Справа № 234/15844/17
Суддя: Лутай А. М.
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/234/32/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року Краматорський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді - Лутай А.М.,

за участю: секретаря - Пагуліч Д.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Краматорську адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Краматорську Донецької області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 23.10.2017р звернулася до суду з дійсним позовом, вказуючи, що з 1982р вона є пенсіонером, у зв'язку з чим до липня 2014р перебувала на обліку в Управління Пенсійного фонду України м.Горлівка. Зазначає, що у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014р №595, якою затверджений Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, в населеному пункті, де вона мешкала, припинено здійснення повноважень відповідним органом Пенсійного фонду України. Внаслідок цього з грудня 2014р її поставлено на облік до Управління пенсійного фонду України (надалі УПФУ) в м.Краматорську Донецької області, відповідача у справі, та з цього часу до квітня 2016 року відповідач нараховував пенсійне забезпечення. Свої вимоги мотивує тим, що у квітні 2016 року виплата пенсії була припинена. Із спілкування з працівниками відповідача, а також з повідомлень, які містяться на офіційному сайті Пенсійного фонду України, вона з'ясувала, що невиплата пенсії могла статися на підставі рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам. Вважає такі дії відповідача неправомірними. Посилаючись на норми Конституції України, ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» просить визнати протиправною бездіяльність УПФУ в м.Краматорську Донецької області, яка полягає у не виплаті пенсії, та зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії та сплатити заборгованість з квітня 2016 року.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали цілком, просили його задовольнити та суду надали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Представник відповідача УПФУ в м.Краматорську Донецької області в судове засідання не з'явився по невідомим суду причинам. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Також, Макаренко Л.В., представник відповідача, надав суду письмові заперечення на адміністративний позов, згідно до якого Управління вважає позов ОСОБА_1 не обґрунтованим, таким, що не підлягає задоволенню, та з посиланням на ст.17 КАС України зазначив, що у з позовної заяви позивача не зрозуміло, яке рішення він оскаржує, які дії управління він вважає неправомірними. Якщо позивач не погоджується з припиненням виплати пенсії, він має право звернутися з відповідною заявою до управління і лише в разі отримання від управління відмови в поновленні виплати пенсії, він має право оскаржити цю відмову в судовому порядку, та жодного рішення щодо відмови в поновленні виплати пенсії управління не приймало. Крім того, посилаючись на ст.99 КАС України вказує на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Також, в запереченні зазначено, що 28.10.2014р ОСОБА_1 звернулась до УПФУ у м.Краматорську Донецької області із заявою про запит пенсійної справи з УПФУ в Центрально-Міському районі м.Горлівки Донецької області та з 01.08.2014р прийнята на облік як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України. Зазначає, що на підставі ст.ст.1, 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р №1706, громадяни пенсійного віку, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. У зв'язку з цим, Пенсійний фонд України розпочав перевірку бази отримувачів пенсій-переселенців на її відповідність вимогам діючого законодавства. Перевірка проводиться за дорученням Міністерства соціальної політики України щодо підтвердження факту проживання внутрішньо переміщених осіб на підконтрольній території. Під час перевірки виплата пенсій внутрішньо переміщеним особам-пенсіонерам тимчасово призупиняється. З 01.03.2016р пенсія позивачу була призупинена до з'ясування, а з 14.06.2016р (дата набрання чинності Постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365) рішення щодо призначення (відновлення пенсій органами ПФУ можуть прийматись на підставі копії рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених виконавчими органами міських рад. Вказує, що на підставі звернення ОСОБА_1 06.07.2016р щодо поновлення виплати пенсії, УПФУ у м.Краматорську Донецької області направив на Комісію список, в якому були зазначені дані для перевірки фактичного місця проживання заявниці. А на підставі отриманого витягу з протоколу Комісії по протоколу від 29.07.2016р №5 прийняте рішення щодо відмови позивачу у відновленні виплати пенсії. Рішення Комісії позивач не оскаржував. Також, вказує, що для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно звернутись особисто в органи ПФУ за місцем реєстрації в якості переселенця та надати оригінали документів, що підтверджують її особистість, підтвердити своє проживання на підконтрольній Україні території, після чого, інформація відносно останньої буде повторно направлена на Комісію для перевірки її фактичного місця проживання, а на підставі отриманого витягу з протоколу Комісії буде розглянуто питання щодо призначення (відновлення) виплати пенсії. Станом на 13.11.2017р позивач до УПФУ у м.Краматорську Донецької області за поновленням виплати пенсії не зверталась. Просить відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

З копії довідки №1426/12400 від 20.11.2014р судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, а саме з м.Горлівка Донецької області.

Відповідно до копії посвідчення НОМЕР_1 від 02.12.1982р ОСОБА_1 є отримувачем пенсії за віком.

З повідомлення УПФУ у м.Краматорську Донецької області від 20.02.2018р за №3583/02 та витягів з протоколів №5 від 29.07.2016р та №65 від 28.11.2016р засідання комісії виконавчого комітету Краматорської міської ради з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, судом встановлено, що з 01.08.2014р ОСОБА_1 прийнята на облік в УПФУ у м.Краматорську Донецької області як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України, отримувала пенсію за віком. Після перевірки ПФУ бази отримувачів пенсій переселенців, з 01.03.2016р виплату пенсії позивачу призупинено. 06.07.2016р позивач ОСОБА_1 звернулась за поновленням виплати пенсії до УПФУ у м.Краматорську Донецької області та згідно витягу з протоколу №5 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 29.07.2016р прийнято рішення про відмову у виплаті пенсії ОСОБА_1 Також, УПФУ у м.Краматорську Донецької області було направлено на Комісію список від 26.07.2016р №6/4 для перевірки фактичного місця проживання позивачки та згідно витягу з протоколу Комісії від 28.11.2016р №65 прийнято рішення про відмову у виплаті пенсії останній. Станом на 20.02.2018р позивачка до УПФУ у м.Краматорську Донецької області за поновленням виплати пенсії не зверталась.

Суд вважає встановленою ту обставину, що виплата пенсії позивачу була припинена у зв'язку з тим, що позивач є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Вказані обставини визнані сторонами, у зв'язку з чим суд на підставі ч.1 ст.78 КАС України вважає ці обставини доведеними.

Згідно ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених Законом.

Частиною 1 ст.49 Закону встановлені підстави припинення виплати пенсії та визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Сторонами по справі суду не надано рішення УПФУ у м.Краматорську Донецької області про припинення з 01.04.2016р виплати пенсії позивачці, із заперечень відповідача виходить, що такого рішення не було. Таким чином, суд вважає, що припинення виплати пенсії відповідачем відбулося на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016р №365, згідно до якого рішення щодо призначення (відновлення) пенсій органами ПФУ можуть прийматись на підставі копії рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених виконавчими органами міських рад.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та рівні перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні не запроваджено.

Згідно з частиною 2 ст.14 Закону України від 20.03.2003р №638-IV «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону України від 02.09.2014р №1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014р «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014р №405/2014.

Розпорядженням КМУ від 02.12.2015р №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, у який у розділі Донецька область включено м.Горлівка, де, відповідно до відмітки у паспорті зареєстрована позивачка ОСОБА_1

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Таким чином, а ні Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003р, а ні Законом України від 02.09.2014р №1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ні будь-яким іншим Законом України не встановлені обмеження права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

Стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання фізичної особи житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина шоста статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.

Відтак, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи пенсії право громадянина на призначення йому пенсії не можна пов'язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користування правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду, у контексті Європейської конвенції до майна належать, крім рухомих і нерухомих речей, також і право на пенсію (справа „Мюллер проти Австрії").

У рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р, ЄСПЛ зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суд при розгляді цієї справи враховує практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Отже, як Законом України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні», так і практикою ЄСПЛ встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

Таким чином суд вважає, що припинення відповідачем виплати пенсії позивачу у зв'язку з тим, що позивач є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції і у неї скасована довідка внутрішньо переміщених осіб, в порушення вимог ст.19 Конституції України, ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» без прийняття рішення про таке припинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого припинення, є дискримінацією за ознакою місця проживання.

До не визнання відповідачем позовних вимог суд відноситься критично у зв'язку з вищевикладеним, оскільки у судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідачем було зупинено виплату пенсії позивачці саме у зв'язку з тим, що позивач є особою, у якій скасовано довідку переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції особи, та без прийняття рішення про таке припинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого зупинення.

Щодо строку звернення до суду з адміністративним позовом суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною 2 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Даною статтею визначаються строки звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом з метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, якщо конкретний день, коли особа дізналася про порушення свого права, встановити точно неможливо, то вказаний строк обчислюється з дня, коли вона повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). Водночас, «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання та наявність реальних умов, за яких позивач мав реальну можливість дізнатися про рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, яку він вважає протиправною.

У рішенні від 18.10.2005р по справі «МШ «Голуб» проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.

З матеріалів справи суд вбачає, що рішення про припинення виплати пенсії відповідачем не приймалось, будь-яких листів на адресу позивача УПФУ в м.Краматорську Донецької області не надсилало, а лише в телефоному режимі та з повідомлень на офіційному сайті ПФУ позивачу стало відомо про те, що виплата пенсії заблоковано на підставі рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Отже, враховуючи термін, коли позивач дізнався про порушення свого права, шестимісячний строк на звернення до суду з позовом та період за який позивач просить суд захистити його права, суд приходить до висновку, що про порушення свого права позивач дізналася в жовтні 2017 року, а до суду звернулася 23 жовтня 2017 року щодо порушення своїх прав, тобто у передбачений ч.2 ст.122 КАС України строк.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.6, 8-10, 242-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Краматорську Донецької області про визнання протиправною бездіяльність та зобовґязання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м.Краматорську Донецької області, яка полягає у не виплаті з 01 квітня 2016 року пенсії за віком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_2.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м.Краматорську Донецької області поновити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_2, нарахування та виплату пенсії за віком з 01 квітня 2016 року.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Донецького апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. У такому випадку апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана.

Суддя: А.М.Лутай