Справа № 808/2789/17
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 року (о 13 год. 30 хв.)Справа № 808/2789/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Лялько Ю.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Запорізькій області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1, позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі ГУ ДФС у Запорізькій області, відповідач), в якому просить визнати протиправними та скасувати у повному обсязі:

податкові повідомлення-рішення відповідача від 20.06.2017 № (форма «ПС»), № (форма «Р»), № (форма «Р»);

вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20.06.2017 №Ф-;

рішення від 20.06.2017 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

У судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та додаткові усні пояснення. Зазначають, що відповідно до сутності та властивостей матеріалу, який було використано позивачем, перелік умов, викладених в акті, які нібито необхідні для виготовлення меблевих виробів (калькуляційні карти на виготовлену продукцію, технологічні карти, договори оренди на приміщення, виробничі потужності, працівників, відтак комплектуючий матеріал (ДВП, ДСП, крайки, дюбелі тощо) фактично не використовувались в межах господарської діяльності), жодним нормативно-правовим актом України не передбачено та ґрунтується лише на припущеннях без врахування особливостей виробництва меблів за індивідуальним замовленням. Також звертають увагу суду, що меблеві вироби позивач виготовляв на підставі креслень, ескізів з використанням такого інструменту: пила ручна електрична Rebir модель RZ2-70-2, рубанок електричний Інтерскол модель Р-82ТС-01, кромочно-петлева фрезельна машина Інтерскол модель 30/430, акумуляторний шуруповерт Rebir модель AUM-N, електролобзік МП 120/750 Є, що підтверджується документами на їх придбання. Висновок щодо відсутності технологічних карт, на думку представника позивача, є безпідставним, оскільки позивач здійснює індивідуальне виробництво меблів, після отримання замовлення з використанням компютерної програми Архікад, позивачем розробляється проект розташування меблів та відповідно ескізи узгоджуються із замовником, у подальшому прораховується необхідна кількість матеріалів. Вважають, що наявність ескізів, креслень, інструменту, гаражу, транспортних засобів, в деяких випадках залучення вантажників, наявність у позивача високого професійного рівня в галузі виробництва меблів, в повній та достатній мірі свідчить про фактичне використання придбаних ДСП, ДВП, дюбелів та інших матеріалів в межах господарської діяльності. Наголошують на тому, що позивач не має статусу юридичної особи, а є фізичною особою-підприємцем, відповідно дія Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 21.01.2014 №49, розробленого на виконання пп. 70.16.1 п. 70.16 ст. 70, пп. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу, жодним чином на позивача не розповсюджується, вищевказані приписи законодавства не дають права, ані обовязку утримувати податок від імені та за рахунок фізичних осіб. Також зауважує, що відповідно до висновків Акту перевірки виявлено нібито заниження сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподаткованого доходу за 2011-2016 роки та донарахованого податку на загальну суму 221 479,05 грн., таким чином, донарахована сума боргу включає в себе періоди з 2011-2014 рік, тобто за межами строку давності, встановленого ст. 102 Податкового кодексу України. На підставі викладеного, вважають оскаржувані рішення є протиправними та просять суд їх скасувати, а позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив із підстав, наведених у відзиві на адміністративний позов від 26.01.2018 №100/08-01-10-03 та додаткових письмових поясненнях від 18.01.2018 №б/н. Зокрема, вказує, що станом на 24.05.2017 позивачем не надано до перевірки договори з покупцями та постачальниками за період з 01.01.2014 по 31.12.2016, калькуляційні картки на виготовлену продукцію, документи на право власності або договори оренди на приміщення, транспортні засоби, які використовувались протягом перевіряє мого періоду у господарській діяльності, інші документи, які протягом перевіряємого періоду мали безпосередній вплив на показники податкової звітності, про що складений акт від 25.05.2017 №2/08-01-13-12/НОМЕР_1. Відсутність у позивача виробничих приміщень та найманих працівників, на думку представника відповідача, взагалі унеможливлює здійснення діяльності з виробництва меблів, будь-яких інших документів, які б свідчили про фактичне використання придбаних ДВП, ДСП, крайки, дюбелів та інше в межах господарської діяльності та повязане з отриманням доходу у 2014-2016 роках до перевірки не надано. Таким чином, вважає, що зв'язок наданих в ході перевірки документів на придбання матеріалів та комплектуючих, з валовими витратами відображеними у колонці 4 «вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції» податкових декларацій про майновий стан та доходи ФОП ОСОБА_1 не доведено. Крім того, вказує, що перевіркою встановлено порушення в частині неподання податкового розрахунку форми 1-ДФ, оскільки в ході перевірки встановлено, що позивач виплачував дохід фізичним особам-підприємцям у 4 кварталі 2014 року, 4 кварталі 2015 року та 1, 3, 4 кварталах 2016 року, а отже повинен був подавати до контролюючого органу податковий розрахунок сум доходу , нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку з відображенням вищевказаних фізичних осіб за ознакою 157 «дохід виплачений самозайнятій особі». З урахуванням наведеного, просить у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

