Справа № 826/5602/16
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2018-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 березня 2018 року № 826/5602/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом до треті особи проОСОБА_1 Державного агентства земельних ресурсів України, Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області Головного управління Держгеокадастру у Київській області Голова комісії з реорганізації Державного агентства земельних ресурсів України, перший заступник Голови Держгеокадастру Шемелинець Людмила Миколаївна, Голова комісії з реорганізації Відділу Держземагентства Тетіївському районі Київської області, начальник Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області Дячук Надія Анатоліївна визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі.
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулась з адміністративним позовом до Державного агентства земельних ресурсів України, Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області, в якому просила:

1. Визнати незаконним та скасувати наказ Державного агентства земельних ресурсів України «Про звільнення ОСОБА_1» від 03.03.2016 №33-кт/а.

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області.

3. Стягнути з Державного агентства земельних ресурсів України та Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 березня 2016 р. до дня поновлення на роботі.

4. Стягнути з Державного агентства земельних ресурсів України та Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області 20000 гривень завданої моральної шкоди.

Ухвалою суду від 13.04.2016 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження та справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 13.07.2016 року до участі у справі, в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Державну службу України з питань геодезії, картографії та земельного кадастру.

Ухвалою суду від 14.09.2016 року Відділ Держземагентства у Тетіївському районі Київської області замінено на належного відповідача - Відділ Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області.

13.12.2016 року позивачем до суду подано заяву про зміну (уточнення) позовних вимог до Державного агентства земельних ресурсів України (далі відповідач-1), Державної служби України з питань геодезії, картографії та земельного кадастру (далі відповідач-2), Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області (далі відповідач-3); треті особи: Голова комісії з реорганізації Державного агентства земельних ресурсів України перший заступник, Перший заступник голови Держгеокадастру Шемелинець Л.М. (далі третя особа-1); Голова комісії з реорганізації Відділу Держземагенства у Тетіївському районі Київської області, начальник Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області Дячук Надія Анатоліївна (далі третя особа-2).

З урахування поданої заяви про зміну (уточнення) позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд:

1. Визнати незаконним та скасувати наказ Державного агентства земельних ресурсів України «Про звільнення ОСОБА_1» від 03.03.2016 №33-кт/а.

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області.

3. Стягнути з Державного агентства земельних ресурсів України, Державної служби України з питань геодезії, картографії та земельного кадастру та Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 березня 2016 р. до дня поновлення на роботі.

4. Стягнути з Державного агентства земельних ресурсів України, Державної служби України з питань геодезії, картографії та земельного кадастру та Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області 20000 гривень завданої моральної шкоди.

Ухвалою суду від 21.12.2016 року суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

10.10.2017 року, на підставі розпорядження керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва №6415, рішення зборів суддів від 10.10.2017 року, з метою пришвидшення розгляду вказаної адміністративної справи її було передано на повторний автоматичний розподіл між суддями.

Ухвалою суду від 13.11.2017 року вказану справу було прийнято до свого провадження суддею Дегтярьовою О.В. та у ній призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою суду від 06.12.2017 року до справи залучено в якості співвідповідача Головне управління Держгеокадастру у Київській області (далі відповідач-4), закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

22.01.2018 року, на підставі розпорядження керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва №302, внаслідок перебування ОСОБА_4 на лікарняному у зв'язку із вагітністю і пологами, вказану адміністративну справу передано на повторний автоматичний розподіл між суддями.

Ухвалою суду від 06.02.2018 року дану адміністративну справу прийнято до свого провадження суддею Амельохіним В.В., вирішено здійснювати її розгляд в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, його було звільнено з посади начальника Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області протиправно, відтак, він підлягає поновленню на посаді начальника Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу та завданої незаконним звільненням моральної шкоди.

Зокрема, ОСОБА_1 вважає, що її було звільнено 03.03.2016 з порушенням ч.2 ст.40 та ст.42 КЗпП України, яке полягало в тому, що за наявності посад, іншої роботи і її бажання працювати на них, Держземагентством України, головою комісії з реорганізації, її не було переведено на жодну із вакантних посад у Відділі Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області.

