Справа № 300/809/17
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2018-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 рокуЛьвів№ 876/44/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів: Іщук Л.П., Попка Я.С.

з участю секретаря судового засідання Сідельник Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Верхньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області на постанову Воловецького районного суду Закарпатської області, ухвалену суддею Софілканич О.А. 01 грудня 2017 року у смт. Воловець о 09 год. 30 хв. в справі № 300/809/17 за позовом ОСОБА_1 до Верхньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області, третіх осіб Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області, ОСОБА_2 про скасування рішення ради про затвердження дороги загального користування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом в суд до Верхньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області, третіх осіб Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області, ОСОБА_2 та просив скасувати рішення ХІ сесії VІІ скликання Верхньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області № 128 від 09.11.2016 року "Про затвердження дороги загального користування".

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що встановлена оскаржуваним рішенням ради дорога загального користування (під'їзд) шириною 4.5 м. та довжиною 30 м. у АДРЕСА_1, знаходиться на земельній ділянці, яка перебувала у користуванні його батька, спадщину після смерті якого він прийняв.

В запереченні на адміністративний позов, представник відповідача зазначає, що сільська рада прийняла рішення стосовно землі, яка знаходиться в комунальній власності і станом на час прийняття оскаржуваного рішення, позивач не мав зареєстрованого права власності на земельну ділянку, яка увійшла до дороги загального користування встановленої біля домоволодінь АДРЕСА_2.

В запереченні на адміністративний позов, представник третьої особи по справі ОСОБА_2 посилається на п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та зазначає, що в межах населеного пункту, орган місцевого самоврядування сам визначає, які землі відносити до земель загального користування, а які ні.

Постановою Воловецького районного суду Закарпатської області від 01 грудня 2017 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано рішення одинадцятої сесії сьомого скликання Верхньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області №128 від 09.11.2016 року про затвердження дорогою загального користування (під"їздом) землі сільської ради шириною 4.5 м. та довжиною 30 м. у АДРЕСА_2

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням Верхньоворітська сільська рада Воловецького району Закарпатської області подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Воловецького районного суду Закарпатської області від 01 грудня 2017 року в справі №300/809/17 та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права та неправильне встановлення фактичних обставин справи.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу в якому позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права, прийняте на підставі повно, всебічно та об'єктивно досліджених доказів і обставин.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції вірно встановлено те, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_2

09.11.2016 року Верхньоворітською сільською радою Воловецького району Закарпатської області на ХІ сесії VІІ скликання прийнято рішення № 128 "Про затвердження дороги загального користування", яким землі сільської ради шириною 4.5 метра та довжиною 30 метрів у АДРЕСА_2 затверджено дорогою загального користування (під'їздом) за рахунок земель сільської ради відповідно до план - схеми, що додається.

На план - схемі відображено дорогу загального користування (вулицю) попри житлові будинки, пішохідний прохід та окремо встановлений рішенням під'їзд.

ОСОБА_1 вважає, що спірним рішенням відповідач, фактично, позбавив позивача права користування земельною ділянкою у розмірі, яким він користується та за який сплачує податок, і дана обставина унеможливлює подальше оформлення права власності на вказані ділянки, через віднесення частини з них до дороги загального користування.

Оцінюючи такі доводи позивача, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що фактичне використання земельної ділянки та сплата земельного податку не рівноцінне праву власності на неї.

Доказів у справі про державну реєстрацію права власності, як цього вимагає стаття 125 ЗК України на спірну земельну ділянку судом не здобуто та сторонами не надано, а встановлення права власності позивача на земельну ділянку, за відсутності відповідних доказів, не охоплюється предметом доказування у даній справі.

Суд наголошує, що завданням адміністративного судочинства згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Кодексу до внесення змін Законом № 2147-VIII від 03.10.2017 року) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 3 ст.2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже виходячи з необхідності аналізу оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування на дотримання при його прийнятті положень наведеної вище статті, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Пункт 2 статті 4 Європейської Хартії місцевого самоврядування передбачає, що органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу.

Відповідно до пункту 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", до компетенції місцевих рад належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з статтею 59 Закону України «про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймаються на її пленарному засіданні після обговорення більшістю голосів депутатів від загального складу ради.

Відповідно до стаття 18 Земельного кодексу України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Стаття 19 цього ж кодексу передбачає такі категорії земель за основним цільовим призначенням:

а) землі сільськогосподарського призначення;

б) землі житлової та громадської забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

г) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного призначення;

е) землі лісогосподарського призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно з статтею 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної; Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Апеляційним судом встановлено, що всупереч вищезазначеним вимогам законодавства відповідач затвердив дорогою загального користування (під'їздом) землі, цільове призначення яких не визначене.

Вказана підстава є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення відповідача.

В статтях 16 та 17 Закону України "Про автомобільні дороги" зазначено, що вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю.

Управління функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування, у віданні яких вони знаходяться.

Відповідно до статті 1 цього Закону автомобільна дорога - лінійний комплекс інженерних споруд, призначений для безперервного, безпечного та зручного руху транспортних засобів, в той час як вулиця - автомобільна дорога, призначена для руху транспорту і пішоходів, прокладання наземних і підземних інженерних мереж у межах населених пунктів.

Аналізуючи ці законодавчі положення та оскаржуване рішення стає зрозумілим, що, фактично, відповідачем як органом місцевого самоврядування влаштовано нову вулицю.

Відповідно до ДБН В.2.3-5-2001 "Споруди транспорту. Вулиці та дороги населених пунктів" рішення проектів будівництва, реконструкції та капітального ремонту вулиць і доріг повинні прийматися на основі генерального плану населеного пункту, комплексних схем транспорту та організації дорожнього руху, детальних планів та проектів забудови житлових районів, мікрорайонів і кварталів, планів червоних ліній з урахуванням природно-кліматичних умов і містобудівних особливостей населеного пункту, категорії вулиці (дороги), експлуатаційних і екологічних вимог, умов безпеки руху транспорту та пішоходів, етапності будівництва, реконструкції та капітального ремонту.

Норми містять вимоги до проектування основних елементів вулиць, доріг і площ:

- проїзних частин (центральні та місцеві (бічні) проїзди), тротуарів, пішохідних та велосипедних доріжок, включаючи конструкції дорожнього одягу, зупинок громадського пасажирського транспорту, вуличних автомобільних стоянок;

- вузлів вулиць і доріг, пішохідних переходів в одному та різних рівнях, штучних споруд;

- озеленення, освітлення та водовідведення;

- заходів щодо організації дорожнього руху та охорони навколишнього природного середовища.

Аналогічно і в статті 39 ЗК України передбачено те, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно - господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

В п. 2.1 ДБН В.2.3-5-2001 зазначено, що ширину вулиць і доріг слід визначати з урахуванням їх категорій та залежно від розрахункової інтенсивності руху транспорту і пішоходів, типу забудови, рельєфу місцевості, вимог охорони навколишнього природного середовища, розміщення підземних інженерних мереж, зелених насаджень і в межах червоних ліній.

Тобто ДБН, зокрема цими та іншими правилами, чітко встановлено норми, яким повинні відповідати дороги (вулиці) в рамках генерального плану населеного пункту.

Однак, відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення, не пересвідчився чи відповідає така дорога вимогам, які ставляться в ДБН і чи передбачено дорогу на цьому місці в Генеральному плані населеного пункту.

Згідно з п. 2 ст. 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

У відповідності до ст. 16 цього Закону планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі в цифровій формі як просторово орієнтована інформація в державній системі координат на паперових і електронних носіях.

Згідно з ч. 2 ст. 17 вищевказаного Закону генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Частиною 9 ст. 17 Закону "Про регулювання містобудівної діяльності" зміни до генерального плану населеного пункту можуть вноситися не частіше, ніж один раз на п'ять років.

Такі зміни вносяться органом місцевого самоврядування, який затверджував генеральний план населеного пункту. Питання про дострокове внесення змін до генерального плану населеного пункту може порушуватися за результатами містобудівного моніторингу перед відповідною сільською, селищною, міською радою відповідною місцевою державною адміністрацією.

Як видно з долучених до матеріалів справи викопіювання з Генерального плану населеного пункту та інших документів, на місці, де оскаржуваним рішенням було встановлено дорогу загального користування, така передбачена на була.

Виходячи з цього, відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення влаштовано дорогу загального користування не у відповідності до Генерального плану населеного пункту, що є недопустимо в контексті наведених вище законодавчих правил.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду без змін.

Судові витрати понесені сторонами під час розгляду справи в суді першої інстанції новому розподілу не підлягають.

Також не підлягають відшкодуванню судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Верхньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області залишити без задоволення, а постанову Воловецького районного суду Закарпатської області від 01 грудня 2017 року в справі № 300/809/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції

Головуюча суддя Р.Б. Хобор

Судді Л.П. Іщук

Я.С. Попко

Повний текст виготовлено 04.04.2018 року