському районі Закарпатської області (за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління) про визнання дії протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Рахівського районного суду Закарпатської області № 305/1672/16-а від 23.06.2017, яка була залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2017 та ухвалою Верховного Суду від 27.02.2018, визнано протиправними дії УДКСУ в Рахівському районі Закарпатської області та зобов'язано вчинити дії щодо виконання ухвали Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.05.2016 про стягнення з Управління на користь ОСОБА_1 суми коштів в розмірі 30 817,01 грн.

З меморіального ордеру № 15 (#83707723) від 08.11.2017 убачається, що 08.11.2017 на банківський рахунок ОСОБА_1 надійшли кошти в сумі 30 817,01 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини виникли у зв'язку з невиконанням судового рішення, а тому до них не може застосовуватися норма, якою передбачено цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання на підставі ст. 625 ЦК України. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача коштів у сумі 6 793,68 грн, суд першої інстанції відмовив з тих підстав, що питання нарахування та виплати державної соціальної допомоги позивачу, як представнику малозабезпеченої сім'ї за період 2010 року вирішено судом згідно постанови суду від 04.02.2015 та ухвали від 27.05.2016.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, разом з тим, не може погодитись з мотивами, на підставі яких було ухвалена оскаржувана постанова.

З урахуванням наведеного вище, до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон № 1404-VIII).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом № 1404-VIII.

Відповідно до ст.1 цього Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.2 ст.6 Закону № 1404-VIII, рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон № 4901-VI), держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.

Частиною першою статті 3 Закону № 4901-VI встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до ч.1 ст.5 цього Закону, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 (Далі - Порядок).

Пунктом другим Порядку визначено, що безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно п.3 Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Пунктом шостим цього Порядку передбачено, що у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб : заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв'язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

Згідно п.25 Порядку, безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. Проведення платежів за його платіжними дорученнями здійснюється після безспірного списання у разі наявності коштів на рахунку. У разі наявності у боржника окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів з боржника (виконання рішень суду про стягнення коштів з боржника) здійснюється лише за цією бюджетною програмою. При цьому пункти 24-34 цього Порядку застосовуються лише щодо зазначеної бюджетної програми.

Відповідно до п.27 Порядку, для здійснення безспірного списання коштів орган Казначейства відображає в обліку відповідні бюджетні зобов'язання боржника. Погашення таких бюджетних зобов'язань здійснюється за рахунок бюджетних асигнувань зазначеного боржника. Одночасно боржник зобов'язаний привести у відповідність із такими бюджетними зобов'язаннями інші взяті ним бюджетні зобов'язання.

За приписами п.50 Порядку (в редакції, яка діяла на час винесення оскаржуваної постанови), компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується, в тому числі Казначейством, якщо боржником є державний орган. Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.

В подальшому, постановою Кабінету Міністрів України № 154 від 14.02.2018 «Про внесення змін до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» були внесені зміни в п.50, за змістом якої право позивача на компенсацію за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, може бути реалізоване за умови подання ним відповідної заяви до Казначейства. Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів за черговістю надходження таких заяв стягувачів та після погашення заборгованості за рішеннями суду відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Як встановлено судом апеляційної інстанції, постанова Рахівського районного суду Закарпатської області від 04.02.2015 була виконана УДКСУ в Рахівському районі Закарпатської області 08.11.2017 шляхом перерахування грошових коштів в сумі 30 817,01 грн. на рахунок позивача.

Отже, враховуючи наведені вище правові норми, належним відповідачем за наявності спору щодо компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів при виконанні виконавчого листа, повинен бути відповідний орган Казначейства.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 52 КАС України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача.

З наведеної вище процесуальної норми вбачається, що заміна неналежної сторони можлива виключно судом першої інстанції.

Як видно з матеріалів справи, адміністративний позов позивачем заявлено до Управління праці та соціального захисту населення Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області, тобто до неналежного відповідача.

Отже, оскільки адміністративний позов заявлено до неналежного відповідача та з врахуванням відсутності повноважень суду апеляційної інстанції щодо заміни неналежної сторони, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову саме з цих підстав.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що положення ст. 124 Конституції України та статті 7, 14 КАС України (в редакції з 06.07.2005 до 15.12.2017) свідчать, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов'язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

У рішенні ЄСПЛ від 15 жовтня 2009 року по справі «Комнацький проти України», остаточним стало 15 січня 2010 року (Заява № 40753/07) суд зазначив, що держава повинна забезпечити гарантії, передбачені Конвенцією, і що протиріччя між органами місцевої влади не повинні вплинути на права заявника, гарантовані Конвенцією.

