Справа № 826/15347/16
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 березня 2018 року № 826/15347/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Васильченко І.П. розглянув у порядку письмового провадження справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа:Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м.Києві Перша Київська державна нотаріальна контора
провизнання незаконними дій, скасування постанови, обтяження,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м.Києві, третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора, в якому просить:

1. Визнати незаконними дії Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві з винесення постанови № 665741 від 16.12.2004 р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.

2. Скасувати постанову Державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві № 665741 від 16.12.2004 р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.

3. Скасувати обтяження на квартирі АДРЕСА_1, зареєстроване 17.12.2004 р. 11:56:34 за № 15531117 Першою Київською державною нотаріальною конторою (01135, м.Київ, проспект Перемоги,11) як реєстратором: на підставі ухвали АК № 665741 від 16.12.2004 року Відділу державною виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м.Києві.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 26.10.2016 р. суддею Кузьменко В.А. відкрито провадження по справі та призначено судовий розгляд.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 25.10.2017 р. справу прийнято до провадження суддею Васильченко І.П.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням прав та законних інтересів позивача, що полягають у неможливості зареєструвати право власності на квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку визнано рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 28.01.2016 р. № 2-857/16 (№ 760/28048/13-ц) за ОСОБА_1.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомили. Заяви про розгляд справи без їх участі або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заперечень або пояснень з приводу заявлених позовних вимог суду не надано.

Зважаючи на неявку в судове засідання 12.12.2017 р. представників відповідача та третьої особи суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 28.01.2016 року по справі № 2-857/16 (№ 760/28048/13-ц), яке набрало законної сили, за ОСОБА_1 було визнано право власності на спадкове майно після померлого 23 лютого 2006 року ОСОБА_2, на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В П'ятій Київській державній нотаріальній конторі, куди ОСОБА_3 звернулась з метою внесення її права власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, повідомили про наявність на квартирі АДРЕСА_1 обтяження, зареєстрованого 17.12.2004 року 11:56:34 за № 15531117 Першою київською державною нотаріальною конторою (01135, м. Київ, проспект Перемоги, 11) як реєстратором: на підставі ухвали АК № 665741 від 16.12.2004 року Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м.Києві.

В Першій київській державній нотаріальній конторі повідомили, що арешт на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано на підставі постанови Відділу Державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві № 665741 від 16.12.2004 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, з тексту якої вбачається, що арешт на квартиру АДРЕСА_1 було накладено на підставі ухвали б/н Солом'янського районного суду міста Києва від 14.12.2004 року.

Водночас, у Відділі державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві на звернення ОСОБА_3 повідомили, що всі матеріали виконавчого провадження № 665741 відкритого 16.12.2004 р. знищені за строком давності, а, отже, достовірно невідомо в якій справі постановлено ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 14.12.2004 року, на підставі якої було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.

Враховуючи, що арешт, який було накладено на вказану вище квартиру на підставі ухвали Солом'янського районного суду міста Києва від 14.12.2004 року порушує права та законні інтереси позивача, остання звернулась до суду із позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (надалі - Закон N 606-XIV), в редакції чинній на час звернення позивача до суду.

З метою забезпечення гарантій прав громадян і юридичних осіб у виконавчому провадженні ст. 6 Закону № 606-ХІV зобов'язано державного виконавця використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону N 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 5 п'ятого частини 3 статті 11 Закону N 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Право державного виконавця за заявою стягувача накласти арешт на майно (крім коштів) боржника з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення при відкритті виконавчого провадження також передбачено частиною 2 статті 25 Закону N 606-XIV.

Відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону № 606-ХІV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Враховуючи, що державний виконавець в силу вимог Закону N 606-XIV наділений правом накладати арешт на майно боржника з метою забезпечення виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправними дій Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві з винесення постанови № 665741 від 16.12.2004 р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1. Окрім того, зважаючи на відсутність матеріалів виконавчого провадження суд позбавлений можливості дослідити підстави правомірності накладення арешту.