Так, наказом Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області від 04.01.2016 року №1 затверджено нову структуру та штатний розпис даної установи. Структуру Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області також було затверджено Головою Держгеокадастру від 18.12.2015 року.

Даною структурою та штатним розписом скорочено одну посаду головного спеціаліста сектору державного земельного кадастру та додатково введено посаду головного спеціаліста з інформаційних технологій та захисту інформації.

Позивач зазначає, що посада головного спеціаліста сектору державного земельного кадастру, яка йому пропонувалась у попередженні про вивільнення від 06.11.2015 року, скоротилася станом на 04.01.2016 року.

До того ж, основний працівник, що на ній рахувався, вийшов на роботу з відпустки 16.12.2015 року та його 04.03.2016 року було переведено на іншу посаду головного спеціаліста сектору державного земельного кадастру на період відсутності основного працівника.

Таким чином, в попередженні про вивільнення від 06.11.2015 року, а також 11.01.2016 року та на день звільнення 03.03.2016 року, її не було ознайомлено зі списком наявних у відповідачів вакантних місць, що свідчить про порушення Держземагентством України, Держгеокадастром та Відділом Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області трудових прав позивача, оскільки, на переконання позивача, такі вакантні посади були в наявності.

Крім того ОСОБА_1 вказує, що 07.12.2015 року до Голови комісії з реорганізації Держземагентства України подавалася заява про перегляд питання щодо подальшого її працевлаштування у Відділі Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області на постійній та більш рівнозначній вакантній посаді заступника начальника Відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру.

На дану посаду вона проходила співбесіду, її кандидатуру було погоджено з Віце-прем'єр міністром України - Міністром регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства листом від 27.08.2015 року №7023-10262, а 04.09.2015 року нею було написано відповідну заяву про переведення, втім, відповідний наказ виданий не був.

Окрім цього, у відповідь на звернення від 02.03.2016 року позивача було повідомлено про відмову в переведенні через його звільнення.

ОСОБА_1 також посилається на те, що їй двічі протиправно пропонувалися лише штатні посади на період відсутності основного працівника до фактичного його виходу на роботу.

Відтак, позивач вважає, що внаслідок протиправного звільнення її має бути поновлено на роботі правонаступником у Відділ Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 зазначає, що виплачена вихідна допомога при звільненні у розмірі посадового окладу в сумі 1755 гривень не відповідає ст. 44 КЗпП України, чим їй заподіяно значної моральної шкоди, оскільки це спричинило порушення нормальних життєвих зв'язків та породило невпевненість у майбутньому. Ці обставини змусили докладати її значних зусиль для організації свого життя, шукати кошти необхідні для забезпечення сім'ї.

Також вона посилається на те, що її моральні страждання посилювались постійним нервовим стресом та, пов'язаними з ним конфліктами у сім'ї та з оточуючими. Вона втратила спокій та сон.

Моральна шкода обумовлена також тим, що до моменту звільнення позивач пропрацював в територіальному органі неповних двадцять два роки, і за цей час, здобув певних життєвих зв'язків, почував себе захищеним, бо мав роботу та впевненість у завтрашньому дні.

Однак, безпідставне звільнення вплинуло на погіршення стану здоров'я ОСОБА_1 в результаті чого, вона вимушена звертатися до закладу охорони здоров'я та понесла витрати на забезпечення ліками.

Окрім цього, у неї на утриманні є малолітній син, дочка, що навчається у вищому навчальному закладі, якій вона оплачує навчання, а незаконне звільнення змусило позивача докладати значних зусиль для організації власного життя та життя сім'ї.

Відповідач-1, Державне агентство земельних ресурсів України, подало суду заперечення проти позову, в яких просить відмовити в його задоволенні.

В обґрунтування заперечення відповідач-1 посилається на те, що відділ Держземагентства у Тетіївському районі Київської області, де працювала позивач на посаді начальника відділу, було реорганізовано шляхом приєднання до відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області.

06.11.2015 року ОСОБА_1 було вручене відповідне попередження про вивільнення. При цьому, позивачу, відповідно до його професійних якостей, запропоновано вакантну посаду головного спеціаліста сектору державного земельного кадастру (на період відсутності основного працівника до фактичного його виходу на роботу) Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області.

Позивач на запропоновану посаду погодився, однак, заяву на переведення не написав.

Оскільки 16 грудня 2015 року, тобто до закінчення терміну попередження, на роботу вийшов основний працівник, зайняття Позивачем вищевказаної посади не виявилося можливим.

З метою дотримання вимог чинного законодавства України, листом від 06.01.2016 № 22-28-0.15-98/2-16 Позивача було запрошено до Держгеокадастру де, 11.01.2016 року, за пропозицією Головного управління Держгеокадастру у Київській області (з урахуванням інформації відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області) та у зв'язку з відсутністю інших вакантних посад у відділі, йому було запропоновано працевлаштування на вакантній посаді головного спеціаліста з державного геодезичного нагляду відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області (на період відсутності основного працівника ОСОБА_5 до фактичного виходу її на роботу).

Втім, від вказаної пропозиції Позивач відмовився, про що складений відповідний Акт, та ОСОБА_6 було звільнено відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Відповідач-1 також зазначає, що обов'язки та повноваження відділу Держгеокадастру значно збільшилися порівняно з повноваженнями та обов'язками відділу Держземагентства.

При цьому, відповідно до штатного розпису відділу Держземагентства кількість штатних одиниць останнього становила 14 осіб, а відділу Держгеокадастру - 11 осіб.

Однак, загальна чисельність штатних одиниць при об'єднанні установ істотно зменшилася та склала 11 осіб.

У той же час, щодо призначення керівників територіальних органів Держгеокадастру, відповідач-1 зазначає, що воно відбувається у відповідності до приписів ст.15 Закону України "Про державну службу" щодо посад третьої-сьомої категорії на конкурсній основі, крім випадків, коли інше встановлено законами України, на підставі положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Держгеокадастром, з метою прозорості, гласності, рівного доступу громадян до заміщення посад керівників територіальних органів, відповідно до вимог законодавства, було оголошено відкритий конкурс на заміщення вакантної посади начальника відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області у якому Позивач взяла участь, однак, за результатами конкурсного відбору не була рекомендована для зайняття відповідної посади.

Також відповідач-1 наголошує на тому, що для працевлаштування на посаду начальника Відділу Держгеокадастру в районі необхідно погодження відповідних посадових осіб та рішення Голови Держгеокадастру. При цьому, рішення конкурсної комісії містить рекомендаційний характер та не може порушувати права Позивача на працю.

Водночас, щодо інших вакантних посад, наявних у відділі Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області (головного спеціаліста-юрисконсульта та головного спеціаліста бухгалтера), відповідач-1 посилається на те, що позивач не має відповідної спеціальної освіти, а призначення на посаду заступника начальника вказаного відділу є виключним правом Голови Держгеокадастру за погодженням з Віце-прем'єр-міністром України - Міністром регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства.

Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр, відповідач-2) також подано заперечення, в якому просить суд в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Держгеокадастр зазначає, що відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 12.04.2017 року припинено юридичну особу шляхом ліквідації Державного агентства земельних ресурсів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 серпня 2016 року № 581 «Про реформування територіальних органів Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру» ліквідовано, як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру і Державного агентства земельних ресурсів, зокрема, і відділ Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області, а з 02.11.2017 його припинено, як юридичну особу шляхом ліквідації.

При цьому, така ліквідація відбулася без переходу прав і обов'язків підприємства, що ліквідується, до інших осіб, тобто без правонаступництва.

Відповідач-2 також вказує на те, що позивача було звільнено 03.03.2016 у зв'язку із змінами в організації праці на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, а Закон яким змінено структуру заробітної плати набрав чинності лише 01.05.2016. Тому, посилання позивача щодо підвищення посадових окладів з 01.05.2016 до правовідносин, які виникли із даного спору є некоректними.

Заперечуючи проти задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди Держгеокадастр посилається на те, що позивачем не надано обґрунтованих пояснень та відповідних документальних доказів з приводу того, в чому саме полягає моральна шкода, завдана, на його думку, протиправним рішенням суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням його прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, та не наведено існування причинного зв'язку між завданою шкодою та протиправними рішеннями суб'єкта владних повноважень. Також звертає увагу на те, що позивачем не доведено і розміру заявленої до відшкодування шкоди.

28.12.2017 року та 22.02.2017 року Держгеокадастром подано відзив на позов з урахуванням обставин, зазначених в поданій заяві про зміну (уточнення) позовних вимог, який вцілому відповідає позиції викладеній у власних запереченнях та запереченнях відповідача-1 .

Зокрема, він також вважає заявлені вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідачем-4 (Головним управлінням Держгеокдастру у Київській області) також заперечувалося проти задоволення адміністративного позову та подано відзив у вказаній справі.

Вказаний відзив аналогічний запереченням відповідача-1.

У той же час відповідач-4 додатково зазначає, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, датою державної реєстрації Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру є 25.09.2014, а датою державної реєстрації припинення Державного агентства земельних ресурсів України є 12.04.2017, що свідчить про те, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру не може бути правонаступником Державного агентства земельних ресурсів України.

Щодо посилання позивача з приводу оплати праці за час вимушеного прогулу з урахуванням нової редакції Закону України «Про державну службу» від 01.05.2016 також зазначає, що до спірних правовідносин має застосовуватись саме та редакція закону, яка була чинною на момент їх виникнення, оскільки згідно зі статтею 58 Конституції України закон та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, позивача було звільнено 03.03.2016 у зв'язку із змінами в організації праці на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, а Закон яким змінено структуру заробітної плати набрав чинності лише 01.05.2016.

Тому посилання позивача щодо підвищення посадових окладів з 01.05.2016 до правовідносин, які виникли із даного спору є некоректними.

В частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, відповідач-3 заперечуючи проти цього, також посилався на те, що позивачем не надано обґрунтованих пояснень та відповідних документальних доказів з приводу того, в чому саме полягає моральна шкода, не наведено існування причинного зв'язку між завданою шкодою та протиправними рішеннями суб'єкта владних повноважень та не доведено розміру заявленої до відшкодування шкоди.

ОСОБА_1на адресу суду 15.03.2018 року на вказаний відзив було подано пояснення, якими повністю заперечуються обставини, викладені у ньому відповідачем -4 та в яких просить суд задовольнити позов та поновити її на рівнозначній посаді у структурі правонаступника Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області та Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Наказом Державного агентства земельних ресурсів України №606-кт/а від 30 жовтня 2012 року ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Відділу Держземагентсва у Тетіївському районі Київської області в порядку переведення з посади начальника Управління Держкомзему у Тетіївському районі Київської області.

У зв'язку із реорганізацією відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області ОСОБА_1 06.11.2015 року було попереджено про вивільнення та запропоновано вакантну посаду головного спеціаліста сектору державного земельного кадастру (на період відсутності основного працівника до фактичного його виходу на роботу) Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області.

Позивач на запропоновану посаду погодився, про що свідчить його підпис на вказаному вище попередженні.

Як вбачається з листа Держгеокадастру від 28.01.2016 № 31-28-0.15-1393/2-16, у зв'язку із виходом на роботу основного працівника, посада якого пропонувалася позивачу, останнього було запрошено до Держгеокадастру, де 11.01.2016 року, за пропозицією Головного управління Держгеокадастру у Київській області (з урахуванням інформації відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області) та у зв'язку з відсутністю інших вакантних посад у відділі, ОСОБА_6 було запропоновано працевлаштування на вакантній посаді головного спеціаліста з державного геодезичного нагляду відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області (на період відсутності основного працівника ОСОБА_5 до фактичного виходу її на роботу).

Від запропонованої посади ОСОБА_1 відмовилася, що підтверджується відповідним актом від 11.01.2016 року, копія якого знаходиться в матеріалах адміністративної справи.

Наказом №33-кп/а від 03.03.2016 року Позивача було звільнено з посади начальника Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області, у зв'язку із змінами організації праці, згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Підставою для видачі вказаного наказу стало попередження про вивільнення від 06.11.2015 року, акт про відмову ОСОБА_1 від подальшого працевлаштування у Відділі Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області від 11.01.2016, лист Держгеокадастру від 28.01.2016 № 31-28-0.15-1393/2-16, лист Держгеокадастру від 24.02.2016 № Г-638/0-429/6-16.

Надаючи оцінку правомірності звільнення позивача з вказаних вище підстав суд зазначає таке.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.5 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин; далі - Закон № 889-VIII ) відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

За п.6 ч.1 ст.83 Закон № 889-VIII державна служба припиняється у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв'язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону)

У той же час, як передбачено ст.43 Закону № 889-VIII, підставами для зміни істотних умов державної служби є:

1) ліквідація або реорганізація державного органу;

2) зменшення фонду оплати праці державного органу;

3) скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Не вважається зміною істотних умов державної служби зміна назви структурного підрозділу державного органу або посади, не пов'язана із зміною функцій державного органу та основних посадових обов'язків.

Зміною істотних умов державної служби вважається зміна:

1) належності посади державної служби до певної категорії посад;

2) основних посадових обов'язків;

3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення;

4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу;

5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв'язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

У разі незгоди державного службовця із зміною істотних умов державної служби він має право оскаржити відповідне рішення в порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

Статтею 87 Закону № 889-VIII визначено припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення.

Зокрема, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі (п.1 ч.1).

Згідно ч.3 ст.87 Закону № 889-VIII процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Аналогічні норми містяться і в Кодексі законів про працю України.

Зокрема, у відповідності до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених, зокрема, у пункті 1 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», від 14.01.2015 № 5 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру» та від 20.10.2011 № 1074 «Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади», наказу Комісії з реорганізації Державного агентства земельних ресурсів України від 05.10.2015 № 480 «Про реорганізацію Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області» Відділ Держземагентства у Тетіївському районі Київської області реорганізовано шляхом приєднання до Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області.

При цьому, згідно п.5 постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру є правонаступником Державного агентства земельних ресурсів України, отже, обов'язок по працевлаштуванню позивача покладено на Держгеокадастр.

Як свідчать матеріали особової справи ОСОБА_1, Держгеокадастром вживалися відповідні заходи щодо працевлаштування вказаної особи (листи від 28.01.2016 № 31-28-0.15-1393/2-16, від 24.02.2016 № Г-638/0-429/6-16), проте, остаточної згоди нею на переведення надано не було, відповідних заяв про призначення на запропоновані вакантні посади не написано.

У той же час суд констатує, що позивачу пропонувалося дві вакантні посади: головного спеціаліста сектору державного земельного кадастру (на період відсутності основного працівника до фактичного його виходу на роботу) Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області та головного спеціаліста з державного геодезичного нагляду відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області (на період відсутності основного працівника до фактичного виходу його на роботу).

Відповідно до копій структури та штатного розпису Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області, наявних в матеріалах справи, кількість штатних посад у відділі на 2016 рік складала 11 осіб, а саме: начальник відділу -1, заступник начальника відділу -завідувач сектору державного земельного кадастру -1, головний спеціаліст сектору державного земельного кадастру-2, завідувач сектору землеустрою та ринку земель -1, головний спеціаліст сектору землеустрою та ринку земель -1, головний спеціаліст-бухгалтер -1, головний спеціаліст-юрисконсульт -1, головний спеціаліст з інформаційних технологій та захисту інформації -1, головний спеціаліст з державного геодезичного нагляду -1, водій автотранспортних засобів -1.

Як встановлено судом з копії листа Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області від 22.07.2016 №ПІ-21/0-873/6-16 вільними були наступні вакансії:

Станом на 06.11.2015 - посада заступника начальника відділу -завідувача сектору державного земельного кадастру, головного спеціаліста-бухгалтера, головного спеціаліста-юрисконсульта.

Станом на 11.01.2016 - посада заступника начальника відділу -завідувача сектору державного земельного кадастру, головного спеціаліста-юрисконсульта, головного спеціаліста з державного геодезичного нагляду (на період відсутності основного працівника до фактичного виходу його на роботу), головного спеціаліста-бухгалтера, головного спеціаліста з інформаційних технологій та захисту інформації.

Станом на 03.03.2016 - посада заступника начальника відділу -завідувача сектору державного земельного кадастру, головного спеціаліста-юрисконсульта, головного спеціаліста з державного геодезичного нагляду (на період відсутності основного працівника до фактичного виходу його на роботу), головного спеціаліста-бухгалтера, головного спеціаліста з інформаційних технологій та захисту інформації.

Таким чином, позивачеві не пропонувалася наступні з наявних посад: заступника начальника відділу -завідувача сектору державного земельного кадастру, головного спеціаліста-юрисконсульта, головного спеціаліста-бухгалтера, головного спеціаліста з інформаційних технологій та захисту інформації.

Суд зазначає, що відповідачі посилалися на відсутність відповідної спеціальної освіти у позивача для зайняття посад головного спеціаліста-бухгалтера та головного спеціаліста-юрисконсульта.

У той же час з копії службової характеристики позивача за 2013 рік та копії атестаційного листа від 03.12.2013 року, що наявні в матеріалах особової справи, вбачається, що ОСОБА_1 у 2010 році закінчила Національний державний університет природокористування та біоресурсів і здобула спеціальність "правознавсто", кваліфікація - "юрист" , що свідчить про обізнаність в цьому відповідачів та спростовує їх відповідні доводи.

Втім, вказана обставина поза увагою відповідачів у зв'язку із чим, позивачу протиправно не було запропоновано посаду головного спеціаліста-юрисконсульта.

Також, як вбачається з заперечень та відзивів відповідачів у справі, посади начальника відділу, заступника начальника відділу -завідувача сектору державного земельного кадастру позивачу не пропонувалася через те, що призначення на них має відбуватися за наслідками проведеного конкурсу та таке призначення є виключним правом Голови Держгеокадастру за погодженням з Віце-прем'єр-міністром України - Міністром регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства.

Проте, суд не може погодитися з такими доводами з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.41 Закону № 889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов'язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця (ч.2 ст.41 Закону № 889-VIII).

Отже, посилання на необхідність проведення конкурсу, у випадку переведення позивача, буде суперечити приписам ст. 41 Закону України

Так суд вважає за необхідне зазначити, що за змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю.

Згідно із роз'ясненнями, які містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 16 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" (зі змінами), розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату; чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу.

При цьому мається на увазі, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (постанова Верховного Суду України від 01.04.2015 року).

Одночасно, суд враховує правову позицію Верховного Суду України (Постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 p., реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 19130710), відповідно до якої встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи. Невиконання такого зобов'язання порушує трудові гарантії працівника.

Для перевірки наявності чи відсутності факту ліквідації юридичної особи публічного права норми Цивільного кодексу України застосуванню не підлягають, оскільки, як встановлено частиною третьою статті 81 цього Кодексу, ним встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Отже, системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що у випадку ліквідації державного органу, його реорганізації, державному службовцю має бути забезпечена можливість переведення на іншу посаду, в тому числі, і в іншому державному органі, за умови наявності там відповідної вакансії. При цьому, таке переведення здійснюється лише за згодою державного службовця, без конкурсу, та може відбуватися як на рівнозначну, так і нижчу посаду.

У випадку відсутності таких посад чи відмови державного службовця від переведення до нього мають бути застосовані наслідки, передбачені ст.87 Закону № 889-VIII та п.1 ч.1 ст.40 КЗпП.

Втім, як встановлено під час розгляду даної адміністративної справи, відповідачами не було дотримано порядку звільнення позивача та обов'язку щодо його працевлаштування, оскільки не запропоновані всі вакантні посади відповідно до його кваліфікації, в тому числі і Держгеокадастром, як правонаступником, а відтак, наказ Державного агентства земельних ресурсів України «Про звільнення ОСОБА_1» від 03.03.2016 №33-кт/а є протиправним та підлягає скасуванню.

