Справа № 810/508/18
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2018-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2018 року № 810/508/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши матеріали адміністративної справи за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про оскарження рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ФОП ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 04.07.2017 № 7438-13.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу є власником нежитлової будівлі, яку він, як сільськогосподарський товаровиробник, використовує для обслуговування своєї сільськогосподарської діяльності, а тому, відповідно до пункту ж 266.2.2 статті 266 Податкового кодексу України, звільнений від спалати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідач проти позову заперечував, надав до суду письмовий відзив, у якому просив у задоволені позову відмовити. Таку позицію мотивував тим, що на житлове приміщення, яке перебуває у власності ОСОБА_1 не поширюються норми, встановлені пунктом "ж" 266.2.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки він не є юридичною особою, а тому відсутні будь-які правові підстави для ненарахування податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Також, відповідач зазначив що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято щодо фізичної особи ОСОБА_1, але до суду звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1.

Ухвалою суду від 01.02.2018 відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.

Службовим документом від 19.03.2018 на підставі клопотань учасників справи, подальший розгляд справи вирішено здійснювати у порядку письмового провадження, відповідно до частини третьої статті 194 КАС України.

Дослідивши наявні матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд дійшов до висновку про наступне.

Громадянин ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 11.12.2000, про що свідчить запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 0000723 (а.с. 6).

Основаним видом діяльності позивача, згідно із відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є розведення інших тварин.

Витяг з реєстру платників єдиного податку від 21.11.2017 свідчить про те, що суб`єкт господарювання ОСОБА_1 з 01.01.2012 є платником єдиного податку 2 групи (а.с. 15).

На підставі договору купівлі-продажу від 19.01.2007 №106, позивач є власником нежитлової будівлі (телятника), що розташована в селі Володимирівка, Київська область, по вулиці Шевченка, будинок 2а, загальною площею 988,4 кв.м.(а.с. 12).

У липні 2017 року Головним управлінням ДФС у Київській області було прийнято податкове повідомлення-рішення від 04.07.2017 №7438-13, яким позивачу визначено податкове зобов`язання за платежем "податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" за 2016 рік у сумі 13620,15 грн.

Отримавши вказане податкове-повідомлення рішення, ОСОБА_1 оскаржив його в адміністративному порядку до Головного управління ДФС України (а.с. 18).

У своїй скарзі від 06.10.2017 позивач зазначив, що відповідно до Національного класифікатора видів економічної діяльності, ним проводиться такий вид діяльності, як 01.49 "Розведення інших тварин". Для ведення такої діяльності ОСОБА_1 було придбано основні засоби, а саме телятник, який використовується безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Тому, у розумінні статті 1 Закону України "Про сільськогосподарський перепис" він є сільськогосподарським виробником, а відповідно до пункту 266.2.2 Податкового кодексу України, телятник є будівлею, яка не оподатковується.

Розглянувши скаргу, контролюючий орган прийняв рішення від 05.12.2017 №16153, яким податкове повідомлення- рішення від 04.07.2017 №7438-13 залишив без змін, а скаргу -без задоволення ( а.с. 10).

Таке рішення Державна фіскальна служба України пояснила тим, що відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України, сільськогосподарський товаровиробник - це юридична особа незалежно від організаційно -правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, а скаржник є фізичною особою, що свідчить про не поширення на нього податкової пільги, передбаченої пунктом 266.2.2 Податкового кодексу України.

Вважаючи, що податкове повідомлення-рішення від 04.07.2017 №7438-13 є протиправним та таким, що суперечить податковим нормам, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, які виникли між сторонами спору, суд зазначає наступне.

Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначено статтею 266 Податкового кодексу України.

У підпунктах 266.1.1, 266.2.1, 266.3.1, 266.3.2 статті 266 ПК України передбачено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

При цьому, відповідно до абзацу "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Таким чином, суд вважає, що оскільки позивач, як особа, яка займається розведенням тварин, використовує нежитлову будівлю (телятник) у своїй господарській діяльності, він є звільнений від сплати такого.

У зв`язку із чим, суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що позивач не є сільськогосподарським товаровиробником у розумінні статті 266 ПК України.

Так, Податковий кодекс України містить положення підпункуту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, відповідно до якого сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Однак, суд звертає увагу, що наведе у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначення "сільськогосподарського товаровиробника" діє саме для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу, тобто, виключно для визначення групи суб`єкта господарювання при застосуванні спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності.

За таких обставин, враховуючи зазначене, суд вважає, що контролюючий орган невірно тлумачить вказану норму та помилково вважає, що сільськогосподарським товаровиробником є лише юридична особа, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий рік дорівнює або перевищує 75 відсотків.

При вирішенні спірного питання суд враховує, що відповідно до пунктів 5.2, 5.3 статті 5 ПК України, у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу; інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

При цьому, спеціальним законом у сфері сільськогосподарської діяльності, а саме Законом України "Про сільськогосподарський перепис", закріплено, що виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно - правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності.

Також, у Законі України "Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років", який є чинним, міститься наступне визначення, сільськогосподарський товаровиробник - фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

У цьому контексті суд зазначає, що факт зайняття позивачем сільськогосподарською діяльністю встановлений на підставі матеріалів справи є безспірним та не заперечується відповідачем, а тому фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є сільськогосподарським товаровиробником і має право на пільги, передбачені абзацом "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Окрім того, Головним управлінням ДФС у Київській області не було враховано презумпцію правомірності рішень платника податку, закріплену підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України, відповідно до якої в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

При цьому, виходячи із спірних правовідносинах необхідно врахувати рішення Європейського суду з прав людини у справах Сєрков проти України (заява №39766/05), Щокін проти України (заяви №23759/03 та №37943/06), якими було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Щодо посилань відповідача на те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято щодо фізичної особи ОСОБА_1, але до суду звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1, суд зазначає.

Фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства) як платники податків поділяються на дві групи: 1) фізичні особи, що не мають статусу суб'єкта підприємницької діяльності; 2) фізичні особи, що мають статус суб'єкта підприємницької діяльності.

Так, відповідно до статті 128 Господарського кодексу України, громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи. Громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення.

Отже, громадянин без статусу підприємця отримує дохід за місцем основної роботи, а громадянин, як підприємець свої доходи одержує саме від здійснення підприємницької діяльності.

Таким чином, позивач є громадянином, який має статус суб'єкта підприємницької діяльності, а тому свій дохід одержує від її здійснення, а саме, займаючись сільськогосподарською діяльністю, сплачуючи податки, як платник єдиного податку.

Із статті 15 ПК України убачається, що платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Аналізуючи зазначену норму-дефініцію, суд приходить до висновку, що фізична особа, як платник податку включає в себе фізичну особу-підприємця, інакше фізична особа- підприємець не була б суб`єктом справляння податків взагалі.

Враховуючи наведе вище, суд відхиляє посилання відповідача щодо неналежності звернення до суду фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як закріплено частиною другою статті 2 КАС України, У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, суд вважає, що приймаючи податкове повідомлення-рішення від 04.07.2017 №7438-13, відповідач значно звузив права фізичної особи-підприєця порівняно з юридичними особами, проявивши податкову дискримінацію, не забезпечивши однакового підходу до всіх платників податків, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 04.07.2017 №7438-13.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лисенко В.І.

Повний текст рішення складено 30.03.2018