Справа № 569/853/17
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа №569/853/17

адміністративне провадження №К/9901/43558/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Стародуба О.П.,

суддів - Коваленко Н.В., Кравчука В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 23.03.2017р. (суддя - Ковальов І.М.) та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 27.06.2017р. (судді - Шевчук С.М., Бучик А.Ю., Майор Г.І.) у справі за його позовом до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання дій протиправним та зобов?язання вчинити дії,

встановив:

У січні 2017р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати протиправною відмову органу Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому щодо виплати йому одноразової грошової допомоги до 5 травня 2016р.; зобов?язати відповідача виплатити йому одноразову грошову допомогу до 5 травня у розмірі п?яти мінімальних пенсій за віком з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни, зокрема, має право на отримання разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі 5 мінімальних пенсій за віком. Однак, дана допомога у 2016 році йому виплачена у значно меншому розмірі, ніж передбачено законом.

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 23.03.2017р., залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 27.06.2017р., у задоволенні позову відмовлено.

З такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанції не погодився позивач, подав касаційну скаргу, в якій посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування касаційної скарги посилався на те, що допомога до 5 травня повинна бути виплачена йому у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, передбаченому ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Водночас, відповідачем незаконно, на думку позивача, така допомога виплачена йому у порядку та розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії ї соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Заперечуючи проти касаційної скарги, відповідач просив відмовити у її задоволенні.

В обгрунтування заперечень посилався на те, що відповідно до пункту 26 розділу VІ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Нормативно-правовим актом, який регулює розміри і порядок виплати щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня у 2016 році є прийнята 02.03.2016р. постанова КМУ №141, пп.2 п. 1 якої передбачено, що розмір допомоги, зокрема учасникам бойових дій - становить 920 грн.

Крім того, посилався на те, що за наявності декількох законів, норми яких по різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суд повинен застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріорітетності тієї норми, яка прийнята пізніше. З врахуванням зазначеного, відповідач вважає правомірним застосування під час виплати позивачу одноразовоої грошової допомоги до 5 травня у 2016 році постанови КМУ від 02.03.2016р. №141.

Відповідач також посилається на відповідність порядку здійснення виплат разової грошової допомоги учасникам бойових дій рішенням Конституційного Суду України від 03.10.1997р. №4-зп та від 25.01.2012р. № 3-рп/2012, а також правовій позиції, викладеній Європейським судом з прав людини у справі «Великода проти України».

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Так, відповідно до статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (в редакції Закону від 25.12.1998р.) щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Законом України від 28.12.2014р. №79-VІІІ "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", який набув чинності 01.01.2015р., розділ VІ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до положень пункту 1.1.1. постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. №141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань" встановлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; "Про жертви нацистських переслідувань" (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах: учасникам бойових дій - 920 гривень.

В ході розгляду справи по суті судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач є учасником бойових дій, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії УБД №074728 від 01.02.2016р.

У 2016 році позивачу було здійснено виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі 920 гривень відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. №141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

12.12.2016р. позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про перерахунок та виплату недоплаченої суми грошової допомоги, вважаючи, що розмір отриманої щорічної одноразової грошової допомоги як учаснику бойових дій, є меншим, ніж передбачено ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", проте відповіді на свою заяву не отримав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач здійснюючи нарахування та виплату позивачу одноразової допомоги до 05 травня, діяв відповідно до Закону України від 28.12.2014р. №79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" (чинного з 1 січня 2015 року), та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. №141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань".

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про те, що на час виникнення спірних правовідносин діяли два нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, проте по-різному встановлювали розмір щорічної одноразової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій.

Водночас, у рішенні від 03.10.1997р. Конституційний Суд України зазначив про те, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Враховуючи, що Закон України від 28.12.2014р. №79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" прийнятий пізніше, ніж Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а тому до спірних правовідносин, при визначенні розміру щорічної разової допомоги до 5 травня, підлягають застосуванню норми Закону України від 28.12.2014 р. №79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".

Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні рішень врахували правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 09.10.1979р. у справі "Ейрі проти Ірландії" та у рішенні Конституційного Суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012, на підставі чого дійшли висновку, що виплачуючи позивачу в 2016 року допомогу до 5 травня у розмірі, передбаченому постановою КМУ від 02.03.2016р. №141, відповідач діяв у межах повноважень та у відповідності до законів та Конституції України.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанції колегія суддів погоджується і вважає, що вони відповідають нормам матеріального та процесуального права і фактичним обставинам справи.

Мотиви та доводи, наведені у касаційній скарзі, висновки суду апеляційної інстанції не спростовують та є безпідставними, оскільки в ході розгляду справи судами встановлено, що виплачуючи допомогу в розмірі 920 грн. відповідач діяв відповідно до вимог Закону України від 28.12.2014р. №79-VІІІ "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" та постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. № 141, а тому суди обгрунтовано прийняли рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилання позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин норми статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", також є безпідставним і висновки судів не спростовує, оскільки положеннями Закону України від 28.12.2014р. №79-VІІІ "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", яким розділ VІ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України та постанова Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. №141, яка прийнята на виконання зазначених приписів Бюджетного кодексу України, не визнані Конституційним Судом України неконституційними, отже вони підлягали застосуванню при визначенні суми допомоги до 5 травня у 2016 році.

Аналогічна правова позиція була висловлена у постанові Верховного Суду від 13.02.2018р. у справі №713/62/17.

Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки при ухваленні рішень суди порушень норм матеріального та процесуального права не допустили, тому суд прийшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 345, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 23.03.2017р. та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 27.06.2017р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

О.П. Стародуб

Н.В. Коваленко

В.М. Кравчук