Справа № 826/7944/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 квітня 2018 року № 826/7944/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Громадської ради доброчесності, третя особа: Вища кваліфікаційна комісія суддів України, про скасування висновку.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду міста Києва, (також далі - суд), надійшов позов ОСОБА_1, (далі - позивач, ОСОБА_1.), до Громадської ради доброчесності, (далі - відповідач, ГРД), третя особа: Вища кваліфікаційна комісія суддів України, (далі - ВККС України, Комісія), про скасування висновку ГРД про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики від 20.04.2017 року, (далі - оскаржуваний висновок).

В обґрунтування позову зазначено, що ГРД оскаржуваний висновок прийнято без наявності відповідних підстав, такий висновок є необґрунтованим і невмотивованим, що призвело до порушення прав та інтересів позивача в частині встановлення її відповідності як кандидата на посаду судді Верховного Суду критеріям доброчесності та професійної етики.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі №826/7944/17, (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні, та, згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 53 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України від 06.07.2005 року №2747-IV у редакції, що діяла до 15.12.2017 року), до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено ВККС України, (далі - третя особа).

Під час переходу до розгляду справи по суті представник третьої особи просив залишити позов без задоволення з підстав, викладених у письмових поясненнях по суті спору, з яких вбачається, що висновок про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1 складався відповідно до матеріалів досьє позивача.

Позивач у відповідне судове засідання не прибула, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи вона повідомлена належним чином. При цьому, до суду через канцелярію від позивача надійшло клопотання про розгляду справи за її відсутності.

Представник відповідача у відповідне судове засідання також не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи сторона відповідача повідомлена належним чином, заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч. 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

При прийнятті судового рішення по суті судом враховано вимоги п. 10 ч. 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017 року), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

В С Т А Н О В И В:

Як встановлено у ході судового розгляду справи, 30.09.2016 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів», (далі - Закон), відповідно до ч. 2 ст. 17 якого, найвищим судом у системі судоустрою визначено Верховний Суд.

Згідно з нормами Прикінцевих та перехідних положень Закону, Верховний Суд створюватиметься як новий орган, до якого судді призначатимуться на конкурсній основі.

За змістом ст. 81 Закону, спеціальна процедура призначення на посаду судді Верховного Суду передбачає призначення на цю посаду особи, яка за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердила здатність здійснювати правосуддя у Верховному Суді.

Комісія, в межах наданих Законом повноважень, проводить кваліфікаційне оцінювання кандидата на посаду судді Верховного Суду за визначеними законом критеріями (компетентність (професійна, особиста, соціальна), професійна етика, доброчесність) та ухвалює рішення про підтвердження або непідтвердження здатності такого кандидата здійснювати правосуддя у відповідному суді, визначає його рейтинг для участі у конкурсі.

На виконання вимог ч. 2 ст. 79 Закону, рішенням Комісії від 02.11.2016 року №141/зп-16 затверджено Положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, (далі - Положення №141/зп-16).

На виконання вимог ч. 5 ст. 83 Закону, рішенням Комісії від 03.11.2016 року №143/зп-16 затверджено Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, (далі - Положення).

Рішенням Комісії від 04.11.2016 року №144/зп-16 затверджено Порядок проведення іспиту та методику встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, (далі - Порядок).

Рішенням Комісії від 07.11.2016 року №145/зп-16 оголошено конкурс на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду, затверджено Умови проведення конкурсу на зайняття вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду, (далі - Умови).

08.12.2016 року ОСОБА_1 звернулася до ВККС України із заявою про проведення стосовно неї кваліфікаційного оцінювання для участі у конкурсі на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду за спеціальною процедурою призначення та рішенням Комісії від 20.12.2016 року №182-/вс-16 допущена до участі у вказаному конкурсі.

Рішенням ВККС України від 11.01.2017 року №2/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання 653 кандидатів, допущених до участі у конкурсі на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду, зокрема, ОСОБА_1

09.02.2017 року Комісією прийнято рішення №27/вс-17 про допуск ОСОБА_1 до проходження кваліфікаційного оцінювання для участі у конкурсі на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до Умов, ОСОБА_1 проходила кваліфікаційне оцінювання як суддя, а саме як особа, яка відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 38 Закону, тобто має стаж роботи на посаді судді не менше десяти років.

Відповідно до п. 11 розділу III Положення, Комісія після встановлення результатів етапу оцінювання повідомляє суддю (кандидата на посаду судді) щодо допуску до наступного етапу. До наступного етапу кваліфікаційного оцінювання допускаються судді (кандидати на посаду судді), які отримали мінімально допустимі і більші від них бали за результатами іспиту та/або оцінювання критеріїв особистої чи соціальної компетентності, або балу більшого від 0 балів за результатами оцінювання критерію професійної етики чи критерію доброчесності.

На першому етапі кваліфікаційного оцінювання за результатами анонімного письмового тестування позивач набрала 69 балів, за результатами виконаного практичного завдання - 67 балів, що в сукупності складає 136 балів.

Згідно з рішенням Комісії від 29.03.2017 року №22/зп-17, позивача допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» в рамках процедури конкурсу до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до Положення, дослідження досьє полягає у систематизації, аналізі, зборі, уточненні даних досьє кандидата на посаду судді з метою визначення попередніх показників критеріїв кваліфікаційного оцінювання.

Співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження досьє та складається з таких етапів: оголошення доповіді за результатами дослідження досьє; надання кандидату на посаду судді можливості доповнити, уточнити чи спростувати оголошену в доповіді інформацію; послідовне обговорення з кандидатом на посаду судді показників, оцінювання яких потребує уточнення, з метою прийняття остаточного рішення щодо підтвердження здатності кандидата на посаду судді здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Відповідно до положень ст. 87 Закону, з метою сприяння Комісії у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання утворена Громадська рада доброчесності, що надає, за наявності відповідних підстав, висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє.

28.04.2017 року на засіданні Комісії представником ГРД оголошено затверджений 20.04.2017 року оскаржуваний висновок про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного висновку, підставою для його складання ГРД зазначила наступне: «У декларації доброчесності кандидата, кандидат підтвердила, що вона одноособово або у колегії суддів не приймала рішення передбачені ст. 3 Закону «Про відновлення довіри до судової влади в Україні». У ст. 3 вказаного Закону йдеться, зокрема, про рішення про обмеження прав громадян на проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій в Україні у період з 21.11.2013 року до дня набрання чинності цим Законом (11.04.2014 року).

04.02.2014 року колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду під головуванням кандидата залишила в силі постанову суду першої інстанції від 30.12.2013 року у справі №820/14123/13-а, якою Харківській обласній організації Всеукраїнського об'єднання «Свобода» заборонено встановлювати агітаційний намет у м. Барвінкове, вул. Леніна (біля входу на Базарну площу, навпроти магазину «Водолей») у період з 01.01.2014 року п 20.01.2014 року.

У зв'язку з цим, ГРД вважає, що кандидат вказала неправдиві відомості у декларації доброчесності. Зазначена обставина є достатньою для висновку про невідповідність кандидата критеріям доброчесності та професійної етики».

З урахуванням викладеного суд зазначає, що обов'язок суддів дотримуватися правил суддівської етики та суддівської доброчесності, а також обов'язок подавати декларацію доброчесності судді, декларацію родинних зв'язків і дотримуватися антикорупційного законодавства прямо встановлені ч. 7 ст. 56 Закону.

Відповідно до п. 4 глави 6 розділу II Положення, рішення про підтвердження здатності здійснювати правосуддя суддею (кандидатом на посаду судді) у відповідному суді ухвалюється у випадку отримання ним мінімально допустимих і більших балів за результатами іспиту та оцінювання критеріїв особистої і соціальної компетентності, а також бали, більшого за 0, за результатами оцінювання критерію професійної етики чи критерію доброчесності.

Відповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності оцінюється (встановлюється) за показниками, визначеними у п.п. 11 та 12 глави 2 розділу II Положення.

За змістом п.п. 5.2., 5.3. глави 6 розділу II Положення критерії професійної етики та доброчесності оцінюються у 0 балів за наявності доказів невідповідності судді (кандидата на посаду судді) вимогам професійної етики та/або вимогам до доброчесності відповідно.

Оцінка у 0 балів за критеріями професійної етики та доброчесності є безумовною підставою для прийняття Комісією рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Так, Комісією у колегіальному складі досліджено матеріали суддівського досьє та досьє кандидата на зайняття вакантної посади судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1 і 28.04.2017 року проведено співбесіду. Того ж дня прийнято відповідне рішення.

У рішенні від 28.04.2017 року № 68/вс-17 Комісія визначила, що ОСОБА_1 не підтвердила здатності здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду за критеріями кваліфікаційного оцінювання «Доброчесність», цей критерій був оцінений у 0 балів. Кандидат на зайняття вакантної посади судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1 визнана такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя.

Вважаючи висновки ГРД, які стали підставою для прийняття Комісією рішення, безпідставними та необґрунтованими, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд, в першу чергу, вважає за необхідне вирішити питання щодо належності розгляду спору, який виник між сторонами, у порядку адміністративного судочинства та питання правосуб'єктності ГРД.

Так, правовий статус та завдання ГРД визначені ст. 87 Закону. Вказаною нормою визначені: 1) мета створення ГРД - сприяння ВККС у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики для цілей кваліфікаційного оцінювання; 2) склад, вимоги до членів, строк їх повноважень та порядок формування Ради; 3) конкретні повноваження ГРД, права та обов'язки її членів.

У ст. 88 Закону вказано, що у разі, якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям доброчесності та професійної етики, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

Частиною 4 ст. 85 Закону визначено, що суддівське досьє, серед іншого, має містити висновок Громадської ради доброчесності (у разі його наявності).

Отже, згідно викладеного, на ГРД покладено функцію щодо участі у проведенні кваліфікаційного оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Тобто, відповідач приймає участь у формуванні суддівського корпусу, впливає на суддівську кар'єру та наділений з цією метою відповідними владними повноваженнями.

За сферою правового регулювання Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, тобто містить норми саме публічного права.

Висновки ГРД, затверджені відповідним рішенням, як одностороннє владне волевиявлення, є обов'язковими для розгляду іншим суб'єктом, зокрема, ВККС, та є правовим актом індивідуальної дії, на підставі якого виникають публічно-правові відносини.

Отже, процес надання для ВККС висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, містить усі ознаки владної управлінської діяльності, на основі Закону.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України у редакції, що діяла до 15.12.2017 року, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до ч. 3 ст. 50 КАС України у редакції, що діяла до 15.12.2017 року, відповідачем в адміністративній справі є суб'єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Водночас, згідно з п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України у редакції, що діяла до 15.12.2017 року, суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

При цьому, відповідно до п. 3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2015 року №8, для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Отже, визначальною ознакою суб'єкта владних повноважень є виконання ним владних управлінських функцій. Надання правового захисту у порядку адміністративного судочинства правам, свободам, інтересам, що порушені суб'єктом владних повноважень, не пов'язується з обов'язковим віднесенням такого суб'єкта до системи органів державної влади або місцевого самоврядування та не ставиться у залежність від наявності або відсутності у такого суб'єкта владних повноважень статусу юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Надаючи тлумачення зазначеній нормі, Конституційний Суд України в рішенні від 25.12.1997 року у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_3, ОСОБА_4 та інших громадян щодо офіційного тлумачення ст.ст. 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначив, що ч. 1 ст. 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

На підставі викладеного суд вважає, що ГРД має всі визначені ознаки "іншого суб'єкта при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства", оскільки ГРД здійснює діяльність з виконання покладених на неї Законом завдань, а тому, відповідно, є суб'єктом владних повноважень у розумінні КАС України, тобто є належним відповідачем у даній справі.

Стосовно способу захисту порушеного права, обраного ОСОБА_1, суд зазначає наступне.

Оскаржуваний висновок має всі ознаки правового акту індивідуальної дії, оскільки він врегульовує відносини щодо конкретно визначеного кола осіб, а саме щодо ОСОБА_1, та розрахований на одноразове застосування.

Оскаржуваний висновок безпосередньо впливає на права та інтереси ОСОБА_1, створюючи правовідносини, в яких отримати рішення про підтвердження нею здатності здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду вона зможе тільки якщо таке рішення буде підтримане не менше ніж одинадцятьма членами ВККС України, тобто кваліфікованою більшістю, в той час як рішення щодо інших кандидатів, які не отримали негативного висновку ГРД, ухвалюватиметься простою більшістю голосів її складу (ч. 3 ст. 101 Закону).

Крім того, як вже зазначено вище, Комісією прийнято рішення про визнання кандидата ОСОБА_1, таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду за критерієм кваліфікаційного оцінювання «Доброчесність».

Судом встановлено, що фактично вказане рішення прийнято за результатами аналізу оскаржуваного висновку.

Тобто, порушення прав та інтересів ОСОБА_1 сталося саме внаслідок прийняття оскаржуваного висновку, а тому, такий висновок може бути самостійним предметом оскарження в рамках здійснення адміністративного судочинства.

До того ж, відповідно до ч. 3 ст. 88 Закону, рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання;

3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про не підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;

4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

Отже, чинне законодавство не надає учаснику конкурсу на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду права оскаржити рішення ВККС України з підстав його змістовної необґрунтованості щодо питань невідповідності учасника конкурсу критеріям професійної етики та доброчесності, у випадку, коли в основу такого рішення покладатиметься відповідний негативний висновок ГРД, оскільки Закон допускає можливість оскарження такого рішення ВККС України виключно з формальних підстав.

Відповідно до вимог ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, (далі - Конвенція), кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини, (далі - ЄСПЛ), у справі «Зінченко проти України», ст. 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечити втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, в якій формі вони закріплені в національному правовому порядку.

Отже, у підсумку викладеного суд приходить до висновку, що подання даного позову є єдиним можливим способом захисту порушених прав ОСОБА_1

При цьому, суд враховує, що згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 31.05.2016 року у справі №21-451а16, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.

По суті спору суд зазначає наступне.

Як вже зазначено вище у тексті судового рішення, відповідно до висновку про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності, ГРД дійшла висновку, що ОСОБА_1 за критеріями доброчесності та професійної етики не відповідає вимогам до судді Верховного Суду.

Приписами ст. 127 Конституції України встановлено, що на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п'яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п'ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою. Законом можуть бути передбачені додаткові вимоги для призначення на посаду судді.

Згідно зі ст. 87 Закону, Громадська рада доброчесності утворюється з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання. Громадська рада доброчесності:

1) збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді);

2) надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді);

3) надає, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє;

4) делегує уповноваженого представника для участі у засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді);

5) має право створити інформаційний портал для збору інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Регламенту ГРД, схваленого рішенням ГРД від 23.11.2016 року №1/2016, (далі - Регламент ГРД), завданням Ради як інструменту громадськості, що встановлений Законом, є утвердження доброчесності та високих стандартів професійної етики у суддівському корпусі. З цією метою Рада сприяє Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання шляхом надання інформації про них або висновків про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) цим критеріям.

Частина 1 ст. 19 Регламенту ГРД встановлює, що за результатами аналізу та (або) перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Громадська рада доброчесності колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та (або) доброчесності, якщо визнає: 1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або 2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади. У висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку.

Відповідно до ст. 21 Регламенту ГРД, перевірка інформації про суддю (кандидатів на посаду судді) проводиться з метою оцінки її достовірності. Така оцінка здійснюється відповідно до внутрішнього переконання члена Ради. З метою перевірки інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Ради: 1) з'ясовує і оцінює надійність джерела інформації; 2) порівнює інформацію з різних джерел; 3) робить необхідні запити на доступ до публічної інформації; 4) звертається за консультаціями до осіб, які можуть надати експертну допомогу; 5) звертається за додатковою інформацією до очевидців; 6) здійснює інші дії відповідно до рекомендованого алгоритму збору, перевірки та аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді), а також інші дії, які вважає необхідними. Аналіз інформації про суддю (кандидатів на посаду судді) проводиться з метою визначення релевантності інформації для цілей кваліфікаційного оцінювання та підготовки проекту рішення або висновку Ради щодо судді (кандидата на посаду судді).

Під час аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Ради, зокрема: 1) оцінює інформацію під кутом зору критеріїв доброчесності та професійної етики; 2) відкидає інформацію, яка є вочевидь недостовірною, або якщо її джерела не викликають довіру; 3) визначає зміст проекту рішення або висновку.

Статтею 22 Регламенту ГРД передбачено, що член ГРД, за результатами перевірки, аналізу інформації готує проект рішення або висновку. Проект рішення повинен містити: 1) найменування Ради; 2) повне ім'я судді (кандидата на посаду судді), щодо якого надається інформація, місце його роботи; 3) лаконічне і систематизоване викладення позитивної і (або) негативної інформації про суддю (кандидата на посаду судді), у разі необхідності з посиланням на додатки, оцінку цієї інформації; 4) узагальнені висновки-рекомендації Ради щодо того, яким чином Вища кваліфікаційна комісії суддів України може врахувати зазначену інформацію.

Проект висновку повинен містити: 1) найменування Ради; 2) повне ім'я судді (кандидата на посаду судді), щодо якого надається висновок, місце його роботи; 3) лаконічне і систематизоване викладення інформації, яка свідчить про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та (або) професійної етики або викликає обґрунтований сумнів щодо відповідності цим критеріям, у разі необхідності з посиланням на додатки; 4) мотиви для ухвалення висновку; 5) висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та (або) доброчесності.

Згідно ст. 18 Регламенту ГРД, за результатами перевірки та (або) аналізу інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією або зборами за відсутності підстав для прийняття (затвердження висновку) може прийняти рішення про надання Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформації щодо доброчесності та (або) етичності поведінки судді (кандидата на посаду судді), якщо вона може бути важливою для цілей кваліфікаційного оцінювання. У рішенні наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до рішення. У разі, якщо після ухвалення рішення щодо судді стане відомою інша важлива інформація, Рада колегією чи зборами може прийняти рішення про надання такої інформації Вищій кваліфікаційній комісії суддів України.

Згідно п. 3 ч. 5 ст. 87 Закону, ГРД надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або суддівського досьє, за наявності відповідних підстав.

Згідно п. 39 висновку Консультативної ради європейських суддів, (далі - КРЄС), №17 (2014) про оцінювання роботи суддів, якості правосуддя та повагу до незалежності судової влади, згідно з яким, джерела інформації, які використовуються в процесі оцінювання, мають бути надійними. Особливо це стосується інформації, на якій ґрунтуються незадовільні результати оцінювання. Також важливо, щоб оцінювання ґрунтувалося на достатній кількості доказів.

ГРД, у ході проведення стосовно ОСОБА_1 кваліфікаційного оцінювання під час участі у конкурсі на посаду судді Касаційного адміністративного суду за спеціальною процедурою призначення, прийнято оскаржуваний висновок про невідповідність ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

Виходячи з системного аналізу наведених норм, судової практики ЄСПЛ та обставин справи, суд приходить до висновку, що необхідним та достатнім для прийняття ГРД висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики є визнання ГРД достовірною інформації, яка є достатньою для такого висновку; або наявність обґрунтованого сумніву щодо доброчесності та професійної етики особи, що має ґрунтуватись на чітких, формалізованих та об'єктивних критеріях такого визнання (оцінювання) та повинно підтверджуватися достатньою достовірною інформацією.

Водночас, суд зазначає, що визначення поняття «доброчесність» відсутнє у національному законодавстві України. Згідно з Законом і Регламентом ГРД, обсяг оцінювання, здійснюваного ГРД, обмежується професійною етикою та доброчесністю суддів та кандидатів на посаду судді. Обов'язок суддів дотримуватися правил суддівської етики та суддівської доброчесності, а також обов'язок подавати декларацію доброчесності судді, декларацію родинних зв'язків і дотримуватися антикорупційного законодавства прямо встановлені Законом (ст. 56 Закону).

Поряд з цим, відповідно до п. 12 Положення, відповідність судді критерію доброчесності оцінюється (встановлюється) за такими показниками:

12.1.Відповідність витрат і майна судді та членів його сім'ї задекларованим доходам.

12.2. Відповідність способу життя судді та членів його сім'ї задекларованим доходам.

12.3. Відповідність поведінки судді іншим вимогам законодавства у сфері запобігання корупції.

12.4. Наявність обставин, передбачених пп. пп. 9-12, 15-19 ч. 1 ст.106 Закону.

12.5. Наявність фактів притягнення судді до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про недоброчесність судді.

12.6. Наявність незабезпечених зобов'язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя суддею.

12.7. Загальна оцінка інтегративності (доброчесності) за такими складовими: 12.7.1. Чесність і порядність. 12.7.2. Контрпродуктивна поведінка. 12.7.3. Схильність до зловживань.

Показники, передбачені пунктами 12.1-12.6 цієї глави, оцінюються за результатами співбесіди та дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, зокрема:

1) інформації, наданої центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, органом державного фінансового контролю в Україні, іншими органами державної влади;

2) декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування;

3) результатів повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (за наявності);

4) декларації родинних зв'язків судді та декларації доброчесності судді;

5) результатів регулярного оцінювання;

6) результатів перевірки декларації родинних зв'язків судді та декларації доброчесності судді (за наявності);

7) висновків Громадської ради доброчесності (за наявності);

8) іншої інформації, що включена до суддівського досьє.

Показник, передбачений п. 12.7 цієї глави, визначається за допомогою відповідних тестувань особистих морально-психологічних якостей та оцінюється на підставі висновку про підсумки таких тестувань і за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, та співбесіди.

Ані Закон, ані Регламент ГРД не містять трактування чи пояснення з приводу визначення доброчесності судді.

Згідно п. 24 Висновку КРЄС №1 (2001), про стандарти незалежності судової влади та незмінюваності суддів вказано, що об'єктивні стандарти потрібні не лише для того, щоб виключити політичний вплив, але й з інших причин, наприклад, щоб уникнути ризику, пов'язаного з припущенням про наявність фаворитизму, консерватизму та корпоративізму, який виникає, коли призначення або оцінювання здійснюються не на основі чітко визначеної процедури, а на підставі особистих рекомендацій.

Виходячи зі змісту оскаржуваного висновку, ГРД виявила наступні дані, які дають підстави для висновку про невідповідність ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики: «У декларації доброчесності, яка міститься у матеріалах досьє кандидата (ОСОБА_1.) кандидат підтвердила, що вона одноособово або у колегії суддів не приймала рішення передбачені ст. 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні». У статті 3 Закону йдеться, зокрема, про рішення про обмеження прав громадян на проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій в Україні в період з 21.11.2013 року до дня набрання чинності цим Законом (11.04.2014 року).

04.02.2014 року колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду під головуванням кандидата залишила в силі постанову суду першої інстанції від 30.12.2013 року у справі №820/14123/13-а, якою Харківській обласній організації Всеукраїнського об'єднання «Свобода» заборонено встановлювати агітаційний намет у м. Барвінкове, вул. Леніна (біля входу на базарну площу, навпроти магазину «Водолей») у період з 01.01.2014 року по 20.01.2014 року. У зв'язку з цим ГРД вважає, що кандидат вказала неправдиві відомості у декларації доброчесності».

Оцінюючи зміст висновку та інформації, що стала безпосередньою підставою для висновку ГРД про невідповідність ОСОБА_1 як кандидата на посаду судді критеріям доброчесності та (або) професійної етики, суд зазначає таке.

Відповідно до Умов, кандидат на посаду судді подає, зокрема, декларацію доброчесності, яка відповідно до вимог ст. 62 Закону складається з переліку тверджень, правдивість яких суддя повинен задекларувати шляхом їх підтвердження або не підтвердження. За відсутності доказів іншого твердження судді у декларації доброчесності вважаються достовірними.

Рішенням Комісії від 31.10.2016 року №137/зп-16 затверджено форму декларації доброчесності судді, а також визначено правила її заповнення, відповідно до яких, у разі заповнення декларації вперше у ній зазначаються твердження щодо обставин, які мали місце упродовж усього життя особи, яка її заповнює. Водночас зміни, доповнення чи уточнення поданих у декларації відомостей не допускаються. Окрім того, суддя (кандидат на посаду судді) має право за власним бажанням зазначити у декларації у довільній формі додаткові пояснення щодо наведених ним тверджень.

Пункт 17 розділу II декларації доброчесності судді містить твердження: «Мною не приймалися одноособово або у колегії суддів рішення, передбачені ст. 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні». Наведене підтверджено позивачем шляхом проставлення відповідної позначки.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» визначено, що суддя суду загальної юрисдикції підлягає перевірці у разі прийняття ним одноособово або у колегії суддів рішень, зокрема, про обмеження прав громадян на проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій в Україні у період з 21.11.2013 року до дня набрання чинності цим Законом (11.04.2014 року).

Як зазначено вище, 04.02.2014 року колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду під головуванням ОСОБА_1 залишила без змін постанову Харківського окружного адміністративного суду від 30.12.2013 року у справі №820/14123/13-а, якою Харківській обласній організації Всеукраїнського об'єднання «Свобода» заборонено встановлювати агітаційний намет у м. Барвінкове, вул. Леніна (біля входу на базарну площу, навпроти магазину «Водолей») у період з 01.01.2014 року по 20.01.2014 року.

Відповідно до ст. 198 КАС України у редакції, що діяла до 15.12.2017 року, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін; 2) змінити постанову суду; 3) скасувати її та прийняти нову постанову суду; 4) скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі; 5) визнати постанову суду нечинною і закрити провадження у справі.

Згідно ст. 205 КАС України у тій же редакції, розглянувши апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу в разі: 1) залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін; 2) зміни ухвали суду першої інстанції; 3) скасування судового рішення і постановлення нової ухвали; 4) скасування судового рішення і залишення позовної заяви без розгляду або закриття провадження у справі; 5) визнання судового рішення нечинним і закриття провадження у справі; 6) скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З системного аналізу викладеного вбачається, що суд апеляційної інстанції приймає судове рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги та перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційне провадження - це сукупність дій суду апеляційної інстанції, здійснюваних з метою перевірки законності й обґрунтованості судових рішень суду першої інстанції.

Тобто, суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, встановлює законність тай обґрунтованість такого судового рішення.

Апеляційний суд залишає рішення без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення у випадку, коли дійде висновку, що судове рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованими. Іншими словами, судове рішення, яке оскаржується, повинно бути законним і обґрунтованим.

Під терміном «законність» необхідно розуміти чітке дотримання норм матеріального права, які регулюють правовідносини по конкретній справі, і норм процесуального права, які відносяться до процесуальної діяльності самого суду.

Обґрунтованість - це вимога до фактичної сторони рішення. Рішення повинно ґрунтуватися лише на підтверджених обставинах, що мають значення для справи. Висновок суду повинен відповідати встановленим обставинам і дослідженим доказам, недотримання цієї вимоги повинно мати своїм наслідком скасування рішення апеляційною інстанцією. Необґрунтованим є судове рішення, ухвалене з врахуванням обставин, які суд вважав доведеними, незважаючи на те, що вони не підтверджуються зібраними по справі доказами.

Отже, як вбачається з викладеного, прийняте судом апеляційної інстанції рішення, у даному випадку ухвала про залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін, є рішенням, прийнятим за результатами розгляду спору, адже без розгляду спору не можливо встановити законність та обґрунтованість прийнятого судом першої інстанції рішення.

А тому, постановлена колегією суддів (головуючий суддя ОСОБА_1) Харківського апеляційного адміністративного суду ухвала від 04.02.2014 року у справі №820/14123/13-а фактично має правовим наслідком обмеження прав громадян, в даному випадку, на встановлення агітаційних наметів у період з 01.01.2014 року по 20.01.2014 року, тобто у визначений ст. 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» період.

Враховуючи викладене суд робить висновок, що кандидат повинна була відзначити у декларації доброчесності факт прийняття колегією суддів під її головуванням ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.02.2014 року у справі №820/14123/13-а.

Водночас, поряд з викладеним, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 62 Закону, суддя зобов'язаний щорічно до 1 лютого подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Вищої кваліфікаційної комісії суддів України декларацію доброчесності за формою, що визначається Комісією.

