Справа № 826/24600/15
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2018-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 березня 2018 року № 826/24600/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
проскасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - відповідач, ДПІ у Оболонському районі ГУ ДФС у місті Києві) про скасування податкового повідомлення-рішення від 15.06.2015 №3185-17, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичною особою, яка є власником об'єктів житлової нерухомості» у сумі 513,39 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач повинен був застосувати положення статей 355, 356, 357 Цивільного кодексу України та підпункту а) підпункту 265.1.2 пункту 265.1 статті 265 та пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки об'єкт житлової нерухомості - квартира АДРЕСА_1, загальною площею 176,20 кв.м. перебуває у спільній частковій власності двох платників податків: ОСОБА_2 із визначеною частиною ? та платника податків фізичної особи позивача із визначеною частиною ? і кожний з цих платників, є особистим платником податку на нерухоме майно на належну саме йому частку ? в об'єкті житлової нерухомості в розмірі 88,10 кв.м. (176,20 кв.м. х 1/2 загальної частки), яке є особистою приватною власністю із визначеною частиною ?. В той же час, відповідач діючи всупереч вищезазначеним нормам права, на один об'єкт оподаткування, який перебуває у спільній частковій власності двох платників податків із визначеною частиною ? на кожного з них, визначив двічі суму на зазначене нерухоме майно, застосувавши цей податок до обох власників нерухомого майна в розмірі 513,39 грн. кожному з них окремо. Отже, на думку позивача, оскаржуване податкове повідомлення-рішення не відповідає податковому та цивільному законодавству України є безпідставним, неправомірним та необґрунтованим.

У своїх додаткових поясненнях до позовної заяви від 25.03.2016 позивач, окрім наведених вище доводів, звертає увагу суду, що твердження відповідача у запереченнях про те, що у разі виявлення розбіжностей між даними відповідача та даними, підтвердженими позивачем на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема, документів на право власності, контролюючий орган може провести перерахунок суми податку і надіслати (вручити) нове податкове повідомлення-рішення є таким, що не відповідає податковому та цивільному законодавству України, оскільки ДПІ у Оболонському районі ГУ ДФС у місті Києві мала з 11.04.2012 всі необхідні документи щодо об'єкту житлової нерухомості, її спільних вищезазначених власників часток, тому на думку позивача, відповідачем безпідставно прийнято податкове повідомлення-рішення, яке є неправомірним та необґрунтованим, та таким, що суперечить і не ґрунтується на вимогах податкового законодавства.

Відповідач позовні вимоги не визнав, просив у задоволені позову відмовити повністю, оскільки оскаржуване рішення прийняте ним на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України. Крім того, відповідач заперечив щодо стягнення судового збору, зазначивши, що відповідач, як бюджетна та неприбуткова установа не є розпорядником та отримувачем судового збору, який сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України на забезпечення здійснення правосуддя, зміцнення матеріально-технічної бази судів, тощо, та не має відповідного бюджетного призначення, бюджетних асигнувань по сплаті судового збору, і, як наслідок, з рахунків відповідача позивач не має право вимагати стягнення судового збору.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.11.2015 відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

На підставі розпорядження про повторний автоматичний розподіл від 10.10.2017 року №5455 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2017 року визначено суддю Добрівську Н.А. для розгляду адміністративної справи №826/24600/15 та вказану справу 20.10.2017 року передано на розгляд судді Добрівській Н.А.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2017 прийнято до провадження адміністративну справу №826/24600/15, зобов'язано учасників процесу подати до канцелярії суду всі наявні документи та пояснення, які, на їх думку, мають значення для розгляду даної справи, крім тих, що вже наявні в матеріалах справи, а також призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Заслухавши позивача та представника відповідача, ознайомившись з письмово викладеними позиціями сторін, наявними в матеріалах справи, які дають змогу здійснити оцінку правомірності взаємовідносин сторін, у зв'язку з відсутністю потреби заслуховувати свідків чи експерта, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи заяви позивача та відповідача про здійснення розгляду справи без їх участі, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Як вбачається з матеріалів справи і не спростовується сторонами, на підставі договору купівлі-продажу від 31.10.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л.І., зареєстрованого в реєстрі за №3298, об'єкт житлової нерухомості - квартира АДРЕСА_1, загальною площею 176,20 кв.м. перебуває у спільній частковій власності: ОСОБА_2 із визначеною частиною ? та позивача із визначеною частиною ?.

15.06.2015 року ДПІ у Оболонському районі ГУ ДФС у місті Києві винесено податкове повідомлення-рішення №3185-17, яким на підставі п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 та п.п.265.7.2 п.265.7 ст.265 Податкового кодексу України, позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичною особою, яка є власником об'єктів житлової нерухомості» у сумі 513,39 грн.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням позивач оскаржив його в адміністративному порядку до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

Рішенням Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 14.09.2015 №2696/0/26-15-10-08-16 скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення - без змін.

Незгода позивача з даним податковим повідомленням-рішенням зумовила звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 10 підпункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядається за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд справи в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши подані документи і матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд при вирішенні питання щодо обґрунтованості заявлених позивачем вимог враховує наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

А згідно із статтею 67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.

Так, відповідно до підпункту 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України (в редакції чинній до 01.04.2014) платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування є об'єкт житлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 265.2.1 пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 265.3 статті 265 Податкового кодексу України базою оподаткування є житлова площа об'єкта житлової нерухомості, в тому числі його часток.

У разі наявності у платника податку - фізичної особи більше одного об'єкта оподаткування, в тому числі різних видів (квартир, житлових будинків або квартир і житлових будинків), база оподаткування обчислюється виходячи з сумарної житлової площі таких об'єктів з урахуванням норм підпункту 265.4.1 пункту 265.4 цієї статті.

Відповідно до підпункту 265.5.1 пункту 265.5 статті 265 Податкового кодексу України ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

За змістом 265.5.2 пункту 265.5 статті 265 Податкового кодексу України, врегульовано, що ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для фізичних осіб встановлюються в таких розмірах:

а) не більше 1% - для квартири/квартир, житлова площа яких не перевищує 240 кв.м., або житлового будинку/будинків, житлова площа яких не перевищує 500 кв.м.;

б) 2,7% - для квартири/квартир, житлова площа яких перевищує 240 кв.м., або житлового будинку/будинків, житлова площа яких перевищує 500 кв.м.;

в) 1% - для різних видів об'єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності одного платника податку, сумарна житлова площа яких не перевищує 740 кв.м.;

г) 2,7% - для різних видів об'єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності одного платника податку, сумарна житлова площа яких перевищує 740 кв.м.

Відповідно до положень підпункту 265.4.1 пункту 265.4 статті 265 Податкового кодексу України, база оподаткування об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується:

а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів;

б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 250 кв. метрів;

в) для різних видів об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 370 кв. метрів.

Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).

Водночас пільги зі сплати податку не надаються на об'єкти оподаткування, що використовуються їх власниками з метою одержання доходів (здаються в оренду, лізинг, використовуються у підприємницькій діяльності).

Крім того, міські, селищні та сільські ради можуть встановлювати додаткові пільги зі сплати податку, який сплачується на відповідній території з об'єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані в установленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).

Судом встановлено, що спірне податкове повідомлення рішення фактично складається з сум податкових зобов'язань за періоди з січня по березень 2014 року та з квітня по грудень 2014 року.

Відповідно до пункту 4.1 вказаного Положення базою оподаткування є житлова площа об'єкта житлової нерухомості.

А згідно з пункту 5.1 зазначеного Положення, база оподаткування об'єкта житлової нерухомості, що перебуває у власності фізичної особи - платника податку, зменшується: а) для квартири - на 120 кв. метрів; б) для житлового будинку - на 250 кв. метрів.

Таке зменшення надається один раз за базовий податковий (звітний) період і застосовується до об'єкта житлової нерухомості, у якій фізична особа - платник податку зареєстрована в установленому законом порядку, або за вибором такого платника до будь-якого іншого об'єкта житлової нерухомості, який перебуває в його власності.

Відповідно до пункту 4.1 статті 4 Рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві та акцизного податку» база оподаткування об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податків, зменшуються: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 120 кв.м.

Судом встановлено та не спростовується матеріалами справи, що об'єкт житлової нерухомості - квартира АДРЕСА_1, загальною площею 176,20 кв.м. перебуває у спільній частковій власності двох платників податків: ОСОБА_2 із визначеною частиною ? та платника податків фізичної особи позивача із визначеною частиною ? і кожний з цих платників, є особистим платником податку на нерухоме майно на належну саме йому частку ? в об'єкті житлової нерухомості в розмірі 88,10 кв.м.

Відтак, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування, які перебувають у власності фізичних осіб, у зв'язку з чим, спірне податкове повідомлення рішення підлягає скасуванню.

Крім того, Законом України від 27 березня 2014 року №1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» було внесено зміни до статті 265 Податкового кодексу України, де визначено базою оподаткування не житлову площу об'єкта житлової нерухомості, а загальну площу.

Так, з 1 квітня 2014 року набрала сили нова редакція статті 265 Податкового кодексу України, відповідно до якої протягом періоду з 1 квітня 2014 року по 31 грудня 2014 року розмір ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не змінився, проте законодавцем було внесено зміни до бази оподаткування, а саме, з 1 квітня 2014 року оподаткуванню податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є не житлова площа нерухомості, а її загальна площа.

Відповідно до змісту статті 265 Податкового кодексу України, до місцевих податків входить податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Отже, податок на нерухоме майно є місцевим податком.

Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Відповідно до пункту 8.3 статті 8 Податкового кодексу України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно пункту 4.4 статті 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків, зокрема, і податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, віднесено Податковим кодексом України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пунктом 24 частини першої статті 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та статтею 143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада не може безпосередньо своїм рішенням запровадити такі податки як місцеві на відповідних територіях.

Відповідно до пункту 10.3 статті 10 Податкового кодексу України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки).

Згідно пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.1 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, передбачено, що встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно із підпунктом 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

При цьому, згідно пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 цього Кодексу.

Відповідно підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно зі статтею 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Таким чином, прийняття нових податків або їх зміна, практично не можуть бути визнані обов'язковими до сплати принаймні в 2014 році, адже місцеві ради не приймали і не могли прийняти та офіційно оприлюднити до 15 липня 2013 року рішення про встановлення таких податків і зборів.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду у постанові від 13 березня 2018 року (справа № 815/3882/17).

З огляду на зазначене суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Керуючись ст.ст.3, 5, 7-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Скасувати податкове повідомлення-рішення від 15.06.2015 року №3185-17, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичною особою, яка є власником об'єктів житлової нерухомості» у сумі 513,39 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст.ст.293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач - ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1).

Відповідач - Державна податкова інспекція у Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (, адреса: 04213, м. Київпр-т Героїв Сталігнрада, 58).

Суддя: Н.А. Добрівська