Справа № 737/874/17
Суддя: Безименна Н.В.
Дата ухвалення: 2018-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 737/874/17 Суддя (судді) першої інстанції: Усенко Л.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Аліменка В.О. та Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання Цюпка Б.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 19 лютого 2018 року (дата складання повного тексту 19 лютого 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Завідувача Куликівського районного сектору Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання дій неправомірними, скасування постанови,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до Куликівського районного суду Чернігівської області з позовом до Завідувача Куликівського районного сектору Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просив визнати неправомірними дії відповідача при винесенні постанови про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.203 КУпАП відносно ОСОБА_2 та скасувати постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення серії ПН МЧГ №020632 від 09 листопада 2017 року у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн., як незаконну за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 19 лютого 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове рішення суду, в якому задовольнити позовні вимоги повністю.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, зазначаючи, що ОСОБА_2 не обміняв посвідку на постійне проживання при досягненні 45-річного віку 02 листопада 2009 року, що призвело до недійсності посвідки, а отже вчинив адміністративне правопорушення передбачене ст.203 КУпАП, у зв'язку з чим позивача було правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності.

Сторони, будучі повідомленими належним чином про день, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились. Про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 09 листопада 2017 року уповноваженою особою Державної міграційної служби України складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЧГ №020632, згідно з яким позивач порушив правила перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, а саме проживає за недійсним документом на право проживання в Україні з 03 грудня 2009 року, за що передбачена відповідальність відповідно до ч.1 ст.203 КУпАП.

Розглянувши справу про адміністративне правопорушення завідувачем Куликівського районного сектору Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області ОСОБА_3 складено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЧГ 020632 від 09 листопада 2017 року, згідно з якою на підставі протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МЧГ 020632 від 09 листопада 2017 року встановлено, що громадянин Вірменії ОСОБА_2 порушив правила перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, а саме проживає за недійсним документом на право проживання в Україні з 03 грудня 2009 року, що є порушенням вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, відповідальність за яке передбачено ч.1 ст.203 КУпАП, відповідно до якої на ОСОБА_2 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн.

Вважаючи дії відповідача зі складання вказаної постанови протиправними, а саму постанову незаконною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, дійшов висновку, що оскільки позивач не вчинив дій для обміну посвідки на постійне проживання при досягненні 45-річного віку, то складаючи спірну постанову відповідач діяв на підставі, у межах своїх повноважень та у законний спосіб.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.203 КУпАП порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від тридцяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, проживання іноземця в Україні за недійсними документами є адміністративним правопорушенням, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.203 КУпАП.

Як вбачається з матеріалів справи, адміністративне стягнення накладено на позивача у зв'язку з тим, що останній проживав на території України за недійсними документами на право проживання в Україні.

Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Відповідно до п.п.6, 8, 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Частиною 3 ст.3 наведеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно ч.1 ст.4 цього Закону іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та сімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання (ч.1 ст.5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

З матеріалів справи вбачається, що УМВС в Чернігівській області 13 лютого 2003 року видано громадянину Вірменії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, тимчасову посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1, дійсну безстроково.

Колегія суддів зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №198 затверджено Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання (що був чинний на момент видачі позивачу тимчасової посвідки на постійне проживання), відповідно до п.8 якого посвідка підлягає обміну при досягненні особою 25- і 45-річного віку.

Наведене спростовує твердження апелянта, що на час отримання ним тимчасової посвідки на постійне проживання діяли інші законодавчі акти, якими не було передбачено обмін відповідної посвідки.

Згідно п.9 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року №251, строк дії посвідки на постійне проживання не обмежується. Посвідка на постійне проживання підлягає обміну в разі досягнення особою 25- і 45-річного віку.

Відповідно до п.16 наведеного Порядку посвідка, обмін якої не проведено в зазначені строки, визнається недійсною.

Таким чином, у випадку не здійснення обміну посвідки на постійне місце проживання при досягненні особою 45-річного віку, така посвідка визнається недійсною.

Колегія суддів зазначає, що саме посвідка на постійне проживання є тим документом, який підтверджує право іноземця на постійне проживання в Україні.

Факт того, що позивач є іноземцем підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою посольства Республіки Вірменія в Україні від 29 травня 1997 року, згідно з якою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Республіки Вірменія (а.с.48).

З матеріалів справи вбачається, що тимчасова посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 видана позивачу 13 лютого 2003 року, та підлягала обміну при досягненні ним 45-річного віку, тобто 02 грудня 2009 року, однак визначених законодавством України дій щодо обміну вказаної довідки позивачем здійснено не було, у зв'язку з чим така посвідка є недійсною. Наведене свідчить, що громадянин Вірменії ОСОБА_2 проживає в Україні за недійсними документами, що є адміністративним правопорушенням, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.203 КУпАП.

Крім того, у протоколі про адміністративне правопорушення серії ПР МЧГ №020632 від 09 листопада 2017 року наявні пояснення ОСОБА_2, згідно з якими він визнає свою провину у вчиненні вказаного правопорушення (а.с.5 зворот).

Повноваження щодо накладення стягнення за порушення, передбачене ч.1 ст.203 КУпАП, надано відповідачу, згідно з вимогами ст.222-2 КУпАП.

Враховуючи, що передбачене ч.1 ст.203 КУпАП правопорушення є триваючим, та виявлене відповідачем 09 листопада 2017 року, постанова про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЧГ 020632 від 09 листопада 2017 року винесена відповідачем в межах строку, встановленого ст.38 КУпАП.

Посилання апелянта на не зазначення відповідачем які вимоги законодавства були порушені ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки у протоколі про адміністративне правопорушення та постанові про накладення адміністративного стягнення вказано, що позивач порушив правила перебування іноземців та осіб без громадянства в України та вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»

З огляду на викладені обставини, за результатами розгляду апеляційної скарги, з урахуванням наведених норм права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова про накладення адміністративного стягнення ПН МЧГ 020632 від 09 листопада 2017 року складена повноважною особою, за своєю формою і змістом відповідає нормам чинного законодавства, адміністративне стягнення накладено в межах санкції, передбаченої ч.1 ст.203 КУпАП, а отже, приймаючи спірну постанову відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання протиправними дій відповідача по складанню вказаної постанови та її скасування, з огляду на її правомірність.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 19 лютого 2018 року - залишити без змін

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Повний текст постанови виготовлено 02 квітня 2018 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді В.О.Аліменко

А.Ю.Кучма