Справа № 523/9641/17
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2018 р.м.ОдесаСправа № 523/9641/17

Категорія: 10.2 Головуючий в 1 інстанції: Аліна С.С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Косцової І.П.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

представника апелянта - ОСОБА_1;

позивача - ОСОБА_2 та її адвоката - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (далі - Пенсійний фонд), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення №83 від 29 травня 2017 року про відмову в призначенні пенсії за віком;

- зобов'язати зарахувати до страхового стажу період роботи в кооперативі «Каштан» на посаді швачки з 20 липня 1988 року по 22 серпня 1995 року;

- зобов'язати призначити пенсію за віком згідно частини 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 13 травня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до положень наведеного вище пенсійного законодавства має право на призначення дострокової пенсії за віком, оскільки є матір'ю інваліда з дитинства другої групи. Позаяк призначення інвалідності відбулось після досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку, Пенсійному фонду на підтвердження того, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку був наданий висновок лікарсько-консультаційної комісії.

Обґрунтовуючи обставини того, що вона працювала швачкою в кооперативі «Каштан», позивач посилається на те, що це підтверджується записом у трудовій книжці, який посвідчений головою та відповідною печаткою кооперативу.

Відсутність у трудовій книжці записів про дати та номери наказів щодо прийняття на роботу, позивач пояснила тим, що її фактично було допущено до роботи і нею як робітником та керівником як роботодавцем виконувались усі умови трудового договору.

Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав достовірними надані позивачем докази про те, що вона є матір'ю дитини інваліда з дитинства, в якій інвалідність виникла до 6-річного віку та враховуючи висновок лікарсько-консультаційної комісії (далі - ЛКК) має право на призначення відповідної пенсії.

Крім цього, суд вважав підтвердженим факт наявності у позивача достатнього страхового стажу, що, відповідно до частини 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», дає право на призначення дострокової пенсії за віком.

В апеляційній скарзі Пенсійний фонд, не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Так, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у трудовій книжці позивача відсутні виписки з наказів про прийняття її на роботу, а тому не можна вважати підтвердженим трудовий стаж за періоди роботи з 20 липня 1988 року по 20 серпня 1995 року.

Окрім того, за твердженням апелянта, пунктом 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі Порядок № 22-1) встановлено, що, у разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Тлумачуючи даний пункт Порядку № 22-1, апелянт стверджує про те, що вказана норма вимагає не тільки надання матір'ю інваліда дитинства висновку ЛКК, а також висновку МСЕК.

Також апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи, незаконно було стягнуто з Пенсійного фонду на користь позивача судовий збір, адже він звільнений від сплати такого збору.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до запису в трудовій книжці, позивач з 20 липня 1988 року по 22 серпня 1995 року працювала у кооперативі «Каштан» на посаді швачки (а.с.19-21).

Відомостей про те, на підставі чого внесена даний запис, тобто документ, його дата та номер відсутні.

Позивач є матір'ю ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (а.с.26).

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 2-18 ОД №014241 від 16 березня 2009 року, дочка позивача є інвалідом другої групи безстроково, причина інвалідності з дитинства (а.с.22, 24), про що їй було видано відповідне посвідчення.

Висновком ЛКК, виданого КУ «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня» від 01.10.2012 року № 95 встановлено, що комісія, на підставі вивчення наданих медичних документів, дійшла висновку про те, що захворювання, що призвело до інвалідності мало місце до 6-річного віку та дає право на визнання дитини інвалідом з дитинства згідно з наказом МЗ № 175 від 09.12.1991 року та наказами МОЗ України № 482 від 04.12.2001 року, № 342 від 11.07.2005 року (а.с.23).

Консультативним висновком обласної Одеської клінічної лікарні від 13.04.1989 року, епікризу міської лікарні № 1 № 828 від 02.06.1989 року, епікризом дитячої міської лікарні № 1 від 13.05.1994 року № 632, епікризом дитячої міської лікарні № 1 від 17.11.1994 року № 1570, епікризом міської лікарні № 1 від 03.09.1993 року № 1055, витягом з рішення ЛКК дитячої міської поліклініки № 1 від 08.10.2001 року № 454 підтверджується факт придбання вродженого захворювання ОСОБА_4 (а.с.27-39).

23 травня 2017 року позивач звернулася до Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства (а.с.17).

Рішенням №83 від 29 травня 2017 року Пенсійний фонд відмовив позивачу в задоволенні вказаної заяви, посилаючись на недостатній страховий стаж, вважаючи, що в наявності є 10 років 4 місяці 17 днів.

До страхового стажу роботи відповідачем не зараховано період роботи з 20 липня 1988 року по 22 серпня 1995 року, оскільки цей період не підтверджено первинними документами (відсутні номери наказів і дати прийняття на роботу та звільнення).

Крім цього, Пенсійний фонд вважав, що висновок ЛКК, що виданий КУ «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня» від 01 жовтня 2012 року № 95 не відповідає вимогам п.2.18 Порядку № 22-1 (а.с.18).

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, перевіряючи в порядку контролю пенсійну справу позивача, звернуло увагу на те, що рішення відповідача за №83 від 29 травня 2017 року про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства, складено некоректно, оскільки відсутній акт перевірки на обґрунтування висновку щодо непідтвердження первинними документами періоду роботи з 20 липня 1988 року по 22 серпня 1995 року. Пенсійну справу направлено на доопрацювання (а.с.98).

Суд першої інстанції, проаналізувавши фактичні обставини справи та вірно визначивши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, прийняв законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Про законність та обґрунтованість судового рішення, свідчить наступна законодавча база.

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Статтею 1 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 26 цього ж Закону особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше п'яти років.

Нормами, які містяться в абзаці 4 пункту 3 Розділу XV Прикінцеві положення Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV), встановлено, що жінки, які народили п'ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

Відповідно до пункту 2.18 Порядку № 22-1 визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров'я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Аналізуючи зазначені норми матеріального права, колегія суддів дійшла такого правового висновку.

Мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії або висновку МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років.

У даній справі встановлено, що дочка позивача визнана інвалідом дитинства у двадцятирічному віці.

З аналізу наведених норм суд першої інстанції цілковито правильно зазначив, що для призначення позивачу дострокової пенсії за віком їй було достатньо надати висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Апелянт наполягає на те, що пункт 2.18 Порядку № 22-1 слід трактувати як обов'язок заявника для призначення такого виду пенсії надавати висновок ЛКК, а також висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Колегія суддів вважає таке тлумачення законодавчої норми алогічним, з наступних підстав.

По-перше в самій нормі чітко зазначено про необхідність мати або висновок ЛКК та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років.

Так, якщо два сполучника стоять через дріб та/або, слідує, що перша або друга з умов не є обов'язковою, якщо присутнє слово «або».

По-друге слід уважно подивитися на повноваження ЛКК та МСЕК.

Повноваження лікарсько-консультативних комісій надавати висновок про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, передбачено підпунктом 6 п. 7 Положення про лікарсько-консультативну комісію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917.

Для отримання такого висновку жінка має звернутись із відповідною заявою до керівництва закладу охорони здоров'я, в якому її дитина перебувала на обліку до досягнення шестирічного віку, одночасно надавши документи, які б дали можливість встановити медичні показання для визнання його дитиною-інвалідом до досягнення цього віку. Такими документами, зокрема, є медична картка дитини, консультаційні висновки спеціалістів, виданих після стаціонарного або амбулаторного обстеження та лікування дитини в закладах охорони здоров'я та науково-дослідних установах, визначених МОЗ, тощо.

Водночас відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, що затверджені постановою Кабінету міністрів України від 03 грудня 2009 року за №1317, медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності, у тому числі особам з інвалідністю за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Лікарсько-консультативна комісія лікувального профілактичного закладу охорони здоров'я направляє осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, на огляд комісії за формою, затвердженою МОЗ.

Також, МСЕК встановлює причинний зв'язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, встановлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного віку.

Порівняльний аналіз даних нормативних актів свідчить про те, що до повноважень лікарської комісії входить встановлення наявності медичних показань для визнання дочки позивача дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, а до повноважень МСЕК проведення експертизи з метою встановлення інвалідності.

Найважливішим питанням в даній справі це встановлення наявності медичних показань для визнання ОСОБА_4 дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Відповідь на це питання надала, відповідно до своїх повноважень ЛКК.

Між тим, МСЕК встановила ОСОБА_4 другу групу інвалідності зазначивши причинний зв'язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві.

Отже, якщо б у позивача був відсутній висновок ЛКК, вона мала права надати висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років.

Слушно зауважити, що з приводу спору, що є предметом розгляду, існує постанова Верховного Суду України від 02 грудня 2014 року у справі № 21-321а14, де наголошено на тому, що при призначенні достроково пенсії матері дитині інваліда з дитинства обов'язковою умовою є надання висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Дослідивши доводи апелянта щодо відсутності підстав для зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача в кооперативі «Каштан», колегія суддів дійшла висновку про їх необґрунтованість у зв'язку з наступним.

Відповідно до Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Стаття 24 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), що діяв на момент спірних правовідносин, містила випадки додержання письмової форми договору, а також передбачала, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

Стаття 21 КЗпП України (в редакції на час спірних правовідносин) встановлювала, що «трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, ..., а власник підприємства, …, зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату…».

Тобто трудовий договір це саме угода сторін - двосторонній правочин.

Згідно зі ст. 218 Цивільного кодексу України недотримання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Отже, недотримання роботодавцем обов'язку оформлення трудового договору наказом не спростовує факту існування трудових відносин та не тягне визнання трудового договору, укладеного в усній формі, недійсним.

У той же час, для підтвердження своїх доводів щодо не підтвердження позивачем свого страхового стажу в кооперативі «Каштан» Пенсійний фонд не дослідив питання, чи сплачував роботодавець позивача, за спірний період, страхові обов'язкові платежі до Пенсійного фонду.

Висновок про те, що позивач не має право на зарахування спірного стажу, суб'єкт владних повноважень робить на підставі недотримання роботодавцем Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

На думку суду, наведені вище формальні порушення заповнення трудової книжки з боку роботодавця не можуть позбавити позивача права на врахування цього періоду роботи до страхового стажу.

Як наголошує Європейський Суд з прав людини, розглядаючи спори щодо протиправності рішень суб'єкта владних повноважень, «…не застосовуйте закон відповідно до його букви, якщо це призведе до порушення легітимних цілей закону».

Аналогічні вимоги містить ст. 6 КАС України, яка встановлює, що при вирішенні справи суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Розглядаючи питання щодо необґрунтованого, на думку апелянта, стягнення з нього судом першої інстанції судового збору, колегія суддів бажає зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, в редакції від 03 серпня 2017 року, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Аналогічна норма збереглася і в новій редакції КАС України від 15 грудня 2017 року (ч.1 ст.139).

За таких умов, враховуючи, що рішення ухвалено на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з Пенсійного фонду судових витрат, понесених позивачем.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, є всі підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, на підставі ст. 316 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі - залишити без задоволення.

Постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова

Повне судове рішення складено 26.03.2018 року.