Справа № 824/118/18-а
Суддя: Боднарюк Олег Васильович
Дата ухвалення: 2018-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 р. м. Чернівці Справа № 824/118/18-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Боднарюк О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Антонюк О.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Чернівецькій області, про скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (далі позивач), звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Чернівецькій області (далі відповідач), в якому просив:

1.) визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення ГУ ДФС у Чернівецькій області від 24 жовтня 2017 року:

- № НОМЕР_1 на суму 510 гривень за платежем адміністративні штрафи та інші санкції,

- № на суму 130212,15 гривень основного платежу та 32553,04 гривень штрафних санкцій за платежем податок на доходи фізичних осіб,

- № на суму 11431,96 гривень основного платежу та 2857,99 гривень штрафних санкцій за платежем військовий збір,

- № НОМЕР_2 на суму 6006,39 гривень штрафні санкції по єдиному податку.

2.) визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № НОМЕР_3 від 24 жовтня 2017 року на суму 109954,20 гривень основного платежу та 13327,69 гривень штрафних санкцій за платежем єдиний внесок.

- витрати зі сплати судового збору, та судові витрати згідно орієнтовного розрахунку стягнути з відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем проведено планову документальну перевірку, за наслідками якої прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення. Підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень стало, на думку ДПІ, порушення позивачем вимог податкового законодавства та законодавства, яким урегульовано порядок сплати та нарахування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а саме: не проведення розрахунків станом на дату перевірки із ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5. Відсутність документів, якими підтверджено факт понесення витрат, заниження чистого оподаткованого доходу, несвоєчасну сплату податкового зобовязання по єдиному податку, а також ненадання для перевірки первинних бухгалтерських документів та їх не збереження протягом строку передбаченого нормами Податкового кодексу України. Позивач вважає прийняті за наслідками перевірки податкові повідомлення-рішення протиправними, так як господарські операції носили реальний характер, були належним чином оформлені первинними документами, та пов'язані з його господарською діяльністю. У зв'язку із зазначеним позивач просить позов задовольнити.

Щодо стягнення судових витрат із відповідача, представником позивача долучено до матеріалів справи: договір про надання правової допомоги від 10 січня 2018 року, заяву від 07 березня 2018 року, та акт №1 виконаних робіт від 12 березня 2018 року на загальну суму витрат 14400 грн. повязаних з наданням професійної правничої допомоги.

Представник відповідача надав відзив на адміністративний позов, зазначивши, що згідно проведеної перевірки встановлено, що до складу витрат позивача віднесено вартість отриманих від ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 у сумі 762130,82 грн. будматеріалів, без представлення для перевірки первинних документів, якими підтверджено факт понесення витрат на придбання зазначених будматеріалів. Також перевіркою встановлено несвоєчасне перерахування єдиного податку за третій квартал 2015 року та у звязку з заниженням чистого оподаткованого доходу, що є базою для нарахування єдиного внеску, не нараховано та не сплачено єдиний внесок за 2015-2016 роки на загальну суму 109954,20 грн. Крім цього, у звязку з тим, що ОСОБА_4 не надано інформацію, документи та копії документів, що повязані з предметом перевірки, і витребовувались контролюючим органом, до нього застосована відповідальність передбачена податковим законодавством.

Представником позивача надано відповідь на відзив, в якому останній наводить аналогічні обґрунтування, які останній зазначив в адміністративному позові при зверненні до суду.

Представником відповідача подано заперечення на відповідь, які по суті є аналогічними, що і у відзиві на адміністративний позов.

Крім цього, представником відповідача подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Вказане клопотання, з посиланням на норми: Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», КАС України, та рішення Верховного суду України у справі №30/63 від 01 жовтня 2002 року обґрунтовано тим, що позивач не поніс витрат, які підтверджуються відповідними фінансовими документами.

В судовому засіданні, представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, з підстав, наведених у відзиві та запереченні. Просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі обставини, та відповідні їм правовідносини.

В період з 04.09.2017 р. по 15.09.2017 р. та 18.09.2017р. по 22.09.2017 року посадовими особами відповідача проведена документальна планова перевірка самозайнятої особи ФОП ОСОБА_3 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р., з питань правильності нарахуваня, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне страхування, дотримання норм законодавства щодо ввезення, виробництва чи реалізації підакцизних товарів за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р.

В ході проведення перевірки самозайнятої особи ОСОБА_4 (окрім іншого) виявлені наступні порушення вимог податкового законодавства, зокрема:

- п. 177.2, пп.177.4.1, 177.4.4 п. 177.4 та п.177.10 ст. 177 Податкового кодексу України № 2755-VI від 02.12.2010 р. (із змінами та доповненнями) (далі ПК України), внаслідок чого донараховано податок з доходів фізичних осіб від здійснення господарської діяльності за період з 01.10.2015 р. по 31.12.2016 р. в сумі 130212,15 грн., в тому числі за 2015 рік в сумі 34858,79 грн., за 2016 рік в сумі 95353,36 грн.

- п. 295.3 ст. 295 ПК України, самозайнятою особою ОСОБА_4 порушено встановлений порядок щодо строків сплати єдиного податку, а саме несвоєчасне перерахування єдиного податку за третій квартал 2015 року.

- п. 2 ч. 1 ст. 7 розділу ІІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08.07.2010 р. (далі Закон № 2464) а саме: самозайнятою особою ОСОБА_4 занижено єдиний внесок, який підлягає нарахуванню з чистого оподатковуваного доходу на суму доходу (прибутку) за період з 01.10.2015 року по 31.12.2016 року в сумі 109954,20 грн. в тому числі за період 2015 року в сумі 23322,64 грн., за період 2016 року в сумі 86631,56 грн.

- п. 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ ПК України, внаслідок чого встановлено не утримання в повному обсязі та не перерахування до бюджету військового збору у період з 01.10.2015 року по 31.12.2016 року на загальну суму 11431,96 грн., в тому числі: за 2015 рік в сумі 3485,88 грн., за 2016 рік в сумі 7946,08 грн.

Дані порушення задокументовані актом перевірки від 29.09.2017 р. №120/24-13-13-04/НОМЕР_4 про результати документальної планової перевірки самозайнятої особи ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_4 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р., правильності нарахуваня, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне страхування, дотримання норм законодавства щодо ввезення, виробництва чи реалізації підакцизних товарів за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р.(далі акт перевірки) (т.1а.с. 25-66).

Зміст виявлених порушень полягав у тому, що позивачем не проведено розрахунки станом на дату перевірки із ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5. Відсутні документи, якими підтверджено факт понесення витрат, заниження чистого оподаткованого доходу, несвоєчасна сплата податкового зобовязання по єдиному податку, а також ненадання для перевірки первинних бухгалтерських документів та їх не збереження протягом строку передбаченого нормами Податкового кодексу України.

Не погоджуючись із висновками викладеними в акті позивачем направлено 05.10.2017 р. заперечення на акт перевірки за вих. № 28 (т.1а.с. 79-87).

Листом від 20.10.2017 р. № 1023/ФОП/24-13-13-04 позивача повідомлено, що за результатами розгляду заперечення на акт перевірки висновки викладені в акті перевірки є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства (т.1а.с. 88-93).

У зв'язку із зазначеним, відповідачем прийнятті податкові повідомлення-рішення від 24.10.2017 р. № НОМЕР_1 на суму 510 гривень за платежем адміністративні штрафи та інші санкції, № на суму 130212,15 гривень основного платежу та 32553,04 гривень штрафних санкцій за платежем податок на доходи фізичних осіб, № на суму 11431,96 гривень основного платежу та 2857,99 гривень штрафних санкцій за платежем військовий збір, № НОМЕР_2 на суму 6006,39 гривень штрафні санкції по єдиному податку (т.1а.с.68,70,72,74) .

02.11.2017 р. за вих. №32 направлено скаргу на вищезазначені податкові повідомлення-рішення (т.1а.с. 94-111).

Рішенням про результати розгляду скарги від 28.12.2017 р., залишено скаргу позивача без задоволення.

До вказаних правовідносин суд застосовує наступні положення нормативно-правових актів, та робить висновки по суті спору.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обовязки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обовязки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 24.10.2017р., яким на підставі п.п. 54.3.3, п. 543 ст.53 та п.121.1 ст. 121 ПК України до платника податків застосовані штрафні санкції у сумі 510 грн., суд зазначає наступне.

В ході судового розгляду справи, доводи відповідача щодо винесення податкового повідомлення-рішення № зводились фактично до того, що позивачем не повній мірі надано документи (їх копії) під час перевірки, які в тому числі витребовувались запитати податкового органу. Вказані порушення відображенні на сторінках акту перевірки (а.с.10, 11акту).

В свою чергу позивачем, як вказано вище доводився той факт, що всі документи наявні у позивача, які стосуються господарської діяльності було надано під час перевірки.

Згідно пункту 44.1. статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Пунктом 44.2. статті 44 ПК України визначено, що для обрахунку обєкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Платники податку, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають обєкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Згідно пункту 44.6. статті 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Відповідно до п.121.1 ст.121 ПК України незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.

Як вбачається з акту перевірки, а саме сторінок 10-11 на які посилався представник відповідача, податковим органом згідно надісланих запитів до позивача витребовувались документи за період діяльності з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року. При цьому відповідно до вказаних запитів та акту перевірки податковим органом зазначено загальні назви витребуваних документів, як приклад: «укладені контракти, угоди, інші види договорів, дозвільні документи на приміщення, документи на право власності на землю чи право оренди, отримані та видані накладні, первинні документи, щоденні банківські виписки, і т.і.» (т.1а.с.34,35).

Однак, як вбачається з іншої наведеної в акті перевірки інформації, а саме сторінки 15 позивачем надано: «для перевірки правильності визначення документально підтверджених витрат, безпосередньо повязаних з господарською діяльністю та одержанням доходу, використано: відомості, відображені в податковій декларації про майновий стан і доходи, інформація про рух коштів по розрахунковому рахунку, видатково/прибуткові накладні, книга доходів і витрат, інформація із ЦБД ДФС України, розрахункові, платіжні документи». (т.1а.с. 39).

В судовому засіданні, на задані судом запитання, представником відповідача не надано відповіді, щодо того, які саме документи не було надано. При цьому представник відповідача наголошував на тому, що це документи, які вказані на сторінках 10,11, що стало підставою для прийняття спірного рішення відповідно до ст.120 та ст.121 ПК України.

З урахуванням наведеного, суд погоджується з доводами позивача про протиправність прийнятого рішення, яким застосовано до позивача штраф в сумі 510 грн., оскільки встановлені судом обставини повністю спростовують той факт, що останнім не було надано, або ж не забезпечено зберігання того, чи іншого документа, який стосується господарських операцій вчинених в перевіряємий період, а відтак податкове повідомлення-рішення № від 24.10.2017 р. підлягає скасуванню.

Щодо податкових повідомлень-рішень №, №, та рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 24.10.2017р., суд зазначає наступне.

Як вбачається з акту перевірки, спірні податкові повідомлення-рішення винесені у звязку з заниженням позивачем чистого оподаткованого доходу на суму 762130,82 грн., а саме перевіркою встановлено, що до складу витрат позивач відніс вартість отриманих від ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 будматеріалів без представлення для перевірки первинних документів, якими підтверджено факт понесення витрат на придбання зазначених будматеріалів, а саме не проведення розрахунків станом на дату перевірки із зазначеними субєктами господарської діяльності.

В ході судового розгляду справи в підтвердження своєї позиції, представник відповідача наголошував на тому, що фактична оплата за придбаний товар на час перевірки не відбулась. При цьому відповідачем не заперечувався той факт, що товар позивачем (будматеріали), які використані для поліпшення орендованого майна отриманий, однак це не підтверджено належними фінансово-бухгалтерськими документами.

Суд не погоджується з наведеними відповідачем доводами, виходячи із того, що операції, які не урахувались фіскальним органом, документовані належними та допустимими доказами, а саме відображені в договорах купівлі продажу та накладних виданих ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4 При цьому, позивачем в подальшому відповідно до актів списання будівельних матеріалів, були використані при виконанні будівельних робіт (т.1а.с.121-161).

Згідно підпунктів 16.1.2., 16.1.12 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобовязаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; забезпечувати збереження документів, пов'язаних з виконанням податкового обов'язку, протягом строків, установлених цим Кодексом.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, визначено статтею 177 ПК України.

Підпунктом 177.4.1 пункту 177.4 статті 177 ПК України визначено, що до переліку витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, належать:

витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного обєкта витрат.

Відповідно до пункту 177.10 статті 177 ПК України фізичні особи-підприємці зобовязані мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Тобто, фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування має право віднести до витрат звітного року, безпосередньо повязані з отримання товарів (робіт, послуг) придбані матеріальні активи.

Як зазначалось вище, згідно договору купівлі-продажу № 001/16 від 04.01.2016 р. позивач зобовязався прийняти товар та сплатити за нього ФОП ОСОБА_5 грошові кошти (т.1а.с. 171-172).

Аналогічний по змісту договір купівлі-продажу № 001/15 від 12.08.2015 р. позивач уклав з ФОП ОСОБА_4 (т.1а.с.173-174).

Згідно з частинами 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" №969-ХІV від 16.07.1999 року підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

В ході судового розгляду справи судом достовірно було встановлено, що надані для перевірки позивачем фінансово-бухгалтерські документи, відповідали наведеним вище критеріям, а відтак мали всі необхідні реквізити, за допомогою яких можна ідентифікувати осіб господарських операцій. При цьому, товар, який отриманий позивачем був використаний у господарській діяльності аптеки «Аптека плюс» відповідно до договору оренди нежитлового приміщення №001/15 від 01 жовтня 2015 року (а.с.162-163).

Відповідно до пункту 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Враховуючи наведене вище, суд не погоджується з доводами відповідача в тій частині, що «оскільки придбаний на думку відповідача товар на час перевірки не був оплачений, не надано фіскальних чеків, чи інших документів підтверджуючих оплату цього товару», тому такі витрати неправомірно включено до складу витрат. Вказані доводи прямо суперечать вимогам п.«б» п.187.1 ст.187 ПК України, а тому спірні податкові повідомлення рішення № та № від 24.10.2017 р., як протиправні підлягають скасуванню.

Окрім вказаного вище, в ході перевірки відповідачем в акті перевірки, а також і в ході розгляду справи констатувалось те, що позивачем було порушено вимоги п.2 ч.1 ст.7 розділу ІІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування». Зокрема, на думку фіскального органу позивачем занижено єдиний внесок, який підлягає нарахуванню із чистого оподаткованого доходу. А саме, занижено суми чистого оподаткованого доходу за 2015 рік в сумі 23322,64 грн., та за період 2016 року в сумі 86631,56 грн., що в свою чергу призвело до заниження суми єдиного соціального внеску в сумі 109954,20 грн., та застосування до позивача штрафної санкції в сумі 13327,69 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов'язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Враховуючи те, що в ході судового розгляду справи, відповідачем не доведено факт правомірності збільшення позивачу суми оподатковуваного доходу, висновки про що наведено вище. А тому, суд вважає, що рішення № про донарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та застосування штрафних санкцій від 24.10.2017р., є наслідком таких неправомірних нарахувань, а відтак таке рішення як протиправне підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 24.10.2017р., суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, дане податкове повідомлення-рішення винесене на підставі порушення позивачем п.295.3 ст. 295 ПК України, а саме несвоєчасне перерахування єдиного податку за третій квартал 2015 року.

Так, позивачем за результатами господарської діяльності за 9 місяців 2015 року, 21.10.2015 року подано декларацію з єдиного податку платника ІІІ групи, в якій відображено доходи за звітний податковий період в сумі 3092630,15. Сума єдиного податку за звітний податковий період становила 123705,21 грн.

Як встановлено під час розгляду вказаної справи, при поданні вказаної декларації позивачем допущено арифметичну помилку, а саме не відображено суму єдиного податку за попередній звітний податковий період в сумі 60370,17 грн., який нарахований і сплачений за результатами І півріччя 2015 року, тобто за попередній звітний податковий період.

01.12.2015 року, позивачем подано уточнюючу декларацію з єдиного податку та виправлено помилку, а саме зазначено нарахований єдиний податок за попередній звітний податковий період в розмірі 60370,17 грн.

Згідно пункту 75.1. статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Згідно підпункту 75.1.1. пункту 75.1. статті 75 ПК України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.

Відповідно до пункту 76.1. статті 76 ПК України камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення.

Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком.

Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов'язкова.

Відповідно до пункту 76.2 статті 76 ПК України порядок оформлення результатів камеральної перевірки здійснюється відповідно до вимог статті 86 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 86.2 статті 86 ПК України за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Згідно пункту 86.10 статті 86 ПК України в акті перевірки зазначаються як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов'язань платника.

В ході судового розгляду справи сторонами не заперечувався той факт, що уточнююча декларація від 01.12.2015 року подана позивачем в межах терміну проведення камеральної перевірки. При цьому, як встановлено судом, за результатами камеральної перевірки фіскальним органом не було встановлено неточностей та арифметичних помилок у поданій декларації за 9 місяців 2015 року від 21.10.2015 р., що підтверджується листом Сокирянської ОДПІ від 17.08.2016 року № 4435/10/24-09-13-00-013 (т.1а.с.173). Іншими словами даною уточнюючою декларацією не змінено ні загальні доходи за звітний податковий період, ні нарахований єдиний податок за звітний податковий період, лише зменшено нараховану суму єдиного податку, що підлягає нарахуванню та сплаті до бюджету за підсумками поточного звітного періоду, тобто за ІІІ квартал 2015 року (123705,21 - 60370,17= 63335,04 грн.).

Відповідно до п.295.3 ст.295 ПК України платники єдиного податку третьої групи сплачують єдиний податок протягом 10 календарних днів після граничного строку подання податкової декларації за податковий (звітний) квартал.

Відповідно до п.126.1 ст.126 ПК України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Судом встановлено, що позивачем строки сплати єдиного податку не було порушено. Порушення, яке визначено фіскальним органом позивачу стосувалось виключно помилки в поданій за звітний період позивачем декларації, яка пізніше була усунута шляхом подання уточнюючої декларації від 01.12.2015 №, що також підтверджується відомостями наведеними в інтегрованій картці позивача (а.с.233-240). З урахуванням наведеного суд вважає, що податкове повідомлення-рішення № від 24.10.2017 р. підлягає скасуванню, як протиправне.

Щодо стягнення судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно ст. 134 КАС України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В ході судового розгляду справи представником відповідача наголошувалось на тому, що витрати, які заявлені представником позивача є неспівмірними по відношенню до наданих послуг.

Для вирішення питання, щодо відшкодування судових витрат, судом окрім іншого було встановлено, що на час розгляду справи позивачем заявлені до відшкодування витрати в частині правничої допомоги не оплачені.

Частиною 1 ст.627 Цивільного кодексу України гарантовано свободу договору, тобто відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012р. № 5076-VI (далі - Закон № 5076) адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно пунктів 1, 2, 6 частини 1 та частини 2 статті 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Згідно частини 1 ст. 26 Закону № 5076 документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер.

Відповідно до ст.14 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з'їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, Адвокат надає правову допомогу відповідно до законодавства України про адвокатуру та адвокатську діяльність на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - договір, за яким одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується надавати правову допомогу іншій стороні договору (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору, у випадку, якщо така оплата передбачена договором.

До договору про надання правової допомоги також застосовуються загальні положення цивільного законодавства про договір.

Відповідно до ст.28 Правил адвокатської етики гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Не погодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Адвокат має право вимагати від клієнта та/або особи, яка уклала договір в інтересах клієнта, попередньої виплати гонорару та/або компенсації можливих витрат, пов'язаних з виконанням доручення.

В постанові від 01 жовтня 2002 року по справі № 30/63 Верховний Суд України звернув увагу, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Обґрунтовуючи понесені витрати, представником відповідача до матеріалів справи долучено Акт (звіт) №1 виконаних робіт (наданих послуг) від 12 березня 2018 року на загальну суму 14400 грн. та Договір про надання правової (правничої) допомоги від 10 січня 2018 року. При цьому жодного документа, який би підтверджував реальність проведеної оплати по вказаному акту представником позивача не надано, а тому суд погоджується частково із доводами відповідача, що такі витрати не можуть бути стягнуті за рахунок бюджетних асигнувань останнього, в той час коли вони фактично не оплачені (т.1а.с.226-227, 242).

Разом з тим, суд зазначає, що представник позивача все ж таки надав послуги правничої допомоги, які виразились у зверненні до суду з адміністративним позовом, та участь у судових засіданнях, а тому вважає, що такі послуги відповідно до наведених вище норм мають бути оплаченими в сумі 2000 грн. (витрати на професійну правничу допомогу), що по своїй суті є співмірним з часом витраченим на написання адміністративного позову та витрачений час в судових засіданнях.

Щодо іншої частини судових витрат, суд зазначає наступне.

Звертаючись до суду щодо оскарження спірних рішень, позивачем сплачено судовий збір в сумі 4974 (чотири тисячі дев'ятсот сімдесят чотири ) грн. 88 коп., згідно платіжних доручень № 1330 від 29.01.2018 року, № 1331 від 29.01.2018 року, № 1332 від 29.01.2018 року, № 1333 від 29.01.2018 року, № 1334 від 29.01.2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи наведені вище висновки, суд вважає, що слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління державної фіскальної служби у Чернівецькій області на користь фізичної - особи підприємця ОСОБА_3, судові витрати - судовий збір в сумі 4974 (чотири тисячі дев'ятсот сімдесят чотири ) грн. 88 коп., та витрати на професійну правничу допомогу в сумі - 2000 (дві тисячі гривень) 00 коп.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення № НОМЕР_1 від 24.10.2017 року, № НОМЕР_5 від 24.10.2017 року, № НОМЕР_6 від 24.10.2017 року, № НОМЕР_2 від 24.10.2017 року.

3.Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій № НОМЕР_3 від 24.10.2017 року.

4.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління державної фіскальної служби у Чернівецькій області на користь фізичної - особи підприємця ОСОБА_3, судові витрати - судовий збір в сумі 4974 (чотири тисячі дев'ятсот сімдесят чотири ) грн. 88 коп., який сплачено згідно платіжних доручень № 1330 від 29.01.2018 року, № 1331 від 29.01.2018 року, № 1332 від 29.01.2018 року, № 1333 від 29.01.2018 року, № 1334 від 29.01.2018 року та витрати на професійну правничу допомогу в сумі - 2000 (дві тисячі гривень) 00 коп.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Повне судове рішення складено 26 березня 2018 р., з урахуванням вихідних днів 24-25 березня 2018 року.

Суддя Боднарюк О.В.