Водночас, оцінюючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно із Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (індексний номер 55644784, сформованої станом на 22.03.2016 р.) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23499080 від 07.08.2015 р. на ? квартири АДРЕСА_1 накладено арешт на підставі ухвали суду, серія та номер: 760-3876-15-к, виданий 25.02.2015 р., видавник: Солом'янський районний суд м.Києва.

Згідно листа Головного територіального управління юстиції у м.Києві № 0049642 вбачається, що арешт на квартиру АДРЕСА_1 накладено згідно постанови державного виконавця № 665741 (АА№827379) від 16.12.2004 р. на підставі ухвали Солом'янського районного суду м.Києва без № б/н від 14.12.2004. Надати інформацію стосовно номеру справи, згідно якої Солом'янським районним судом м.Києва винесено рішення про накладення арешту не має можливості, оскільки провадження, які перебували на виконанні у 2004 році знищено.

Також повідомлено, що відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби та Інструкції з діловодства, яка діяла до введення вказаного Порядку, завершені виконавчі провадження відповідної категорії перебувають в архіві 3 роки, після чого підлягають знищенню.

З огляду на вищенаведене, суд зазначає, що дослідити матеріали зазначеного виконавчого провадження є неможливим.

Натомість судом встановлено, що Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 28.01.2016 року у справі № 2-857/16 (№ 760/28048/13-ц), яке набрало законної сили, за ОСОБА_1 було визнано право власності на спадкове майно після померлого 23 лютого 2006 року ОСОБА_2, на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Зважаючи на наявність арешту на вказану квартиру, позивач позбавлена можливості в установленому законом порядку зареєструвати право власності на належне їй нерухоме майно.

Так, відповідно до Конвенції про захист прав людини та основних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 статті 57 Закону N 606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом:

винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах;

винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї;

винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна (ч. 4 цієї статті).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 50 Закону N 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 р. N 2274/5 визначено основні правила роботи з документами в органах державної виконавчої служби, в тому числі порядок загального документування у районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних відділах державної виконавчої служби, діловодство з виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - рішень) у всіх органах державної виконавчої служби, оформлення документів, технічного забезпечення їх підготовки, контролю за виконанням документів, а також здійснення діловодних процесів - організації документообігу, формування справ і зберігання документів (далі - діловодство) та поширюється на всю службову документацію.

Відповідно до п. 9.9 зазначеного Порядку строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік.

Як вже зазначалось вище, матеріали виконавчого провадження, на підставі якого винесено оскаржувану постанову - знищено у зв'язку зі спливом три річного строку зберігання.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 Закону N 606-XIV рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Враховуючи неможливість скасування відповідачем оскаржуваної постанови та обтяження, яке було накладено на її підставі, суд приходить до висновку, що постанова Державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві № 665741 від 16.12.2004 р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 є протиправною, а тому підлягає скасуванню.

Оскільки обтяження на квартирі АДРЕСА_1, зареєстроване 17.12.2004 р. 11:56:34 за № 15531117 Першою Київською державною нотаріальною конторою (01135, м.Київ, проспект Перемоги,11) як реєстратором: на підставі ухвали АК № 665741 від 16.12.2004 року Відділу державною виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м.Києві є наслідком винесення вищевказаної постанови, відтак накладене обтяження слід також визнати протиправним та скасувати.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи із положень ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог, оцінивши докази, які є у справі, та пояснення представника позивача за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (04116, АДРЕСА_6, РНОКПП НОМЕР_1) задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві № 665741 від 16.12.2004 р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.

Визнати протиправним та скасувати обтяження на квартирі АДРЕСА_1, зареєстроване 17.12.2004 р. 11:56:34 за № 15531117 Першою Київською державною нотаріальною конторою (01135, м.Київ, проспект Перемоги,11) як реєстратором: на підставі ухвали АК № 665741 від 16.12.2004 року Відділу державною виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м.Києві.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 (04116, АДРЕСА_6, РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати в сумі 1102,40 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м.Києві.

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко