Справа № 816/506/18
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2018-03-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2018 року м. ПолтаваСправа № 816/506/18

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шевякова І.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Голубенко В.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення ,зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги:

- визнання протиправним та скасування рішення, викладеного у листі від 26.01.2018 року № 612/0/26-18, яким відмовлено йому у наданні дозволу, як учаснику бойових дій, на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства на території Решетилівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області, за межами населеного пункту;

- зобов`язання повторно розглянути заяву від 03.01.2018 року "Про надання дозволу ОСОБА_3, як учаснику бойових дій, на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства на території Решетилівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області, за межами населеного пункту", з урахуванням висновків суду

Під час розгляду справи суд

В С Т А Н О В И В:

14 лютого 2018 року ОСОБА_3 (надалі також - позивач, ОСОБА_3Ф.) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (надалі також - відповідач, ГУ Держгеокадастру у Полтавській області) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії.

Аргументи учасників справи

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що відповідачем безпідставно відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства на території Решетилівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області, за межами населеного пункту.

Так, відповідач, відмовляючи у наданні таких дозволів, вказав на те, що він не має повноважень відповідно до статті 122 Земельного кодексу України на розпорядження такими землями, оскільки земельна ділянка, яку позивач бажає отримати у власність, відноситься до земель колективної власності.

Позивач вважає таку відмову неправомірною, з огляду на те, що земельна ділянка, на яку він претендує, не є колективною власністю КСП "Ім. Горького", як це зазначало ГУ Держгеокадастру в Полтавській області, оскільки чинне законодавство не передбачає існування відповідної форми власності на землю. Натомість, відповідно до статті 78 Земельного кодексу України передбачено, що земля в Україні може перебувати лише у приватній, комунальній та державній власності. Вказав, що оскільки процес розпаювання земель колишніх колгоспів відбувся ще у 2000-2002 роках, Державний акт на право колективної власності на землю не може вважатися належним доказом права колективної власності на запитувану земельну ділянку. Тому, на думку позивача, ГУ Держгеокадастру у Полтавській області відповідно до статті 122 Земельного кодексу України є розпорядником таких земель.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Надав пояснення, аналогічні викладеному обґрунтуванню позову.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні.

У письмовому відзиві на позов, що надійшов до суду, відповідач зазначив наступне.

Приймаючи рішення № 612/0/26-18 від 26.01.2018 року, яким відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2,0 га, ГУ Держгеокадастру в Полтавській області виходило з того, що відповідно до державного акта на право колективної власності на землю від 03.01.1995 року серії ПЛ-1, земельна ділянка, яку позивач бажав отримати у власність, відноситься до земель колективної власності. Державний акт на право колективної власності на землю видано Колективному сільськогосподарському підприємству імені Горького.

Зважаючи на викладене, відповідачем вказано, що він не має повноважень відповідно до статті 122 Земельного кодексу України на розпорядження такими землями.

У відзиві на позовну заяву, що надійшов до суду 05.03.2018 року, відповідач також вказував, що керувався вимогами постанови Кабінету Міністрів України № 413 від 07 червня 2017 року, якою затверджено Стратегію удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними. Вказав, що оскільки земельна ділянка площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, відсутня у переліку земельних ділянок, оприлюднених на офіційному веб-сайті Головного управління, то й ГУ Держгеокадастру в Полтавській області не має права надати дозвіл на розробку проекту землеустрою такої земельної ділянки.

Таким чином, відповідач вважав позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Обставини справи, встановлені судом

03 січня 2018 року позивач звернувся зі заявою до Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області з проханням надати дозвіл, як учаснику бойових дій, на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства на території Решетилівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області, за межами населеного пункту /а.с. 35/.

До заяви позивач додав графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки /а.с.35 - зворотній бік/, копію паспорта та ідентифікаційного коду.

Листом від 26 січня 2018 року № 612/0/26-18 Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області відмовило у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки, посилаючись на те, що зазначена земельна ділянка відноситься до земель колективної власності, повноважень на розпорядження якої у нього немає. /а.с. 37/.

Позивач, вважаючи, що відповідним рішенням ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, викладеним у листі від 26 січня 2018 року № 612/0/26-18, порушені його права, звернувся до суду з даним позовом.

Норми права, які підлягають застосуванню

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Правовідносини у сфері забезпечення права громадян на землю урегульовано Земельним кодексом України.

Згідно з частиною першою статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками зі земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Пунктом "б" частини першої статті 121 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Отже, позивач має право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.

За приписами частини шостої статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_4 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Як визначено частиною сьомою згаданої статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, Земельний кодекс України визначає вичерпний перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах безоплатної приватизації, при цьому зобов'язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Зі змісту листа Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 26 січня 2018 року 612/0/26-18 суд встановив, що підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою відповідач вказав те, що обрана земельна ділянка належить до земель колективної власності, повноважень на розпорядження якої у нього не має.

Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Таким чином, Конституція України передбачає наступні форми власності: приватну, державну та комунальну.

Глава 23 Цивільного кодексу України передбачає наявність також приватної, державної та комунальної власності.

Статтею 78 Земельного кодексу України передбачено, що земля в Україні може перебувати лише у приватній, комунальній та державній власності.

Отже, діюче законодавство України не передбачає існування колективної власності.

На підставі копії державного акту на право колективної власності на землю /а.с. 33-34/, відповідач вказав на те, що земельна ділянка, зі заявою на розробку проекту землеустрою якої звернувся позивач, належить на праві колективної власності Колективному сільськогосподарському підприємству імені Горького.

Але враховуючи норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що земельна ділянка не може бути об`єктом колективної форми власності.

Більше того, відповідно до указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" колективні сільськогосподарські підприємства були реформовані на засадах приватної власності на землю та майно шляхом забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями).

Однак відповідачем, який стверджував про належність відповідної земельної ділянки до колективної власності, не досліджено в повній мірі відповідне питання, та не встановлена подальша юридична доля земельних ділянок Колективного сільськогосподарського підприємства імені Горького. Натомість, відповідач необґрунтовано, керуючись виключно державним актом на право колективної власності, прийшов до висновку про належність спірної земельної ділянки до колективної власності, існування якої не передбачено нормами чинного законодавства. Належними доказами такі висновки не підтверджені.

Як зазначалось вище, також у відзиві на позов відповідач вказував, що підставою для прийняття відповідачем рішення, оформленого листом № 612/0/26-18 від 26 січня 2018 року, стали вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 413 "Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними", на виконання якої Головним управлінням сформовано перелік земельних ділянок із зазначенням площі, які можуть бути передані в межах норм безоплатної приватизації на території області.

Оцінюючи такі доводи відповідача, суд вважає за необхідне зазначити, що затверджена постановою Кабінету Міністрів України № 413 "Стратегія удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними" - це алгоритм дій уряду в майбутньому у цій сфері, а тому вона не містить правових норм для врегулювання цих відносин. Більш того, в ній прямо зазначено, що "для реалізації Стратегії необхідно розробити проекти нормативно-правових актів".

Суд погоджується з твердженнями відповідача, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної ОСОБА_4 України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження, разом з тим, зазначає, що постанова від 07 червня 2017 року № 413 не є нормативно-правовим актом, що врегульовує порядок надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та не прийнята відповідно до певного закону чи на виконання такого закону, яким регулюються вимоги щодо обмеження розташування земельних ділянок, а лише затверджує стратегію (план діяльності на певний період) удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними.

Крім того, відповідно до приписів статті 6 Земельного кодексу України, до повноважень Верховної ОСОБА_4 України в галузі земельних відносин належить прийняття законів у галузі регулювання земельних відносин.

Отже, посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України "Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними" від 07 червня 2017 року № 413, як на підставу для відмови ОСОБА_3 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, є необґрунтованими. Окрему увагу суд звертає на те, що такі доводи не були підставою для оскаржуваної відмови у листі № 612/0/26-18 від 26.01.2018 року.

За таких обставин, враховуючи наведені вище положення Земельного кодексу України, суд дійшов висновку, що відповідач не навів належних та допустимих, передбачених законом мотивів відмови позивачу у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою.

Отже, відмова відповідача, оформлена листом № 612/0/26-18 від 26.01.2018 року, не ґрунтується на вимогах закону.

Відтак, суд приходить до висновку про необхідність визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, оформлене листом № 612/0/26-18 від 26.01.2018 року, про відмову у наданні ОСОБА_3 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність орієнтовною площею 2,00 га на території Решетилівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області за межами населених пунктів.

З метою повного та належного захисту прав позивача, діючи відповідно до статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області повторно розглянути заяву (клопотання) ОСОБА_3 від 03 січня 2018 року "Про надання дозволу ОСОБА_3, як учаснику бойових дій, на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства на території Решетилівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області, за межами населеного пункту" з урахуванням висновків суду.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб"єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб"єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", ОСОБА_3 як учасник бойових дій звільнений від сплати судового збору. Доказів щодо понесення інших судових витрат позивачем не надано.

Отже, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, 39600; рнокпп НОМЕР_1) до Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області (м.Полтава вул. Уютна, 23, ) задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області від 26.01.2018 року № 612/0/26-18, яким відмовлено ОСОБА_3 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства на території Решетилівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області, за межами населеного пункту.

Зобов`язати повторно розглянути заяву від 03.01.2018 року "Про надання дозволу ОСОБА_3, як учаснику бойових дій, на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства на території Решетилівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області, за межами населеного пункту".

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 03 квітня 2018 року.

Головуючий суддя ОСОБА_5