За відсутності доказів іншого твердження судді у декларації доброчесності вважаються достовірними.

У разі одержання інформації, що може свідчити про недостовірність (в тому числі неповноту) тверджень судді у декларації доброчесності, Вища кваліфікаційна комісія суддів України проводить відповідну перевірку.

Неподання, несвоєчасне подання декларації доброчесності суддею або декларування в ній завідомо недостовірних (у тому числі неповних) тверджень мають наслідком дисциплінарну відповідальність, встановлену цим Законом.

При цьому, згідно з ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з системного тлумачення наведених правових положень вбачається, що виключною компетенцією здійснювати перевірку достовірності зазначення у поданій суддею декларації доброчесності відомостей наділена Вища кваліфікаційна комісія суддів України, яка у разі одержання інформації, що може свідчити про недостовірність (у тому числі неповноту) відомостей, поданих суддею у декларації родинних зв'язків, уповноважена провести перевірку такої інформації.

Отже, оскільки, відповідно до вимог чинного законодавства, перевірку достовірності зазначених суддею у декларації доброчесності відомостей здійснює виключно Вища кваліфікаційна комісія суддів України, вбачається, що обставини достовірності таких відомостей можуть бути встановлені виключно за наслідком відповідної перевірки здійсненої саме Вищою кваліфікаційною комісією суддів України у визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів» порядку, що відповідає вимогам ч. 2 статті 19 Конституції України, а не будь-яким іншим органом.

Відповідно, ГРД було протиправно, в порушення визначеного Законом порядку, з перевищенням наданих законом повноважень та без належної підстави, якою могло б бути відповідне рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прийняте за наслідком проведення перевірки поданої позивачем декларації доброчесності, складено оскаржуваний висновок, в межах якого встановлено обставини зазначення позивачем неправдивих відомостей у поданій декларації доброчесності.

Також, у ході судового розгляду справи ані відповідачем, а ні третьою особою не надано суду доказів, на підставі яких ними прийнято рішення відносно позивача.

Так, відповідачем до суду не надано навіть належним чином засвідченої копії оскаржуваного висновку, дослідивши яку суд міг би прийти до висновку про складення його у відповідності до вимог законодавства. Хоча, належним чином завірену копію оскаржуваного висновку у відповідача витребувано ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва про відкриття провадження у справі. Судове рішення відповідачем не виконано.

Представником ВККС України, у свою чергу, у ході судового розгляду справи надано тільки письмові пояснення по суті спору, однак, до таких пояснень не додано доказів на їх обґрунтування.

Наявна у матеріалах справи копія оскаржуваного висновку, долучена позивачем до позову, не містить підпису особи, яка його склала, автор висновку в його тексті не зазначений, що є порушенням Наказу Держспоживстандарту України від 07.04.2003 року №55, яким визначені Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003. Зважаючи на викладене, оскаржуваний висновок є анонімним і його не можна вважати належним документом, оскільки відсутні головні реквізити (дата складання, автор, підпис).

Отже, ГРД не мала передбачених законом, а саме ст. 87 Закону, підстав для направлення оскаржуваного висновку до ВККС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На переконання суду, ГРД, як суб'єкт владних повноважень, не дотрималася вказаних вимог Конституції України та Закону вчинивши порушення процедури прийняття оскаржуваного висновку.

А тому, такий висновок не міг бути підставою для прийняття Комісією рішення від 28.04.2017 року №68/вс-17 про визнання кандидата ОСОБА_1 такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду.

До того ж, суд звертає увагу, що Комісією копію такого рішення суду не надано, про його наявність зазначено тільки у письмових поясненнях.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування не виконав.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 72, ч. 2 ст. 73, ст. 76, ч.ч. 1, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до Громадської ради доброчесності, третя особа: Вища кваліфікаційна комісія суддів України, про скасування висновку є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати висновок про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, який затверджено Громадською радою доброчесності 20.04.2017 року.

3. Присудити на користь ОСОБА_1 здійснений нею судовий збір у розмірі 640,00 грн (шістсот сорок гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Громадської ради доброчесності.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Згідно з підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення», Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда