Справа № 800/192/17
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.03.2018 Київ П/9901/397/18 800/192/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді: Білоуса О.В.,

суддів: Бевзенка В.М., Шарапи В.М., Данилевич Н.А., Желтобрюх І.Л.,

секретаря судового засідання - Носенко Л.О.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_7.,

представника відповідача - Русакової І.Г.,

представника третьої особи - Гунченко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Вищої ради правосуддя, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання незаконним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

24 січня 2018 року до Верховного Суду надійшла позовна заява ОСОБА_4 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП ) про визнання незаконним та скасування рішення ВРП від 13 квітня 2017 року №835/0/15-17 про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Позов мотивує тим, що ВРП, під час прийняття оскаржуваного рішення, допустила порушення ряду вимог чинного національного та міжнародного законодавства, що свідчить про протиправність такого рішення та, на думку позивача, є підставою для його скасування.

Зокрема, позивачем зазначено, що ВРП під час дисциплінарного розгляду було порушено процедуру притягнення позивача до відповідальності, невірно застосовано норми матеріальні права, що передбачають притягнення судді до відповідальності, порушено строк притягнення до відповідальності та не встановлено самого факту вчинення ним дисциплінарного проступку в результаті чого прийнято незаконне рішення, яким застосовано непропорційну відповідальність.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, наведених у ньому.

Представник відповідача повністю заперечила проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Свою позицію мотивує тим, що відповідачем дотримано процедуру звільнення позивача з посади судді, а оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим. Відповідач вважає, що рішення від 13 квітня 2017 року №835/0/15-17 ухвалено за результатами всебічного дослідження матеріалів дисциплінарної справи, з дотриманням всіх приписів законодавства, зокрема і вимог (чинної на той момент) частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України). При цьому позивачем, в свою чергу, не вказано обставин, які б свідчили про наявність, встановлених частиною другою статті 57 Закону України від 21 грудня 2016 року №1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя», вичерпних підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Представник третьої особи в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані ними докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, з'ясував наступне.

Указом Президента України від 22 червня 2009 року №465/2009 позивач ОСОБА_4 призначений на посаду судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська, 22 вересня 2009 року склав присягу судді. Указом Президента України від 18 липня 2011року №764/2011 суддю Індустріального районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_4 переведено на посаду судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська.

5 березня 2014 року виконуючий обов'язки прокурора Житомирської області Чумаченко А.І. звернувся до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС України) із заявою про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_4

За результатами перевірки вказаної заяви, членом ВККС України складено висновок від 13 травня 2015 року, яким запропоновано відкрити дисциплінарну справу стосовно судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_4

Рішенням ВККС України від 4 червня 2015 року №1485/дн-15 відкрито дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_4, а рішенням від 20 січня 2016 року №96/дп-16 направлено рекомендацію до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_4 з підстав, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (за порушення присяги).

Рішенням ВРП від 13 квітня 2017 року №835/0/15-17 ОСОБА_4 звільнено з посади судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська, на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, оскільки встановлені ВККС України факти підтверджують, що дії судді є такими, що порочать звання судді, викликають сумнів у його об'єктивності, неупередженості, принижують авторитет судової влади та є підставою для його звільнення.

Підставою для прийняття оскаржуваного рішення ВРП стало те, що ВККС України, за результатами розгляду дисциплінарної справи встановила, що суддею Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_4 під час розгляду цивільної справи №201/4974/13-ц не забезпечено повний і всебічний розгляд справи. За відсутності даних про наявність спору між сторонами щодо права власності позивача на грошові кошти та за відсутності доказів належності позивачу вилучених та арештованих коштів, ухвалено рішення про визнання права власності за позивачем на ці кошти, чим порушено вимоги статей 60, 213 ЦПК України. Допущені суддею порушення норм процесуального закону істотно вплинули на правильність ухваленого ним рішення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, пояснення сторін, суд дійшов висновку про обґрунтованість та відповідність нормам права оскаржуваного рішення ВРП від 13 квітня 2017 року №835/0/15-17, з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Носіями судової влади в Україні є професійні судді.

Порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів визначено Конституцією України, Законом України від 7 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції, чинній на момент прийняття рішення суддею ОСОБА_4; далі - Закон №2453-VI) та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII).

Перевіряючи обґрунтованість та законність прийнятого ВРП рішення від 13 квітня 2017 року №835/0/15-17 відносно ОСОБА_4, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 57 Закону України від 21 грудня 2016 року №1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон №1798-VIII), рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; рішення не підписано будь-ким із складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

Аналізуючи викладені вище вимоги Закону, суд бере до уваги наступне.

30 вересня 2016 року набрали чинності зміни до Конституції України, внесені Законом України від 2 червня 2016 року №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», на підставі яких, рішенням Вищої ради юстиції від 12 січня 2017 року №11/0/15-17 останню реорганізовано, шляхом перетворення у Вищу раду правосуддя, а члени Вищої ради юстиції набули статусу членів Вищої ради правосуддя.

ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики у діяльності суддів і прокурорів (частина перша статті 1 Закону №1798-VIII).

Частиною першою статті 26 цього Закону встановлено, що ВРП діє у пленарному складі, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно з пунктом 5.1 Глави 5 Регламенту ВРП, затвердженого рішенням від 24 січня 2017 року №52/0/15-17, формою роботи ВРП є засідання у пленарному складі. Відповідно до пункту 9.2 Глави 9 рішення ухвалюється більшістю членів, які беруть участь у засіданні у пленарному складі чи її органу, якщо інше не визначено Законом.

Судом встановлено, що на засіданні ВРП 13 квітня 2017 року були присутніми 18 її членів, 18 з яких проголосували «за» звільнення позивача з посади судді.

При цьому, встановлено, що в матеріалах справи міститься копія оскаржуваного рішення ВРП з якої вбачається, що її підписало 17 членів ВРП з 18, яких брало участь у його ухваленні.

Однак, в судовому засіданні представником ВРП для огляду надано оригінал рішення ВРП, з якого судом встановлено, що підпис доповідача у справі знаходиться на звороті останньої сторінки рішення, а тому воно містить всі 18 підписів.

Таким чином, рішення від 13 квітня 2017 року №835/0/15-17 підписано всім складом членів ВРП, які брали участь у його ухваленні.

При цьому, слід зазначити, що позивач був повідомлений про дату і час засідання ВРП та був присутнім на засіданні 13 квітня 2017 року, де підтримав раніше подані ним пояснення, що свідчить про дотримання ВРП принципів рівності сторін та змагальності процесу.

Аналізуючи підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків, суд зазначає наступне.

Згідно із законодавством, яке діяло на час розгляду звернення виконуючого обов'язки прокурора Житомирської області Чумаченка А.І., щодо дій судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_4, а саме пункту 1 частини першої статті 85 Закону №2453-VI, дисциплінарне провадження щодо суддів місцевих та апеляційних судів здійснює ВККС України.

Відповідно до частини п'ятої статті 87 Закону №2453-VI, за наслідками дисциплінарного провадження ВККС України може прийняти рішення про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади, за наявності для цього підстав.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 97 Закону 2453-VI висновок про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади з підстав порушення присяги може бути прийнятий у разі, якщо суддя вчинив дії, що порочать звання судді або підривають авторитет правосуддя.

Як вбачається з матеріалів справи, в березні 2014 року на адресу ВККС України надійшло звернення виконуючого обов'язки прокурора Житомирської області Чумаченка А.І. щодо дій судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_4, в якому зазначено що суддею, без врахування інтересів держави, 29 квітня 2013 року ухвалено рішення у справі №201/4974/14-ц, відповідно до якого, за ОСОБА_5 визнано право власності на грошові кошти в розмірі 1005740 Євро і 100000 доларів США, переданих на зберігання ОСОБА_6 за договором зберігання від 14 серпня 2009 року, та зобов'язано ОСОБА_6 їх повернути. При цьому, вказані кошти попередньо були вилучені з сейфу при обшуку ТОВ «Поліпромінвест», працівниками УБОЗ України в Житомирській області 7 вересня 2012 року та приєднані до матеріалів кримінального провадження.

В рішенні ВККС України від 20 січня 2016 року №96/дп-16 зазначені наступні порушення, які допущені суддею ОСОБА_4 при розгляду вказаної справи:

не дотримано принципу верховенства права, внаслідок недоброчесного та несумлінного виконання ним обов'язків судді. Зокрема, суддею, всупереч вимогам статей 60, 213 ЦПК України (в редакції чинній на момент виникнення спору), ухвалено рішення про визнання права власності на кошти без доказів наявності спору між сторонами;

проігноровано роз'яснення пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» № 6 від 27.08.1976 року;

до участі у справі не було залучено Державну податкову інспекцію та потерпілих від злочину, прав та інтересів яких стосується судове рішення;

не повідомлено про розгляд справи УМВС України в Житомирській області, яким накладено арешт на спірні кошти.

За результатами розгляду дисциплінарної справи, ВККС України дійшла висновку про те, що суддя ОСОБА_4 за відсутності даних про наявність між сторонами спору щодо права власності ОСОБА_5 на грошові кошти та за відсутності доказів належності позивачу вилучених та арештованих органами досудового розслідування коштів в особливо великих розмірах, ухвалив незаконне рішення про визнання права власності на ці кошти за ОСОБА_5, зобов'язавши ОСОБА_6 (підозрюваного у кримінальному провадженні) повернути вилучені слідчим кошти, які на час звернення з позовом знаходились на зберіганні в ВФЗБО УМВС України в Житомирській області.

Тому ухвалення суддею ОСОБА_4 незаконного рішення створило передумови настання істотних негативних наслідків та приниження авторитету правосуддя.

Отже, під час розгляду цивільної справи №201/4974/13-ц суддею ОСОБА_4 не виконано, передбачених статтею 54 Закону № 2453-VI, обов'язків справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства, додержуватися присяги судді.

Враховуючи викладене, ВККС України прийнято рішення про те, що суддею ОСОБА_4 вчинено дії, що порочать звання судді, викликають сумнів у його об'єктивності, неупередженості та принижують авторитет судової влади.

Зазначене рішення ВККС України було предметом розгляду в адміністративній справі № 800/163/16 за позовом ОСОБА_4 до ВККС України про визнання незаконним та скасування рішення. Постановою Вищого адміністративного суду України від 22 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ВККС України у цій справі відмовлено.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» та Закон №1402-VIII, а 5 січня 2017 року набрав чинності Закон №1798-VII.

Статтею 131 Конституції України передбачено, що в Україні діє Вища рада правосуддя.

15 березня 2017 року було завершено реорганізацію Вищої ради юстиції у Вищу раду правосуддя.

Відповідно до абзацу другого пункту 19 розділу 3 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1798-VIII рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади, прийняті до набрання чинності Законом №1402-VIII, ВРП розглядає в порядку, встановленому главою 6 розділу II цього Закону. За результатом розгляду ВРП може прийняти рішення про звільнення судді з посади на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Таким чином, законодавець в Законі №1402-VІІІ врегулював процедуру застосування дисциплінарних стягнень за результатами розгляду дисциплінарних справ, в тому числі тих, з приводу яких прийнято рішення про відкриття дисциплінарної справи до набрання чинності цим законом.

Отже, на виконання зазначених вище вимог законодавства, ВРП, на підставі висновку ВККС України від 20 січня 2016 року №96/дп-16, здійснювала розгляд питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді ОСОБА_4

Статтею 112 Закону №1402-VIII визначено, що суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України, а саме:

1) неспроможність виконувати повноваження за станом здоров'я;

2) порушення суддею вимог щодо несумісності;

3) вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді;

4) подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням;

5) незгода на переведення до іншого суду у разі ліквідації чи реорганізації суду, в якому суддя обіймає посаду;

6) порушення обов'язку підтвердити законність джерела походження майна.

Відповідно до пункту 1 частини восьмої статті 109 Закону №1402-VІІІ, дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується у разі: вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.

Істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтування обов'язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який з таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду (пункт 1 частини 9 статті 109 Закону № 1402-VІІІ).

Згідно з пунктом 5 частини шостої статті 126 Конституції України (в редакції, що діяла на час відкриття дисциплінарної справи), порушення суддею присяги, є підставою для звільнення судді з посади.

Відповідно до частини другої статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» (в редакції, чинній на момент вчинення суддею дій, що стали підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності) порушенням суддею присяги є вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.

Отже дії, які згідно Закону №2453-VI охоплювались поняттям «порушення суддею присяги», відповідно до Закону №1402-VІІІ мають ознаки складу істотного дисциплінарного проступку.

Таким чином, зміни, що відбулися у правовому регулюванні дисциплінарної відповідальності суддів, не призвели до скасування відповідальності за дії, вчинені суддею ОСОБА_4 під час прийняття рішення у справі №201/4974/14-ц.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що ВРП вірно встановлено, що суддею ОСОБА_4 вчинено дії які порочить звання судді, викликають сумнів у його об'єктивності, неупередженості, принижують авторитет судової влади.

Таким чином, оскаржуване рішення ВРП містить посилання на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

Суд критично ставиться до посилань позивача на практику Європейського суду з прав людини у справі «Волков проти України», оскільки, з урахуванням вищезазначеного, ВРП при розгляді дисциплінарної справи не було порушено його право на повагу до приватного і сімейного життя та не допущено будь-якої дискримінації при реалізації ним своїх прав та свобод.

Що стосується доводів позивача з приводу пропуску строку притягнення до дисциплінарної відповідальності, колегія суддів зазначає таке.

Позивач, у своїх доводах наводить розрахунок та зазначає, що трирічний строк для притягнення його до дисциплінарної відповідальності сплив ще 4 листопада 2016 року, при цьому, посилаючись на частину шосту статті 99 Закону №2453-VI, вважає, що його фактично було притягнуто до дисциплінарної відповідальності лише 22 листопада 2016 року (тобто дати прийняття рішення Вищим адміністративним судом України у справі про оскарження рішення ВККС України від 20 січня 2016 року №96/дп-16).

Однак, колегія суддів, вважає такі доводи позивача безпідставними з огляду на таке.

Порядок та строк прийняття рішення у дисциплінарній справі стосовно судді врегульовано статтею 96 Закону №2453-VI (в редакції чинній на момент прийняття рішення ВККС України від 20 січня 2016 року). Відповідно до частини четвертої статті 96 Закону №2453-VI дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

При цьому, за змістом частини шостої статті 99 цього ж Закону, подання скарги до Вищої ради юстиції чи адміністративного позову до суду на рішення ВККС України про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності зупиняє застосування дисциплінарного стягнення.

Аналіз вказаної статті, дає змогу прийти до висновку, що поняття застосування дисциплінарного стягнення у строк не пізніше трьох років із дня вчинення проступку, в розумінні статті 96 Закону №2453-VI, є саме прийняття відповідного рішення про застосування певного виду дисциплінарного стягнення протягом такого строку.

Тобто, вказаною нормою врегульовано саме порядок прийняття рішення про застосування дисциплінарного стягнення до судді не пізніше вказаного строку, однак вона не містить вказівок щодо строку виконання такого рішення.

Такий висновок підтверджується частиною дев'ятою даної статті, відповідно до якої орган, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, може встановити у рішенні про застосування дисциплінарного стягнення порядок його виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення ВККС України про накладення на позивача дисциплінарного стягнення прийняте 20 січня 2016 року, тобто в межах трирічного строку, встановленого для його прийняття статтею 96 Закону № 2453-VI.

В свою чергу, позивач помилково тлумачить статтю 99 Закону №2453-VI, оскільки в даному випадку, положення цієї статті, вказують на неможливість застосування дисциплінарного стягнення у розумінні його виконання. У випадку протилежного такі положення були б позбавлені сенсу, у зв'язку із тим, що надають можливість судді оскаржувати рішення саме після його прийняття, а отже вказують, що суддю не можна звільнити на підставі такого рішення до вирішення, за наслідками оскарження, питання про його правомірність.

Безпідставними також, є посилання позивача на протиправність оскаржуваного рішення, у зв'язку із тим, що воно ґрунтувалося на рішенні ВККС України, що ухвалено з істотними порушеннями вимог законодавства, оскільки такі твердження позивача не відповідають обставинам справи, а рішення ВККС України, за наслідками його перегляду у судовому порядку постановою Вищого адміністративного суду України від 22 листопада 2016 року визнано правомірним.

Усі інші доводи позивача та їх обґрунтування, викладені в позовній заяві, повністю спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи і не ставлять під сумнів правомірність прийняття оскаржуваного рішення.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та відповідність оскаржуваного рішення ВРП від 13 квітня 2017 року №835/0/15-17 критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України.

За правилами статті 139 КАС України понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання цього позову відшкодуванню не підлягають, оскільки позивачу відмовлено у позові.

Керуючись статтями 241-246, 262, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_4 до Вищої ради правосуддя, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання незаконним та скасування рішення - відмовити.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 23 березня 2018 року.

Головуючий суддя О.В. Білоус

Судді В.М. Бевзенко

В.М. Шарапа

Н.А. Данилевич

І.Л. Желтобрюх