Справа № 815/149/18
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2018-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/149/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

судді - Бутенка А.В.,

за участю секретаря - Філімоненко А.О.,

сторін:

позивач - ОСОБА_1,

позивач - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3 (по довіреності),

представник відповідача - Юзбашян Х.А. (по довіреності),

перекладач - Нікішов О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, які діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень № 416-17 та 417-17 від 10.11.2017 року, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, які діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України, в якому просять суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10.11.2017 року №№ 416-17, 417-17, яким Позивачам було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1, ОСОБА_2, які діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що прийняті рішення № 416-17 та 417-17 від 10.11.2017 року, прийняті із порушенням порядку розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому є такими, що пілягають скасуванню як незаконні.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.01.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та призначено справу до судового розгляду.

01.03.2018 року, ухвалою суду було зупинено провадження у справі за заявою ОСОБА_2, в зв'язку з хворобою ОСОБА_1, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 236 КАС України.

28.03.2018 року, судом було поновлено провадження у справі, оскільки підстави на яких було зупинено провадження у справі, відпали.

В судовому засіданні позивачі та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд задовольнити їх з підстав, зазначених в адміністративному позові та відповіді на відзив (а.с. 4-6 т. 1, 208-215 т. 2).

Представник відповідача заперечувала проти позову та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, пояснивши, що оскаржувані рішення винесені законно, на підставі діючого законодавства, а тому є правомірними з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов (а.с. 14-23 т. 1).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, судом встановлено наступні факти на обставини.

Відповідач на підставі ст. 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є спеціально уповноваженим органом державної виконавчої влади у справах міграції та згідно зі ст.ст. 5, 6, 10, 11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про оформлення документів щодо визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому його рішення, дії чи бездіяльність з цього приводу на підставі ст. 55 Конституції України, ст. 5, п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що у липні 2017 року Позивачі звернулися до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про надання захисту в Україні.

Рішеннями Державної міграційної служби України (далі за текстом - ДМСУ) від 10.11.2017 № 416-17, №417-17 Позивачам було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

04.01.2018 р. Позивачі отримали повідомлення, видані Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області за №№ 356,362 від 07.12.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 7-8 т. 1).

Не погоджуючись із рішеннями Позивачі звернулись із даним позовом до суду.

Оцінюючи оскаржені рішення суб`єкта владних повноважень, суд виходить з приписів ч. 3 ст. 2 КАС України та доходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародних правових документах. Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з матеріалами особової справи (а.с. 27 т. 1 - 194 т. 2), ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є громадянами Російської Федераці (надалі - РФ).

Судом встановлено, що 02.07.2017 року позивачі, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх малолітній син виїхали з РФ легально, на підставі внутрішніх паспортів громадян РФ. Державинй кордон перетнули на КПП «Плетенівка» та одразу ж звернулись на прикордонному пункті за захистом в Україні.

Зі слів ОСОБА_1, причиною звернення за міжнродним захистом слугувало переслідування правоохоронними структурами РФ за свою політичну діяльність та підтримку української влади.

Також з матеріалів особової справи, судом встановлено, що з 2013 року заявник є співзасновником організації «Правий Курган», яка мала вигляд групи у соціальній мережі «Вконтакті» та висвітлювала неправомірну діяльність російської влади в мережі Інтернет, до вказаної організації, зі слів особи, входили невстановлені патріоти, націоналісти, футбольні фанати тощо. В 2014 році зазначену групу було заблоковано, а заявника було офіційно обвинувачено за ч. 1 ст. 282, ч. 1 ст. 280 КК РФ (публічні заклики до екстремістської діяльності, збудження ненависті або ворожнечі та приниження людської гідності). Вироком Курганського міського суду Курганської області від 21.07.2014 року особу було визнано винним у скоєнні зазначених злочинів та призначено покарання у вигляді штрафу (30 000 російських рублів) та 180 годин обов'язкових робіт. Заявник розповів, що після відбуття покарання він продовжив критикувати діючу владу у соціальних мережах, приймав участь у мітингах та одиночних пікетах у м. Курган, розповсюджував інформацію про конфлікт на сході України в мережі Інтернет. Додатково, зі слів особи вбачається, що у 2016 році на нього були сфабриковані кримінальні справи за злочини, пов'язані із незаконним обігом наркотичних речовин (ч. 1 ст. 228, ч. 2 ст. 228 КК РФ, незаконне збереження наркотичних речовин у значних та великих розмірах), в результаті чого заявник до виїзду з Російської Федерації був обмежений у виїзді через розписку про невиїзд.

Заявник вважає, що у разі повернення до РФ на нього очікуватиме довготривале позбавлення волі за сфабриковані кримінальні справи в країні громадянської належності.

Зі слів ОСОБА_2, причиною звернення за міжнродним захистом слугувало переслідування її чоловіка, ОСОБА_9 правоохоронними структурами РФ через здійснення ним пропаганди проти діючої російської влади. Заявниця повідомила, що у 2014 році на її чоловіка було сфабриковано кримінальну справу за ознаками екстремізму, а у 2016 році заведено кримінальну справу через зберігання наркотичних речовин, зазначені обставини стали вирішальними для прийняття рішення щодо виїзду з Російської Федерації. Додатково встановлено, що особисто заявниця не зазнавала жодних переслідувань під час проживання у РФ за ознаками громадянства, національності (етнічної належності), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Заявниця вважає, що у разі повернення до РФ в неї можуть виникнути певні проблеми із російськими правоохоронними структурами саме через діяльність її чоловіка.

Суд вважає оскаржувані рішення ДМС України від 26 грудня 2017 р. № 245-17 неправомірними та такими, що підлягають скасуванню, а позовні вимоги Позивачів обґрунтованими, виходячи з наступного.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту",поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Судом встановлено, що під час звернення до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особою, ОСОБА_1 були надані окрім інших, наступні документи:

- Обвинувачення за кримінальної справою № 40-0097-14 у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 282, ч. 1 ст. 280 КК РФ;

- Вирок Курганського міського суду Курганської області від 21.07.2014 року;

- Довідка про звільнення від покарання від 08.11.2014 року;

- Постанова про закінчення виконавчого провадження від 12.12.2014 року;

- Копія листа Росфінмоніторингу від 26.02.2015 № 01-04-06/3655 та витяг з веб-сторінки вказаної організації;

- Копія витягу з веб-сайту misto.kh.ua, а саме:

Витяги зі сторінки особи в соціальній мережі ok.ru;

Копія вироку Курганського міського суду від 16.02.2016 за судовою справою № 1-359/2016;

Копія вироку Курганського міського суду від 24.02.2016 за судовою справою № 1-343/2016.

Суд вважає, що Відповідач прийшов до хибного висновку щодо відсутності фактів переслідування ОСОБА_1, оскільки вирішальним для прийняття оскаржених рішень виявилась наявність двох кримінальних справ по обвинуваченню щодо незаконного збереження наркотичних речовин, а не наявність у позивачів конвенційних ознак осіб, які потребують додаткового захисту. У відзиві відповідач також зазначає, що ОСОБА_1 офіційно не був членом політичних партій або організацій, які є опозиційними до діючою російської влади.

З зазначеного висновку вбачається, що переслідування за політичними мотивами носить індивідуальний характер, має визначатися у кожному конкретному випадку окремо, тобто офіційна належність або неналежність до політичної партії або організації може бути критерієм встановлення наявності або відсутності політичних переслідувань.

Однак, суд зазначає, що критерію обов'язкової приналежності до політичної партії або організації задля того, щоб переслідування могли бути визнані політичними, взагалі не існує. Офіційне тлумачення терміну «політичні переконання» у вітчизняному законодавстві не викладене.

Відповідно до п. 80 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, для доведення достатніх побоювань стати жертвою переслідувань за свої переконання особа має бути носієм переконань, неприйнятних для влади, оскільки критикує політику і методи керівництва, а погляди мають дійти до відома влади або приписуються владою особі.

Суд зазначає, що в даному випадку відносно позивачів, відповідачем не встановлено об'єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право останнім на отримання статусу особи, що потребує додаткового захисту.

Отже, при прийнятті оскаржуваних рішень, відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, суд зазначає, що прийняття рішення має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів додаткового захисту.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваних рішень діяв без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

Суд дійшов висновку, що рішення ДМС України, якими відповідач вважає, що обставини про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідають умовам п.1 та п. 13 ч. 1 Закону, - є передчасним, а рішення № 416-17 та 417-17 від 10.11.2017 року є неправомірними, тому підлягають скасуванню.

Щодо позовної вимоги в частині зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1, ОСОБА_2, які діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Оскільки вирішення питання про прийняття рішення щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є компетенцією органів міграційної служби (його дискреційними повноваженнями), суд вважає, що в задоволенні вимоги про зобов'язання відповідача прийняти конкретне рішення - про визнання ОСОБА_1, ОСОБА_2, які діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - належить відмовити. При цьому, належить зобов'язати відповідача повторно розглянути заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням встановлених судом обставин.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, адміністративний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, які діють також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Керуючись ст.ст. 6, 72-73, 77, 139, 143, 241-246, 250-251 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, які діють також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 16-17 та № 417-17 від 10.11.2017 року.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду першої інстанції в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 02.04.2018 року.

Суддя Бутенко А.В.

.