У рішенні ЄСПЛ від 17 січня 2006 року по справі «Гордєєви і Гурбик проти України» (Заяви №№ 27370/03 і 30049/04) зазначено, що державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду. Таким чином, відмовою протягом декількох років здійснити необхідні заходи для виконання остаточних судових рішень державні органи України частково позбавили положення пункту 1 статті 6 Конвенції її корисного ефекту. Цього достатньо для того, щоб Суд міг зробити висновок про те, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції.

Отже, відповідно до правової позиції Європейського суду, в тому числі, рішення ЄСПЛ від 8 листопада 2005 року по справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00), якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Беручи до уваги встановлений судами факт виконання рішення суду лише 08.11.2017 та практику Європейського суду з прав людини з вказаного питання, колегія суддів вважає, що в даному випадку тривалість виконання судового рішення була надмірною і не відповідала положенню ст.5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та вважає за необхідне наголосити на тому, що позивач вправі звернутися з позовом до належного відповідача, зокрема органу Казначейства для захисту своїх прав, свобод та інтересів.

У пункті 1 статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що «Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов'язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції», а статті 13 і 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Отже, забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов'язковим держави. При цьому, держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним.

Відповідно до п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року № 18966/02 Суд нагадав свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Відповідно до п.п.56-58 та 66-70 рішення ЄСПЛ від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» заява № 40450/04 Суд вказав, що у зв'язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників, мало місце також порушення статті 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

У п. 65 цієї справи ЄСПЛ також вказав, Суд вже дав широке тлумачення вимогам статті 13 Конвенції щодо скарг про невиконання рішень національних судів у нещодавньому рішенні у справі Бурдова (№ 2), у пункті 100 якого зазначено : «Стосовно цього останнього критерію Суд зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (див. згадані вище рішення у справах Скордіно, пп. 203 - 204, та Вассермана, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов'язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу».

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презумується.

Колегія суддів врахувала правовий висновок Верховного Суду у справі № 818/677/17 з аналогічних правовідносин, викладений у постанові від 22.03.2018.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних витрат у зв'язку з невиконанням грошових зобов'язань за час прострочення виконання грошового зобов'язання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 11 цього Кодексу, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до ст.510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. В нашому випадку це стягувач та боржник.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Грошові зобов'язання охоплюють усі сфери суспільного життя і виникають насамперед у сфері приватноправових (цивільно-правових) відносин.

Статтею 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, частиною першою цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У частині другій зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних.

В розглядуваному випадку жодного договору з цього приводу між позивачем та відповідачем укладено не було. Крім того, грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини.

При цьому, ч.5 ст.11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст.625 цього Кодексу у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає, що відсутні підстави виникнення цивільних прав та обов'язків між позивачем та відповідачем.

За таких обставин норми ЦК України, зокрема, ті, що регулюють наслідки порушення зобов'язань, до спірних правовідносин, що виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, не застосовуються, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову з цих підстав.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 по справі № 6-2759цс15.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову стосовно вимог про стягнення з відповідача 6793,68 грн, як недорахованої суми коштів відповідно до розрахунку про нарахування державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям згідно чинного законодавства по виконанню постанови Рахівського районного суду Закарпатської області від 04.02.2015, оскільки питання нарахування та виплати державної соціальної допомоги позивачу як представнику малозабезпеченої сім'ї за період 2010 року було вирішено судом згідно вище зазначеної постанови суду від 04.02.2015 та ухвали від 27.05.2016.

Стосовно доводів відповідача про порушення судом першої інстанції предметної підсудності, колегія суддів з урахуванням положень статті 308 КАС України вважає такі неналежними, оскільки такі не охоплені апеляційною скаргою.

Згідно ч.4 ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, при цьому не вірно визначивши мотиви такої відмови.

Керуючись ст.ст.229, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Рахівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2017 року по справі № 305/1120/17 змінити з підстав, викладених у мотивувальній частині судового рішення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
Я. С. Попко
Повний текст постанови складено 03.04.2018.