У той же час вирішуючи вимогу позивача про поновлення його на посаді начальника Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на час вирішення справи Відділ Держземагентства у Тетіївському районі Київської області припинено (запис №8000591 від 02.06.2016 року), як і Відділ Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області (запис №4000714 від 02.11.2017 року).

Таким чином, органи з якого було звільнено позивача та до якого він просив поновити на час вирішення справи є припиненими.

При цьому, Головне управління Держгеокадастру у Київській області у відзиві посилалося на те, що Відділ Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області ліквідовано на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 31 серпня 2016 року № 581 «Про реформування територіальних органів Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру», яка не передбачає правонаступництва.

Як вбачається з вказаної постанови Кабінету Міністрів України міжрегіональне та міськрайонні управління Служби, управління (відділи) Служби у районі, містах є структурними підрозділами відповідних головних управлінь Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 04.03.2014 року (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 39186253) ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

При розгляді справ суди повинні перевірити обґрунтованість дій суб'єкта владних повноважень щодо прийнятих ним рішень у поєднанні з метою видання наказів щодо наданих на це повноважень чи дійсно мало місце ліквідація органу, чи його реорганізація пов'язана зі зміною в організації виробництва і праці, функцій цього органу, скорочення чисельності або штату працівників.

Суд констатує, що виходячи зі змісту вищевказаних нормативних актів, якими ліквідовано Відділ Держземагентства у Тетіївському районі Київської області та Відділ Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області, як юридичні особи публічного права, держава від виконання завдань та функцій таких осіб не відмовилася, а поклала їх на Головне управління Держгеокадастру у Київській області, як юридичну особу публічного права, тобто фактично відбулася реорганізація вищевказаних державних органів.

З огляду на це відповідні доводи відповідача -4 прийняті судом бути не можуть.

Зважаючи на ту обставину, що відділ, де проходив державну службу позивач та відділ до якого останній просив його поновити на відповідній посаді не існують, як юридичні особи публічного права, а їх фактичним правонаступником на час вирішення справи є відповідач -4, суд, з урахуванням належного способу судового захисту, вважає за необхідне задовольнити вищевказану позовну вимогу позивача у спосіб поновлення ОСОБА_1 на іншій рівноцінній посаді державної служби в Головному управлінню Держгеокадастру у Київській області по відношенню до посади начальника Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Приймаючи до уваги приписи вищевказаного законодавства, та встановлені вище обставини справи суд приходить до переконання про необхідність покладення обов'язку на відповідача - 4 виплатити позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 45 454,50грн., з огляду на таке.

Так, середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Одночасно вирішуючи вказану вимогу суд погоджується з доводами відповідачів, що оплата праці за час вимушеного прогулу не повинна визначатися з урахуванням нової редакції Закону України «Про державну службу» від 01.05.2016, оскільки, згідно зі статтею 58 Конституції України щодо спірних правовідносин має застосовуватись саме та редакція закону, яка була чинною на момент їх виникнення (03.03.2016), а вищевказаний Порядок передбачає механізм її обрахування.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачами не було надано суду розрахунку, необхідного для визначення середньоденної заробітної плати позивача за час роботи на посаді начальника Відділу Держземагентсва у Тетіївському районі Київської області.

У той же час така середньоденна заробітна плата позивача була встановлена під час розгляду іншої справи №810/352/17 за позовом ОСОБА_1 до Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області про стягнення заборгованості по компенсації за невикористані відпустки, виплати середньомісячної плати за весь час затримки по день фактичного розрахунку та моральної шкоди (постанова Київського окружного адміністративного суду від 27.07.2017 року, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2017 року).

Відповідно до вказаних судових рішень розмір середньоденної заробітної плати позивача в контексті приписів Порядку становить 87, 75 грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з наступного дня після звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 04 березня 2016 року по день прийняття рішення у даній справі - 30 березня 2018 року, становить 518 робочих днів.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу становить 45 454,50грн. (518 х 87,75) тому, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

У той же час вимога в частині стягнення вказаної суми з Державного агентства земельних ресурсів України та Державної служби України з питань геодезії, картографії та земельного кадастру задоволена бути не може, оскільки позивач не перебував у трудових правовідносинах з Державним агентством земельних ресурсів України та Державною службою України з питань геодезії, картографії та земельного кадастру, вони не є правонаступниками ліквідованого відділу, в якому проходив державну службу позивач.

Також не може бути стягнута така сума і з Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області, оскільки на час вирішення справи він припинив свою діяльність.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, з урахуванням належного способу захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог та покласти обов'язок з виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 45 454,50грн. на Головне управлінням Держгеокадастру у Київській області, як фактичного правонаступника Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області та Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення з Державного агентства земельних ресурсів України, Державної служби України з питань геодезії, картографії та земельного кадастру та Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області 20000 гривень завданої моральної шкоди суд зазначає таке.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність факту такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача (відповідача); наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача (відповідача); вини останнього (відповідача) в її заподіянні.

При цьому, суд не може прийняти в якості доказів заподіяння моральної шкоди копії наданих позивачем свідоцтва про смерть чоловіка, договору про навчання дитини, інших доказів, оскільки вказані документи посвідчують лише обставини, які в них зазначені та не доводять наявність обставини заподіяння моральної шкоди позивачу з боку Державного агентства земельних ресурсів України, Державної служби України з питань геодезії, картографії та земельного кадастру та Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області, а також не обґрунтовують її розмір.

Отже, суд приходить до переконання про відсутність доведення факту та розміру такої шкоди, що виключає можливість її стягнення на користь позивача.

Одночасно суд враховує ту обставину, що під час розгляду іншої справи №810/352/17 за позовом ОСОБА_1 до Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області про стягнення заборгованості по компенсації за невикористані відпустки, виплати середньомісячної плати за весь час затримки по день фактичного розрахунку та моральної шкоди (постанова Київського окружного адміністративного суду від 27.07.2017 року, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2017 року) також досліджувалися обставини заподіяння моральної шкоди позивачу, у зв'язку із необхідністю постійного пошуку коштів для забезпечення родини, перебування у постійному моральному стресі та погіршеному стані здоров'я, внаслідок незаконного звільнення та несвоєчасної виплати всіх належних їй коштів при звільненні.

За наслідками розгляду вказаної справи, суд не знайшов підстав для задоволення позову в частині стягнення 20000 грн. заподіяної моральної шкоди на користь позивача з Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області.

У відповідності до ч.2. ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що суб'єкт владних повноважень при прийнятті у відносинах публічної служби переважно діяв з порушенням вказаних вище критеріїв, а відтак, з урахуванням обставин встановлених під час розгляду даної адміністративної справи суд приходить до переконання про часткову обґрунтованість доводів позивача та необхідність часткового задоволення позову.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Беручи до уваги наведену процесуальну норму суд вважає, що постанова у частині поновлення ОСОБА_1 на іншій рівноцінній посаді державної служби в Головному управлінню Держгеокадастру у Київській області по відношенню до посади начальника Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 1842,75грн. підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державного агентства земельних ресурсів України «Про звільнення ОСОБА_1» від 03.03.2016 №33-кт/а.

3. Поновити ОСОБА_1 (09802, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на іншій рівноцінній посаді державної служби в Головному управлінню Держгеокадастру у Київській області (03115, м.Київ, вул. Серпова, буд. 3/14, код в ЕДРПОУ 39817550) по відношенню до посади начальника Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області.

4. Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Київській області (03115, м.Київ, вул. Серпова, буд. 3/14, код в ЕДРПОУ 39817550) на користь ОСОБА_1 (09802, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 45 454,50грн. (сорок п'ять тисяч чотириста п'ятдесят чотири гривні, 50 копійок).

5. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

6. Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на іншій рівноцінній посаді державної служби в Головному управлінню Держгеокадастру у Київській області по відношенню до посади начальника Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 1842,75грн. (одна тисяча вісімсот сорок дві гривні, 75 копійок).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Амельохін