Справа № 760/10319/17
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кобаля М.І.,

Суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.,

при секретарі: Кривді В.І.

за участю:

представника третьої особи: Здоровило А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби України в особі Відділу примусового виконання рішень про визнання дій державного виконання, третя особа: Військова частина НОМЕР_1 про визнання незаконними дій та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби України в особі Відділу примусового виконання рішень про визнання дій державного виконання (далі Відповідач, Департамент ДВС України в особі Відділу примусового виконання рішень про визнання дій державного виконання) у якому просив скасувати постанову відповідача про закінчення виконавчого провадження № 51353925 від 31.08.2016.

Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2017 року зазначений адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши представника третьої особи, який прибув у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.08.2015 року задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано неправомірними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо непризначення позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» для працездатних осіб на день встановлення інвалідності, за вирахуванням раніше виплачених коштів.

10.06.2016 року постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень ДВС України було відкрито виконавче провадження № 51353925 на підставі виконавчого листа №760/11039/15-а виданий 31.05.2016 з виконання постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 25.08.2015 року (а.с.80-81).

31.08.2016 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень ДВС України винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 51353925, на підставі п.8 ч.1 ст. 49, 50 Закону України «Про виконавче провадження» (далі по тексту оскаржувана постанова).

Позивач, вважаючи зазначену постанову протиправною, звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що боржник - Військова частина НОМЕР_1 , виконала судове рішення у рамках виконавчого провадження №51353925 частково, а тому постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження є передчасною.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Так, постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.08.2015 року у справі № 760/11039/15-а, яка набрала законної сили 12.05.2016, Військову частину НОМЕР_1 зобов`язано перерахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» для працездатних осіб на день встановлення інвалідності, за вирахуванням раніше виплачених коштів.

Так, судовим рішенням у справі № 760/11039/15-а встановлено, що ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби під час участі в бойових діях у складі миротворчих сил ООН, встановлено позивачу 23 лютого 2015 року.

Крім того, в мотивувальній частини постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 25.08.2015 року зазначено, що одноразова грошова допомога позивачу повинна була бути призначена та виплачена у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 78 КАС України).

Одночасно, предметом судового розгляду у справі №760/11039/15-а було встановлення наявності права у позивача на призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням позивачу 23 лютого 2015 року ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби під час участі в бойових діях у складі миротворчих сил ООН.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження № 51353925, на виконання вищезазначеного рішення суду, Військовою частиною НОМЕР_1 було перераховано стягувачу ОСОБА_1 163 614,10 грн.

Таким чином, боржником виконано судове рішення у рамках виконавчого провадження №51353925 частково, а тому у державного виконавця не було законних підстав для закінчення виконавчого провадження, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 та ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», на які посилається останній в оскаржуваній постанові, як на підставу закритті провадження.

Крім того, суд апеляційної інстанції не бере до уваги доводи апелянта та третьої особи, що нарахування одноразової грошової допомоги позивачу, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби під час участі в бойових діях у складі миротворчих сил ООН, мало здійснюватися відповідно до прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 2012 рік, тобто в розмірі 1118 грн., адже ОСОБА_1 інвалідність ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби під час участі в бойових діях у складі миротворчих сил ООН, встановлена 23 лютого 2015 року.
Відповідно до ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тобто від 02.06.2016) виконавче провадження підлягає закінченню у разі:

1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення;

2) затвердження (визнання) судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення;

3) припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника;

4) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

5) скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;

6) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена;

7) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів;

8) визнання боржника банкрутом;

9) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

10) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;

11) надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону;

12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;

13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону;

14) якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету України;

15) якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки.

Тобто, зазначена правова норма має чіткий та вичерпний перелік обставин, згідно з якими може бути закінчено виконавче провадження.

В даному випадку, державним виконавцем застосовано п. 8 ч. 1 ст. 49 та ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», який взагалі не встановлює порядку закриття виконавчого провадження.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що оскаржувана постанова є передчасною, порушує законні права та інтереси ОСОБА_1 , а тому підлягає скасуванню, оскільки боржником постанова Солом`янського районного суду м. Києва від 25.08.2015 року виконана частково.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій та не надано обґрунтованих доводів прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження № 51353925 від 31.08.2016, відповідно до норм чинного законодавства.

Отже, судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2017 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 329 цього Кодексу - з дня складення постанови в повному обсязі.

Суддя-доповідач: М.І. Кобаль

Судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова