Справа № 826/1585/16
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2018-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1585/16 Суддя (судді) першої інстанції: Каракашьян С.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року м. Київ

колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Степанюка А. Г.,

за участю секретаря Видмеденко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.01.2018, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві № 1016 о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення підполковника міліції ОСОБА_3 з 06.11.2015 року з посади начальника 1-го відділу міліції (з обслуговування житлового масиву «Біличі») Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві-у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), поновити ОСОБА_3 на посаді начальника 1-го відділу міліції (з обслуговування житлового масиву «Біличі») Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві з 06.11.2015 року, зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві розглянути рапорт, поданий 04.11.2015 року підполковником міліції ОСОБА_3 про звільнення за пунктом 64 «з» у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) згідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв'язку із виявленням бажання проходити службу в Національній поліції, зобов'язати Головне управління Національної поліції у місті Києві розглянути кандидатуру ОСОБА_3 для зайняття посади у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію», у Головному управлінні Національної поліції у місті Києві та видати відповідний наказ з цього приводу, стягнути з Головного управління Національної поліції у місті Києві суму заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийняття оскаржуваного рішення, оскільки спірний наказ прийнято всупереч чинного трудового законодавства, зокрема, порушено ст.ст. 49 - 2, 184 Кодексу законів про працю України, та не розглянуто рапорт позивача, направлений поштою 04.11.2015р.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.01.2018 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ начальника Головного управління МВС України в місті Києві від 06.11.2015р. №1016 о/с в частині звільнення ОСОБА_3 з посади начальника 1 відділу міліції (з обслуговування житлового масиву "Біличи").

Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника 1 відділу міліції (з обслуговування житлового масиву "Біличи").

Стягнуто з Головного управління МВС України в місті Києві на користь ОСОБА_3 246972,33грн. (двісті сорок шість тисяч дев'ятсот сімдесят дві ) грн. 33 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу за час 06.11.2015р. по 15.01.2018р. без урахування обов'язкових податків та зборів.

Зобов'язано Головне управління Національної поліції у місті Києві розглянути кандидатуру ОСОБА_3 для зайняття посади у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію».

Допущено до негайного виконання постанову в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника 1 відділу міліції (з обслуговування житлового масиву "Біличи") та в частині стягнення 6801,74грн.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В судове засідання з'явився представник апелянта підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Позивач в судовому засіданні просив залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з 1995 року по листопад 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ. Остання посада - начальник 1-го відділу міліції (з обслуговування житлового масиву «Біличі») Святошинського районного управління ГУ МВС України в м. Києві.

Наказом начальника ГУ МВС України в м. Києві № 1016 о/с від 06.11.2015 року, згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», позивача звільнено з 06.11.2015 року з посади начальника 1-го відділу міліції з обслуговування житлового масиву «Біличі» Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві, у запас Зброй них Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Як встановлено судом першої інстанції, 04.11.2015 року позивачем було направлено рапорт на ім'я начальника ГУ МВС України в місті Києві про звільнення з органів внутрішніх справ за підпунктом «з» пункту 64 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації).

На підтвердження обставини направлення зазначеного рапорту позивачем було надано опис вкладення у цінний лист, оригінал якого знаходиться до матеріалах справи.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень ст. 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Як встановлено колегією суддів, ухвалою від 04.12.2017р. було витребувано від відповідачів рапорт від 04.11.2015 начальника відділу Святошиснького РУ ГУМВС України в м. Києві підполковника міліції ОСОБА_3

Однак, відповідачами не було надано суду доказів щодо отримання зазначеного рапорту та його розгляду.

Відповідно до підпункту "г" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114 (далі по тексту - Положення про проходження служби), визначено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, у тому числі Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області та його територіальні підрозділи, та створено новий орган - Головне управління Національної поліції в Київській області.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 року №1388 "Про організаційно штатні питання" вирішено вважати такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств згідно з відповідним переліком змін у штатах, у тому числі скорочуються всі посади у Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Київській області.

Таким чином, у межах спірних правовідносин встановлено скорочення штатів у зв'язку із ліквідацією територіальних органів Міністерства внутрішніх справ.

Пунктами 8, 9, 10 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

З наведених норм Закону України "Про Національну поліцію" слідує, що з дня його опублікування всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів; тобто, передбачено особливий порядок попередження про звільнення, відмінний від того, що встановлений Кодексом законів про працю України.

При цьому, Закон України "Про Національну поліцію" прямо передбачив право вказаних вище осіб, попереджених про можливе майбутнє вивільнення, бути прийнятими на службу до поліції на запропоновані посади шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції; звільненню підлягають виключно ті працівники міліції, які після пропонування нових посад відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції на запропоновані посади.

Враховуючи, що Закон України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIІI був опублікований 06.08.2015 року в газеті "Голос України", відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування закінчився 06.11.2015 року.

Разом з тим, відповідачами не надано доказів, які б підтверджували, що позивач відмовився від проходження служби в поліції та/або не міг бути прийнятий на службу до поліції, зокрема, через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського.

На думку відповідачів, позивач мав подати рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з переходом на роботу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації, однак Закон України "Про Національну поліцію" не встановлює обов'язку працівників міліції подавати будь-які рапорти та не передбачає вчинення будь-яких інших дій.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність відмови від проходження служби в поліції є достатньою підставою вважати, що позивач висловив бажання проходити службу в поліції.

Крім того, відповідачем не надано доказів, які б підтверджували, що позивачу пропонувались будь-які посади в новостворених органах поліції та що він не може бути прийнятий на службу до поліції, зокрема, через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського.

Наведене вказує, що відповідачі не довели відсутність можливості подальшого використання позивача на службі, та, відповідно, наявності підстав для звільнення на підставі підпункту "г" пункту 64 Положення про проходження служби.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення позивача було незаконним а тому наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві № 1016 о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення підполковника міліції ОСОБА_3 з 06.11.2015 року з посади начальника 1-го відділу міліції (з обслуговування житлового масиву «Біличі») Святошииського РУ ГУ МВС України в м. Києві-у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), підлягає скасуванню.

Як визначає пункт 24 Положення про проходження служби, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Тому, позивач має бути поновлений на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" ліквідовано як юридичну особу публічного права Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області.

Проте, запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві відсутній, що є підставою для поновлення позивача на попередній посаді.

Що стосується грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

У справі міститься копія довідки Святошинського РУ ГУ МВС України в м.Києві області про заробітну плату позивача від 23 листопада 2017 року №23/125/54/03-2017 від 23.11.2017р., яка містить відомості лише про загальну суму нарахованої заробітної плати за період з січня 2015 року по грудень 2015 року .

Разом з тим, у вказаній довідці не визначено середньомісячної заробітної плати та кількості фактично відпрацьованих позивачем днів, тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у цій частині та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, розрахований з урахуванням загальної кількості робочих днів у вересні (22) та жовтні (23) 2015 року.

В пункті 6 Постанови Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Отже, з урахуванням того, що середньоденний заробіток позивача, обрахований відповідно до вищезазначеної довідки становить 308,33грн., кількість днів вимушеного прогулу станом на 15.01.2018 становить 801 календарний день, а спір розглядався більше одного року не з вини позивача, у зв'язку з чим сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу становить: 308,33 грн. * 801 календарних днів = 246972грн. 33 коп. (двісті сорок шість тисяч дев'ятсот сімдесят дві гривні 33 копійки).

Доводи апелянта, що нарахування грошового забезпечення працівникам внутрішніх справ повинно здійснюватись виключно за відпрацьовані робочі дня, згідно ЗУ «Про міліцію», не враховуються, оскільки середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про задоволення позовної вимоги про зобов'язання Національної поліції розглянути рапорт, оскільки він не був розглянутий.

Доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі вказаного не спростовують, тому колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 8 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, п. 2, 3, 4, 5, 6, 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7 колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.01.2018 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.01.2018 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

А. Г. Степанюк

Повний текст постанови виготовлено 03.04.2018