На підставі статті 243 КАС України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення та оголошено про час виготовлення рішення у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) зареєстрований як фізична особа-підприємець Виконавчим комітетом Запорізької міської ради 30.05.2002, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Серія В02 №128725.

14.04.2017 в.о.начальника ГУ ДФС у Запорізькій області винесений наказ №971 (в редакції наказу від 04.05.2017 №1121) про проведення документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 тривалістю 10 робочих днів, починаючи з 24 квітня 2017 року. Термін проведення даної перевірки було продовжено на 5 робочих днів починаючи з 12.05.2017 на підставі наказу від 11.05.2017 №1156.

В ході проведення перевірки на адресу позивач надано лист від 13.05.2017 №1153/14/08-01-13-12-09 про надання пояснень та документального підтвердження документи, згідно із переліком, на який позивачем надано відповідну інформацію.

Посадовими особами ГУ ДФС у Запорізькій області проведено документальну планову невиїзну перевірку позивача з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2014 по 31.12.2016, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2016, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2016, за результатами якої складено Акт від 24.05.2017 №205/08-01-13-12/18598012 (далі Акт).

Згідно із Актом перевіркою встановлено порушення позивачем:

- п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 11 ст. 8, п. 8 ст. 9 (у редакції, що діяла з 2011 року по 2015 рік), п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 5 ст. 8, п. 8 ст. 9 (у редакції, що діє з 01.01.2016) Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», а саме заниження сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу за 2011-2016 роки на загальну суму 221 479,05 грн., у т.ч. за 2011 рік на суму 8 190,30 грн., за 2012 рік на суму 4 159,26 грн., за 2013 рік на суму 8 759,77 грн., за 2014 рік на суму 57 505,49 грн., за 2015 рік на суму 52 856,55 грн., за 2016 рік на суму 90 007,68 грн.,

- пп. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164 , пп. 161.1.3 п. 161.1 ст. 161 Податкового кодексу України, а саме заниження суми утриманого військового збору з суми чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 10 163,55 грн., в т.ч. за 2015 рік в сумі 2 284,87 грн., за 2016 рік в сумі 7 878,68 грн.,

- пп. 138.8.1 п. 138.28 ст. 138, п. 138.4 ст. 138, п. 177.2, пп. 177.4.1 п. 177.4, п. 177.11 ст. 177 Податкового кодексу України, в звязку із чим занижено податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності в сумі 143 508,99 грн.,

- пп. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України та п. 3.2, 3.3, 3.4, 3.5, 3.6 ст. 3 розділу ІІІ Про затвердження форми податкового розрахунку сум доходу нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку (форма №1ДФ) та порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку від 21.01.2014 №49 та від 13.01.2015 №4, а саме не подання та не відображення у податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку фізичних осіб-підприємців за ознакою 157 «дохід виплачений само зайнятій особі…» за 4 кв. 2014 року, 4 кв. 2015 року та 1, 2, 3 кв. 2016 року,

- пп. «в» п. 176.1 ст. 176 Податкового кодексу України, встановлено перекручення даних наданих в декларації за 2014-2016 роки, а саме завищення валових витрат протягом перевіряємого періоду та завищення доходу протягом 2016 року.

Не погоджуючись із висновками Акту позивачем до ГУ ДФС у Запорізькій області подані на нього заперечення, але відповідно до листа від 16.06.2017 №1433/14/08-01-13-12-09 позивачу повідомлено, що висновки акта перевірки від 24.05.2017 №205/08-01-13-12/НОМЕР_1 є правомірними та відповідаючи ми вимогам діючого законодавства.

На підставі Акту та виявлених порушень відповідачем 20.06.2017 прийняті:

Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 20.06.2017 №Ф-, якою позивача зобовязано сплатити недоїмку у сумі 221 479,05 грн.,

рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 33 446,76 грн.,

податкове повідомлення-рішення форми «Р» № НОМЕР_2, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання за платежем військовий збір у розмірі 12 704,44 грн., у тому числі за основним платежем 10 163,55 грн. та штрафними санкціями 2 540,89 грн.,

податкове повідомлення-рішення форми «Р» №, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок з доходів фізичних осіб у розмірі 179 386,24 грн., у тому числі за основним платежем 143 508,99 грн. та штрафними санкціями 35 877,25 грн.,

податкове повідомлення-рішення форми «ПС» №, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 510,00 грн.

Позивач здійснив оскарження вищевказаного податкового повідомлення-рішення в адміністративному порядку. Проте, рішенням ДФС України про результати розгляду скарги від 14.08.2017 № 10392/Б/99-99-11-02-02-25 оскаржувані рішення залишені без змін, а скарга без задоволення.

Вважаючи прийняті відповідачем рішення протиправними, позивач звернувся до суду із позовом про їх скасування.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній до 31.12.2014) витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно із пунктом 138.4 статті 138 витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

У відповідності до підпункту 138.8.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, при цьому, до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського облік.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування встановлено статтею 177 Податкового кодексу України.

Згідно із пунктами 177.1 статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг) (пункт 177.3 статті 177 Податкового кодексу України).

За приписами пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Тобто необхідною умовою для віднесення включення сум до витрат, які пов'язані з отриманням доходів, належать саме документально підтверджені такі витрати за конкретний період, перелік який визначений розділом III цього Кодексу.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28.12.2014 були внесені зміни до статті 177 Податкового кодексу та викладено пункт 177.4 цієї статті в новій редакції, яка вступила в силу з 01.01.2015:

«До переліку витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, належать:

177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного обєкта витрат;

177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обовязкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обовязкове страхування життя або здоровя працівників у випадках, передбачених законодавством;

177.4.3. суми єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що повязані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги звязку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, повязані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо повязаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг».

Крім того, 01.01.2015 Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71- VIII, запроваджено військовий збір. Відповідно до підпункту 1.1 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 Податкового кодексу України.

Так, згідно із пунктом 162.1 статті 162 Податкового кодексу України платниками є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні: фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Відповідно до підпункту 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України об'єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею163 Податкового кодексу України. Згідно з підпунктом 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Відповідно до підпункту 164.1.3 пункту 164.1 статті 164 Кодексу загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування фізичної особи - підприємця є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (пункт 177.2 статті 177 Кодексу).

Таким чином, за правилами Податкового кодексу України підставою для віднесення до складу витрат сум витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг), є сукупність таких умов, як реальне (фактичне) придбання товарів (робіт, послуг), використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а також документальне підтвердження понесених витрат.

Згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 07.07.2010 №2464-VI, який набрав чинності з 01.01.2011 (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі Закон №2464-VI).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

За приписами пункту 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках,передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів , бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (частини друга та третя статті 9 Закону №2464).

Із матеріалів справи вбачається, що суть встановлених перевіркою порушень полягала, зокрема, у тому, що позивачем не надано до перевірки договори з покупцями та постачальниками за період з 01.01.2014 по 31.12.2016, калькуляційні картки на виготовлену продукцію, документи на право власності або договори оренди на приміщення, транспортні засоби, які використовувались протягом перевіряємого періоду у господарській діяльності, інші документи, які протягом перевіряємого періоду мали безпосередній вплив на показники податкової звітності, про що складений акт від 25.05.2017 №2/08-01-13-12/НОМЕР_1. Таким чином, у Акті перевірки зауважувалось, що відсутність у позивача виробничих приміщень та найманих працівників, на думку представника позивача, взагалі унеможливлює здійснення діяльності з виробництва меблів, будь-яких інших документів, які б свідчили про фактичне використання придбаних ДВП, ДСП, крайки, дюбелів та інше в межах господарської діяльності та повязане з отриманням доходу у 2014-2016 роках до перевірки не надано, у звязку із чим перевіряючі дійшли висновку, що зв'язок наданих в ході перевірки документів на придбання матеріалів та комплектуючих, з валовими витратами відображеними у колонці 4 «вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції» податкових декларацій про майновий стан та доходи ФОП ОСОБА_1 не доведено.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Як встановлено абзацом 5 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV (далі - Закон № 996-ХІV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону № 996-ХІV бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За змістом частини першої статті 9 вищезазначеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною другою статті 9 Закону № 996-ХІV передбачені обов'язкові реквізити, які мають містити первинні та зведені облікові документи, які є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Такими реквізитам є: назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Судом встановлено, що протягом 2014-2016 років ФОП ОСОБА_1 здійснював діяльність, згідно із КВЕД 31.01 Виробництво меблів для офісів і підприємств торгівлі, 31.09 Виробництво інших меблів, 47.59 Роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах, 47.78 Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах, 95.24 Ремонт меблів і домашнього начиння.

Позивачем до матеріалів справи надано договори купівлі-продажу, видаткові накладні, довіреності на отримання ТМЦ, рахунки-фактури, рахунки на оплату, фіскальні чеки тощо, які також були надані до перевірки. Вказані документи мають всі необхідні реквізити, які ідентифікують проведені господарські операції. Крім того, надано товарно-транспортні накладні та подорожні листи службового легкового автомобіля до них. Недоліків в оформленні вказаних документів під час перевірки виявлено не було.

При цьому відповідачем не заперечується той факт, що вказані первинні документи подавались контролюючому органу для перевірки, отже мали бути досліджені і враховані в ході перевірки відповідно до вимог пункту 86.10 статті 86 ПК України, згідно із яким в акті перевірки зазначаються як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов'язань платника.

Перевіркою не виявлено також взаємовідносин із субєктами господарювання, які припинили діяльність на підставі рішення суду, або договори, первинні чи інші документи яких визнано судом недійсними (мають ознаки фіктивності).

З наданих позивачем пояснень та документів суд встановив, що закупка товарів проводилася виключно в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на рахунок контрагента.

Суду не наведено жодного доводу та факту про те, що в ході перевірки у ФОП ОСОБА_1 були відсутні або містять якість помилки відповідні розрахункові, платіжні та інші первинні документи, що засвічують факт придбання і отримання ТМЦ. Крім того, факт понесення витрат на придбання товару та наявність первинних документів, що підтверджують придбання, представниками відповідача не ставиться під сумнів.

Щодо відсутності технологічних карт зауважував, що здійснює індивідуальне виробництво меблів, після отримання замовлення з використанням компютерної програми Архікад, позивачем розробляється проект розташування меблів та відповідно ескізи узгоджуються із замовником, у подальшому прораховується необхідна кількість матеріалів. Таким чином, наявність ескізів, креслень, інструменту, гаражу, транспортних засобів, в деяких випадках залучення вантажників, наявність у позивача високого професійного рівня в галузі виробництва меблів, в повній та достатній мірі свідчить про фактичне використання придбаних ДСП, ДВП, дюбелів та інших матеріалів в межах господарської діяльності.

Крім того, під час проведеної перевірки та в ході судового розгляду справи позивачем надано пояснення, згідно із якими встановлено, що на праві власності йому належить автомобіль марки ЗАЗ-DAEWOO, модель Т13110, рік випуску 2004, реєстраційний №АР8757АА та причіп бортовий марки УВН, модель 810080, рік випуску 2008, реєстраційний №АР4052ХТ, що не заперечується відповідачем. Транспортування товару відбувалось як транспортом постачальника, так і власним транспортом.

Також позивач пояснив, що меблеві вироби виготовляв на підставі креслень, ескізів з використанням такого інструменту: пила ручна електрична Rebir модель RZ2-70-2, рубанок електричний Інтерскол модель Р-82ТС-01, кромочно-петлева фрезельна машина Інтерскол модель 30/430, акумуляторний шуруповерт Rebir модель AUM-N, електролобзік МП 120/750 Є, що підтверджується документами на їх придбання.

Таким чином, судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що у позивача наявні всі необхідні первинні документи, які підтверджують наявність витрат на придбання ДВП, ДСП, крайки, дюбелів та інше та їх використання в межах господарської діяльності.

У відповідності до пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України фізичні особи-підприємці зобов'язані вести ОСОБА_4 обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма ОСОБА_4 обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Форма ОСОБА_4 обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Порядок ведення ОСОБА_4 обліку доходів і витрат протягом періоду, що перевірявся, визначався положеннями Порядку ведення ОСОБА_4 обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 24.12.2010 № 1025 (втратив чинність 18.10.2013, далі - Порядок № 1025) та Порядку ведення ОСОБА_4 обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 № 481 (далі Порядок № 481).

Пунктом 1 Положення № 1025 визначено, що відповідно до пункту 177.10 статті 177 та пункту 178.6 статті 178 розділу IV Податкового кодексу України фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зобов'язані вести ОСОБА_4 обліку доходів і витрат, у якій щоденно на підставі первинних документів здійснюються записи про операції.

Пунктом 3.4 Положення № 1025 передбачено, що до графи 4 ОСОБА_4 записуються реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, пов'язані з придбанням товарно-матеріальних цінностей, виконанням робіт та наданням послуг (номер, дата і назва документа). Документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, товарно-транспортна та/або податкова накладна, платіжне доручення, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші розрахункові документи.

Згідно з пунктом 5 Положення № 1025 дані ОСОБА_4 використовуються самозайнятою особою для заповнення податкової декларації за звітний податковий період (рік).

Зазначене кореспондується з приписами пункту 1, підпункту 5 пункту 6, пункту 9 Положення № 481, за приписами яких відповідно до пункту 177.10 статті 177 та пункту 178.6 статті 178 розділу IV Податкового кодексу фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зобов'язані вести ОСОБА_4 обліку доходів і витрат, у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати. У графі 5 ОСОБА_4 зазначаються реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, що безпосередньо пов'язані з отриманим доходом. Документами, які підтверджують витрати можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвідчують факт оплати товарів, робіт, послуг. ОСОБА_4 заповнюються у гривнях з копійками та використовуються самозайнятою особою для заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи.

Тобто, відповідно до встановленого для фізичної особи підприємця порядку обліку доходів і витрат, для визначення об'єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб фізична особа - підприємець має встановити загальний оподатковуваний дохід звітного періоду та обсяг витрат, пов'язаних зі здійсненням господарської діяльності. При цьому, підставою для обчислення фізичною особою - підприємцем загального оподатковуваного доходу та витрат є дані ОСОБА_4 обліку доходів і витрат за умови наявності документів щодо походження товару та документального підтвердження здійснених витрат. Ці самі дані використовуються фізичною особою - підприємцем при заповненні податкової декларації про майновий стан та доходи.

Протягом 2011 - 2016 років позивачем велась ОСОБА_4 обліку доходів і витрат, які ведуть фізичні особи підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність № 6695 (оригінал оглянутий судом під час судового засідання, копії листів ОСОБА_4 додано позивачем до матеріалів справи), які також були надані до перевірки. Дані книг співпадають з даними податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2014, 2015 та 2016 роки відповідно, доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Підпунктами «а» та «б» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України визначено, що особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок. Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику; отримувати та зберігати протягом строку давності, встановленого цим Кодексом, документи первинного обліку, в тому числі на підставі яких визначаються витрати при розрахунку інвестиційного прибутку та формується податкова знижка платника податку.

Позивач вважає, що не повинен був включати у зазначені розрахунки №1-ДФ відомості про виплачений дохід фізичним особам-підприємцям, оскільки по відношенню до цих осіб, він не є податковим агентом, не утримує з них податок, а тому немає необхідності зазначати їх в декларації.

Відповідач, навпаки вважав, що Довідником ознак доходів, який затверджений наказом Міністерства фінансів України №4 від 13.01.15 «Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма № 1ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку» передбачено ознаку доходу « 157» - «Дохід, виплачений самозайнятій особі».

Разом з тим, необхідно розуміти, що у цьому випадку йде мова про подання звітності податковими агентами.

Відповідно до підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Таким чином, позивач набуває статусу податкового агенту по відношенню до самозайнятих осіб, яким він виплачує дохід, у тому разі, коли він нараховує, утримує та сплачує за них податок з доходів фізичних осіб.

Але, відповідно до п.177.8. ст.177 Податкового кодексу України під час нарахування (виплати) фізичній особі - підприємцю доходу від здійснення нею підприємницької діяльності, суб'єкт господарювання та/або самозайнята особа, які нараховують (виплачують) такий дохід, не утримують податок на доходи у джерела виплати, якщо фізичною особою - підприємцем, яка отримує такий дохід, надано копію документу, що підтверджує її державну реєстрацію відповідно до закону як суб'єкта підприємницької діяльності. Це правило не застосовується в разі нарахування (виплати) доходу за виконання певної роботи та/або надання послуги згідно з цивільно-правовим договором, коли буде встановлено, що відносини за таким договором фактично є трудовими, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця відповідно до підпунктів 14.1.195 та 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Тобто, у разі надання фізичною особою-підприємцем копії документа, що підтверджує його державну реєстрацію, позивач не є податковим агентом по відношенню до такого підприємця, та не повинен нараховувати, утримувати та сплачувати за нього податок з доходів фізичних осіб, та як наслідок вести податковий облік і звітувати.

Ознака « 157» у Порядку, передбачає необхідність звітування за доходи виплачені самознайнятим особами, у тому разі коли: 1) ними не надано документу, що підтверджують їх державну реєстрацію; 2) коли буде встановлено, що відносини за таким договором фактично є трудовими.

Перевіркою таких фактів не встановлено. Навпаки підтверджено, що всі фізичні особи-підприємці надали документи про свою держану реєстрацію.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскільки позивач не повинен був нараховувати, утримувати та сплачувати податки фізичним особам-підприємцям, яким сплачувались кошти протягом 2014-2016 років, він по відношенню них не був податковим агентом, а тому не був зобов'язаний податкову звітність 1-ДФ.

Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що висновки про порушення позивачем податкового законодавства, зроблені відповідачем в Акті перевірки, є необґрунтованими та недоведеними, у зв'язку з чим спірні рішення контролюючого органу, прийняті відповідачем на підставі встановлених Актом порушень, є протиправними та підлягають скасуванню.

У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як субєкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності своїх рішень, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів частини першої статті 139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 9, 137, 139, 242-246, 250, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати у повному обсязі податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області (місцезнаходження: 69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 166, ) від 20.06.2017 № (форма «ПС»), № (форма «Р»), № (форма «Р»), вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20.06.2017 №Ф-, рішення від 20.06.2017 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Присудити на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місце проживання: 69096, АДРЕСА_1, номер РНОКПП НОМЕР_1) суму судового збору у розмірі 4480,00 грн., (чотири тисячі чотириста вісімдесят гривен) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили у строк та порядок визначений ст.255 КАС України.

Рішення суду першої інстанції оскаржується у строк та порядок встановлений ст.295, 297 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений 29.03.2018.

Суддя І.В. Батрак