Справа № 805/708/16-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

28 березня 2018 року

Київ

справа №805/708/16-а

провадження №К/9901/8837/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Смоковича М.І.,

суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу № 805/708/16

за позовом ОСОБА_2 до Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Донецькій області, Ліквідаційної комісії Артемівського МВ (з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області, Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, визнання протиправною бездіяльності, стягнення моральної шкоди, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2016 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого - Чебанова О. О., суддів: Сіваченка І. В., Шишова О. О.,

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі - Ліквідаційна комісія УМВС України в Донецькій області), Ліквідаційної комісії Артемівського МВ (з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області (далі - Ліквідаційна комісія Артемівського МВ), Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України), Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - ГУНП в Донецькій області), в якому просила:

визнати незаконним та скасувати наказ ГУМВС України в Донецькій області № 372 о/с від 06 листопада 2015 року про звільнення позивача;

поновити позивача на посаді слідчого відділення розслідування злочинів в господарській діяльності слідчого відділу Артемівського міського відділу;

зобов'язати ГУНП в Донецькій області прийняти на службу шляхом видання наказу про призначення на посаду слідчого відділу Артемівського відділення ГУНП в Донецькій області, а в разі відсутності даної посади - на рівнозначну посаду;

визнати протиправною бездіяльність ГУМВС України в Донецькій області щодо нездійснення обов'язкового працевлаштування після звільнення з посади;

зобов'язати Ліквідаційну комісію УМВС України в Донецькій області працевлаштувати ОСОБА_2 на службі в Національній поліції;

стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 10000,00 гривень.

В мотивування позову зазначає, що з вересня 2005 року вона проходила службу в органах внутрішніх справ на посадах середнього та старшого начальницького складу, а у жовтні 2011 року призначена на посаду слідчого відділення розслідування злочинів в господарській діяльності слідчого відділу Артемівського міського відділу, маючи спеціальне звання капітана міліції.

Однак, 06 листопада 2015 року ГУМВС України в Донецькій області видано наказ № 372 о/с, яким ОСОБА_2 звільнено з 06 листопада 2015 року з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, через скорочення штатів.

Позивач вказує, що ГУМВС України в Донецькій області, звільняючи за скороченням штатів, не вчинено заходів для забезпечення працевлаштування на службі в органах внутрішніх справ України при скороченні штатів, яке відбулось внаслідок ліквідації одного органу внутрішніх справ та створення іншого органу, не з'ясував намір позивача подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ та не було запропоновано, а ні аналогічну посаду, а ні нижчу, ніж ту, на якій вона проходила службу.

Крім того, позивач зазначає, що ГУМВС України в Донецькій області порушено вимоги частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), оскільки ОСОБА_2 на момент звільнення перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, про що відповідач був обізнаний.

Вважаючи дії ГУМВС України в Донецькій області незаконними, ОСОБА_2 з метою захисту своїх прав звернулась до суду з вимогою про скасування наказу щодо її звільнення.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ГУМВС України в Донецькій області № 372 о/с від 06 листопада 2015 року в частині звільнення ОСОБА_2.

Поновлено капітана міліції ОСОБА_2 на посаді слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області з 07 листопада 2015 року.

В решті позову - відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2016 року постанову Донецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2016 року скасовано в частині задоволення позовних вимог, та в цій частині відмовлено у позові. В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свою касаційну скаргу мотивує неврахуванням судом апеляційної інстанції, що Закон України "Про Національну поліцію", який набув чинності 07 листопада 2015 року, не містить положень щодо гарантій працевлаштування жінок, які мають дітей віком до трьох років, а тому до спірних правовідносин повинні бути застосовані конституційні принципи і загальні засади права, тобто норми КЗпП України, які передбачають обов'язкове працевлаштування зазначеної категорії осіб.

Водночас ГУМВС України в Донецькій області та Артемівський МВ ГУМВС України в Донецькій області в своїх запереченнях вказують на безпідставність касаційної скарги і просять залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 у період з 13 вересня 2005 року по 06 листопада 2015 року проходила службу в органах внутрішніх справ, обіймаючи на момент звільнення посаду слідчого відділення розслідування злочинів в господарській діяльності слідчого відділу Артемівського МВ ГУМВС України в Донецькій області, маючи спеціальне звання капітана міліції.

Відповідно до наказу ГУМВС України в Донецькій області від 20 травня 2015 року № 156о/с позивачу надано відпустку по догляду за дитиною на період з 25 червня 2015 року по 16 квітня 2018 року.

14 вересня 2015 року Артемівським МВ ГУМВС України в Донецькій області складено повідомлення № 23019 "Про скорочення штатів", в якому позивача вказано, що згідно з вказівкою ГУМВС України в Донецькій області від 11 вересня 2015 року № 7238/Нв ОСОБА_2 необхідно прибути до сектору кадрового забезпечення Артемівського МВ ГУМВС України в Донецькій області для ознайомлення з вимогами Закону України "Про Національну поліцію", зокрема, з пунктами 8-11 Прикінцевих та перехідних положень, із можливим майбутнім звільненням через скорочення штатів.

06 листопада 2015 року начальником Артемівського МВ ГУМВС України в Донецькій області складено доповідну записку № 28779 на ім'я начальника ГУМВС України в Донецькій області, в якій зазначено, що, зокрема, ОСОБА_2, станом на 05 листопада 2015 року не приступила до виконання службових обов'язків в Артемівському МВ ГУМВС України в Донецькій області, відмовившись виходити з декретної відпустки на службу, та не прибула для написання рапортів і отримання розрахунку.

Також, 06 листопада 2015 року посадовими особами Артемівського МВ ГУМВС України в Донецькій області складено акти про відмову ОСОБА_2 вийти на службу 06 листопада 2015 року.

Наказом ГУМВС України в Донецькій області від 06 листопада 2015 року за №372 о/с звільнено ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, через скорочення штатів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про недотримання ГУМВС в Донецькій області процедури звільнення, яка встановлена Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114), яке не втратило сили та є спеціальним законодавством, що регулює спірні правовідносини. Зокрема, не було з'ясовано можливості використання позивача для подальшого проходження служби та не запропоновано жодної посади для подальшого проходження служби. Разом з цим, під час звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ відповідачем порушено вимоги пункту 17 Положення № 114, статті 49-2 та частини третьої статті 184 КЗпП України.

Донецький апеляційний адміністративний суд, скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, виходив з того, що позивачем не було надано заяву або рапорт на проходження подальшої служби в поліції, що не дає їй право бути працівником новоствореного органу, а відтак, звільняючи ОСОБА_2 з посади та з органів внутрішніх справ через скорочення штатів, відповідач правомірно керувався приписами Закону України "Про Національну поліцію".

Верховний Суд в цілому погоджується із висновками суду першої інстанції, а рішення суду апеляційної інстанції вважає помилковим, виходячи з такого.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки регулюється Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII "Про міліцію", в редакції чинній на момент виникнення правовідносин.

Так, відповідно до статті 18 вказаного Закону, порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням № 114, згідно з пунктом 8 якого дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв'язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

За приписами пункту 64 "г" Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Водночас, на момент розгляду цієї справи Закон України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ "Про міліцію" втратив чинність та вступив у дію Закон України від 02 липня 2015 року № 580-VІІІ "Про Національну поліцію".

Відповідно до пункту 1 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію", останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI "Прикінцеві та Перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п'ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Закон України "Про Національну поліцію" опублікований в газеті Голос України 06 серпня 2015 року за № 141-142, набрав чинності 07 листопада 2015 року.

Враховуючи викладене, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17- 18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону набирають чинності з 07 серпня 2015 року.

Згідно з пунктом 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію", з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

За правилом встановленим пунктом 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Пунктом 10 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" обумовлено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

З матеріалів справ вбачається, що ОСОБА_2 проходила службу в органах внутрішніх справ на посаді слідчого відділення розслідування злочинів в господарській діяльності слідчого відділу Артемівського МВ ГУМВС України в Донецькій області

Наказом заступника Міністра внутрішніх справ України "Про організаційно-штатні питання" від 06 листопада 2015 року № 1388 скорочено всі штатні посади органів МВС України, в тому числі і в Донецькій області.

Таким чином, звільнення позивача відбулось у зв'язку зі скороченням штатів.

В той же час за змістом пункту 64 "г" Положення № 114 звільнення у зв'язку із скороченням штатів допускається лише при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Висновки суду апеляційної інстанції щодо непоширення на спірні правовідносини норм КЗпП України суперечать правовій позиції та практиці застосування цих норм Верховним Судом України, зокрема висловленій у постанові від 01 жовтня 2013 року у справі № 21-319а13.

Так, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Приписами пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України обумовлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України Верховний Суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

У доводах касаційної скарги ОСОБА_2 вказує, що має переважне право на працевлаштування, оскільки на момент звільнення вона перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у відповідності до наказу ГУМВС України в Донецькій області від 20 травня 2015 року № 156 о/с.

З цього приводу Верховний Суд звертає увагу, що питання вивільнення працівників, які мають певні пільги, зокрема вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда спеціальним законом не врегульовано, тому згідно з частиною шостою статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

За приписами частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Отже, зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов'язкового працевлаштування.

Разом з тим, Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

За такого правового врегулювання Верховний Суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного наказу ГУМВС України в Донецькій області від 06 листопада 2015 року № 372 о/с щодо звільнення позивача із займаної посади.

Отже, враховуючи вказані обставини, суд першої інстанції цілком правомірно задовольнив позовні вимоги.

Донецький апеляційний адміністративний суд, неправильно застосувавши норми матеріального права, помилково скасував рішення суду першої інстанції.

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З огляду на викладене, постанова Донецького апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2016 року підлягає скасуванню, а постанова Донецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2016 року - залишенню в силі.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2016 року скасувати.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2016 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець