Справа № 826/4280/16
Суддя: Беспалов О.О.
Дата ухвалення: 2018-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4280/16 Суддя (судді) першої інстанції: Дегтярьова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача: Беспалова О. О.

суддів: Губської О. А., Сорочка Є.О.

за участю секретаря: Присяжної Д. В.

представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 січня 2018 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення: 14 годин 20 хвилин, дата складання повного тексту не зазначена) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Брайка Станіслава Анатолійовича, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Паламарчука Віталія Віталійовича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Брайка Станіслава Анатолійовича, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Паламарчука Віталія Віталійовича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним та скасування рішення визнати протиправним та скасувати рішення уповноваженої особи Фонду Брайка С.А. про визнання нікчемними: договору про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків № ДФ- від 16.12.2014 року, укладеного між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_5; договору про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків № ДФ-120398- 2612 від 16.12.2014 року, укладеного між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_5; договору про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків № ДФ- від 16.12.2014 року, укладеного між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_5, викладеного у листі № 809/5 від 18.01.2016 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 січня 2018 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконне, на її думку, рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність її порушених прав, оскільки кошти станом на дату ухвалення рішення судом першої інстанції позивачем отримані не були. Крім того, апелянт зазначає, що жодних переваг перед іншими кредиторами не отримувала, про що свідчать умови договорів, які на думку відповідачів є нікчемними.

До Київського апеляційного адміністративного суду надійшов відзив уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Паламарчука В. В., зареєстрований 12.03.2018 р. за вх. № 8639.

У відзиві відповідач зазначає, що позивач в розумінні договорів банківського вкладу реалізувала своє право на повернення коштів, шляхом зарахування їх на поточний рахунок, що свідчить про відсутність будь-якого порушення з боку банку.

Також відповідач зазначає, що в розумінні ст. 633 ЦК України позивач мала право укласти з банком публічні договори, що не передбачають забезпечення виконання банком своїх зобов'язань іпотекою. В той же час, забезпечення, що мало місце у спірних правовідносин, чинним законодавством не передбачене.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явилися, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржуване рішення суду - скасувати з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.12.2014 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_5 укладено однотипні за змістом договори про строковий банківський вклад з щомісячною сплатою відсотків: № ДФ-, № ДФ- та № ДФ- (а. с. 10 - 15). Відповідно до цих договорів ОСОБА_5 розмістила у ПАТ «Енергобанк» на вкладних рахунках № НОМЕР_2, № НОМЕР_3 і № НОМЕР_4 вклади у розмірі 80 000,00 дол. США., 60000, 00 євро, 40000, 00 євро відповідно (а. с. 16 - 18).

Кошти надійшли в той же день з поточного рахунку позивача.

Вказані обставини в силу вимог ст. 78 КАС України не підлягають доказуванню у даній справі як такі, що визнаються сторонами, і колегія суддів не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

В подальшому 26.12.2014 р. між позивачем та ПАТ «Енергобанк» укладено договір іпотеки, за умовами якого банк, як іпотекодавець, з метою забезпечення виконання основного зобов?язання, що випливає з договору депозиту (а саме: договорів від 16.12.2014 року № ДФ-, № ДФ-120398- 2612 та № ДФ-) передав в іпотеку, а ОСОБА_5, як іпотекодержатель, прийняла в іпотеку предмет іпотеки: квартира, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 00, загальною площею 56,83 кв. м, житловою площею 35,7 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1; квартира, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00, загальною площею 78,93 кв. м, житловою площею 53,9 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_2. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності. В період дії цього договору предмет іпотеки залишається у володінні та користуванні іпотекодавця. При цьому, відповідно до п. 4.1 ст. 4 зазначеного договору, іпотекодержателю надано право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання основного зобов?язання або його частини, воно не буде виконано.

Даний договір іпотеки того ж дня був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л. В. за реєстровим номером 2648.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 12.02.2015 року № 96 «Про віднесення ПАТ «Енергобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.02.2015 року № 29 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк», згідно з яким з 13.02.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 13.02.2015 року по 12.05.2015 року включно та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк» Ільчука Олександра Павловича.

30.04.2015 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 93 про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк» до 11.06.2015 року включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк» Ільчука О. П. до 11.06.2015 року включно.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 11.06.2015 року № 370 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Енергобанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.06.2015 року № 115 «Про початок процедури ліквідації ПАТ ПАТ «Енергобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Енергобанк» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Ільчука О. П. строком на 1 рік з 12.06.2015 року до 11.06.2016 року включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 14.07.2015 року № 136 від виконання обов'язків уповноваженої особи на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» (, МФО 300272, місцезнаходження: вул. Лютеранська, 9/9, м. Київ, 01001) відсторонено Ільчука О. П., уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» призначено Брайка Станіслава Анатолійовича.

Виконавча дирекція Фонду гарантування прийняла рішення від 26.05.2016 року № 842, відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «Енергобанк» на два роки до 11 червня 2018 року включно.

Листом від 18.01.2016 року № 809/5 уповноважена особа Фонду Брайко С. А. повідомив позивача про визнання депозитних договорів від 16.12.2014 року № ДФ-120392- 2612, № ДФ- та № ДФ- нікчемними з підстав, визначених п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме: уклавши з ОСОБА_5 договори банківського вкладу та забезпечивши їх заставою нерухомого майна, банк уклав такі договори на більш вигідних та сприятливих умовах у порівняні з іншими вкладниками (а. с. 28 - 30).

В той же час, як свідчать матеріали справи 27.04.2015 р. позивач отримала гарантовану суму у розмірі 200000, 00 грн. за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 54 ч. 1 ст. 2 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 р. № 4452-VI (далі - Закон № 4452) кредитор - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань.

У відповідності до ч. 2 ст. 38 Закону № 4452 протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону № 4452 правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Відповідно до ч. 5 ст. 38 Закону № 4452 у разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такий нікчемний договір не може бути використаний для визначення ринкової ціни.

У оскаржуваному рішенні, з чим погодився суд першої інстанції, відповідач посилається на ту обставину, що чинним законодавством не передбачено забезпечення зобов'язання банку перед кредитором, з огляду на що договори банківського вкладу є нікчемними.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

В розумінні п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону № 4452 правочин є нікчемним, якщо умови саме цього правочину передбачають надання переваг кредитору.

В той же час, при дослідженні спірних правочинів колегією суддів в їх умовах не було встановлено жодних застережень щодо можливості банку забезпечити зобов'язання за цими правочинами іпотекою або у будь - який інший спосіб.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідачами також не здійснено посилання на пункти спірних договорів, з яких, на їх думку, вбачається надання переваги.

За таких обставин, не надаючи оцінку наявності у сторін договору прав забезпечувати зобов'язання, колегія суддів констатує, що договори про строкові банківські вклади не мають ознак нікчемності, визначених п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону № 4452, відтак оскаржуване рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню.

В той же час, у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України судом адміністративної юрисдикції може бути здійснено захист лише порушених прав, свобод та інтересів. Захист особи, права якої не є порушеними, є неможливим.

Зважаючи на таку концепцію, суд першої інстанції констатував отримання коштів у повному обсязі позивачем та встановив відсутність його порушених прав, що є помилковим з огляду на наступне.

При вирішенні даної справи колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в п. 50 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», в якому ЄСПЛ зокрема зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

У розумінні ст. 177 ЦК України грошові кошти позивача є об'єктом його майнових прав, відтак, ці права відповідно до вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., практики ЄСПЛ та ст. 41 Конституції України є непорушними до тих пір, доки, на думку колегії суддів, не буде досягнуто справедливого балансу між порушенням таких прав та суспільним інтересом.

Крім того, у справі «Гайдук та інші проти України» у рішенні від 02.07.2002 р. ЄСПЛ нагадав, що згідно з постійною практикою органів Конвенції поняття «майна» в розумінні статті 1 Протоколу № 1 може охоплювати як «фактичне майно», так і майнові цінності, в тому числі боргові вимоги, згідно з якими заявник може претендувати щонайменше на «законне сподівання» на фактичне користування правом власності.

Також у рішенні висловлено позицію щодо початкових вкладів заявників, згідно якої ЄСПЛ вважає, що вони незаперечно становлять «майно», яке належить їм згідно зі статтею 1 Протоколу № 1. 3 цього приводу суд зазначає, що не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають.

Зазначаючи про отримання позивачем коштів у повному обсязі та відсутності з цих підстав спору, суд першої інстанції допустився суттєвої помилки, оскільки не перевірив власне твердження щодо можливості фактичного користування правом власності позивача.

В той же час, матеріалами справи підтверджується, що на письмову вимогу позивача від 02.02.2015 р. наступного дня банк здійснив перерахування спірних коштів з вкладного рахунку на поточний рахунок позивача № 3002, що не заперечується сторонами у справі (а. с. 99, зворот, а. с. 102, зворот, а. с. 105, зворот).

Однак, відповідачем в порядку ч. 2 ст. 77 КАС України не спростовано твердження позивача про те, що кошти з поточного рахунку у вигляді готівки вона так і не отримала.

Вказане твердження позивача підтверджується також тією обставиною, що 27.04.2015 р. (майже через три місяці після повернення коштів на її поточний рахунок) відповідач виплатив останній 200000, 00 грн. гарантованої суми за спірними вкладами.

Така виплата не могла б мати місця у випадку відсутності заборгованості банку станом на 27.04.2015 р. перед позивачем.

А отже, колегія суддів вважає підтвердженими доводи позивача в цій частині, а висновки суду - необґрунтованими.

Особливу увагу колегія суддів звертає на лист Печерського районного суду міста Києва від 09.06.2017 р. № 757/4218/16-ц, що наявний в матеріалах справи (а. с. 73).

В даному листі вказаний суд повідомив Окружний адміністративний суд міста Києва про наявність цивільного спору між ОСОБА_5 та ПАТ «Енергобанк» про визнання недійсним договору іпотеки від 26.12.2014 р. Також листом було повідомлено про зупинення провадження у цивільній справі до набрання законної сили рішенням у справі № 826/4280/16.

Як вже зазначалося судом апеляційної інстанції, предметом договору іпотеки є два об'єкти нерухомого майна.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відтак, з листа Печерського районного суду міста Києва вбачається, що між позивачем (новим власником) та банківською установою (попереднім власником) існує спір про право.

Натомість, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, зазначив протилежне та не навів при цьому мотивів, чому існування цивільного спору не є перешкодою для висновку про відсутність порушених прав у позивача.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду першої інстанції та приймаються колегією суддів в якості належних.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення не у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому наявні підстави для його скасування.

Крім того, вирішенню підлягає питання про розподіл судових витрат в порядку 139 КАС України.

Так позивачем було сплачено судовий збір у загальному розмірі 4134, 08 грн. (а. с. 9, 168). Вказана сума підлягає стягненню на користь позивача.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності до п. 6.8. ч. 6 Р. V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 р. № 2 оплата витрат, пов'язаних зі здійсненням ліквідації, здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат банку, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду, в тому числі витрат на сплату судового збору.

Відповідно до п. 4.1 ч. 4 Р. І вказаного Положення тимчасову адміністрацію неплатоспроможного банку або ліквідацію банку здійснює Фонд як тимчасовий адміністратор або ліквідатор, у тому числі через призначену(і) виконавчою дирекцією Фонду уповноважену(і) особу(и) Фонду у разі делегування їй (їм) всіх або частини повноважень тимчасового адміністратора або ліквідатора.

Таким чином, судові витрати підлягають стягненню з установи банку.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Брайка Станіслава Анатолійовича, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Паламарчука Віталія Віталійовича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 січня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Брайка Станіслава Анатолійовича про визнання нікчемними договорів про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків від 16 грудня 2014 року, укладених між публічним акціонерним товариством «Енергобанк» та ОСОБА_5: № ДФ-, № ДФ-, № ДФ-, оформлене листом № 809/5 від 18 січня 2016 року.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Енергобанк» (, адреса місцезнаходження: 04071, місто Київ, вулиця Воздвиженська, 56) на користь ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса місця проживання: 01014, АДРЕСА_3) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4134, 08 гривень (чотири тисячі сто тридцять чотири гривні 08 копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені ст. ст. 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя О. А. Губська
Суддя О. Є. Сорочко

(Повний текст постанови складено 29.03.2018 р.)