Справа № 761/42289/17
Суддя: Піхур О. В.
Дата ухвалення: 2018-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/761/318/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

за участю:

секретаря судового засідання - Кияшко К.О.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача

Київського міського

військового комісаріату - Ткаченко Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Київського міського військового комісаріату про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київського міського військового комісаріату (далі - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з 01 березня 1980 року по 22 листопада 1980 року приймав участь у бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан. 25 серпня 2016 року позивачу було встановлено другу групу інвалідності у зв'язку з пораненням, контузією та захворюванням, що пов'язане з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країні де велись бойові дії. 20.10.2017 року позивач звертався до відповідача із заявою про направлення поданих ним документів до Міністерства оборони України для призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням другої групи, яка настала внаслідок отриманого поранення під час виконання обов'язків військової служби. Всупереч положенням Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2013 № 975, відповідач відмовив позивачу у направленні його заяви та пакету документів до Міністерства оборони України для розгляду посилаючись на відсутність правових підстав для здійснення такої виплати у відповідності до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, в зв'язку з чим звернувся до суду із вказаним позовом.

Тому, позивач просив суд зобов'язати відповідача направити на розгляд Міністерству оборони України подані позивачем документи для прийняття рішення щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги як військовослужбовцю, інвалідність (друга група) настала внаслідок поранення (контузії) і захворювання, так пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити, зазначивши, що вважає дії відповідача незаконними.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, підтримав письмові заперечення, зазначивши, що ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в тій редакції, на підставі якої звертається позивач, набрала чинності 01.01.2007р., а оскільки Закон зворотної дії в часі немає, то, відповідно, її положення не можуть застосовуватись до правовідносин, що виникли до цієї дати, отже на день звільнення позивача з військової служби у 1980 році та на даний час не існувало правової норми яка б давала право на отримання одноразової грошової допомоги, тому підстав для направлення документів до Міністерства оборони України для розгляду не має.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, повно, об'єктивно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в Дарницькому районному у м. Києві військовому комісаріаті, з 01 березня 1980 року по 22 листопада 1980 року приймав участь у бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан, що підтверджується довідкою від 08.09.2016р. №140 (а.с. 18).

З Довідки МСЕК серії АВ № 0447995 від 25.08.2016 року вбачається, що позивачу була встановлена друга група інвалідності з 23.08.2016 року довічно. Причиною інвалідності зазначено поранення, контузія, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с 14).

З Витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, оформлене протоколом №3355 від 03.08.2016 року вбачається, що осколкові поранення голови, обох рук, правої ноги (контузія головного мозку 1980р.), що підтверджується висновком спеціаліста в галузі СМЕ Київського міського бюро СМЕ №1575/ж від 15.06.2016 року, які в подальшому призвели до розвитку: стійких залишкових явищ перенесеної контузії у вигляді посттравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії ІIІ ст., з вираженим цефалгічним, церебростенічним синдромами, вегето-судинною дисфункцією, вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом, частими (1-2 рази на тиждень) лікворо-гіпертензивними кризами та інтелектуально- мнестичним зниженням, прогресуючого перебігу. Стійких наслідків перенесених ГПМК (2000, 2006 рр.) по типу ішемії в басейні лівої СМА та вертебро-базилярному басейні у вигляді бульбарного синдрому, помірного центрального тетрапарезу з порушенням функції ходьби, вираженого вестибуло-атактичного синдрому. ІХС. Дифузного кардіосклерозу. Гіпертонічної хвороби III ст., кризового перебігу. Гіпертензивного серця СН II А стадія. Цереброваскулярної хвороби, що підтверджується медичними документами - поранення, контузія, захворювання, так, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. (а.с. 14-17)

Судом встановлено, що 20.10.2017 року позивач звертався до Київського міського військового комісаріату із відповідною заявою про направлення заяви та пакету документів до Міністерства оборони України для призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням ІІ групи, проте листом від 02.11.2017 року № ВСЗ/2051 останній повідомив, оскільки первинне встановлення 2 групи інвалідності у зв'язку з пораненням, контузією, пов'язаними з виконанням обов'язків військової служби в країнах де велись бойові дії комісією МСЕК повторно отримав 23.08.2016р. до набрання чинності нової редакції статті 16 Закону Країни «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», то права на виплату одноразової грошової допомоги відповідно до постанови КМУ від 25.12.2013 №975 позивач не має.

Між ти, вказані посилання Відповідача є помилковими, оскільки суперечать вимогам законодавства і судовій практиці.

Так, Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (ч. 5 ст. 17 Конституції України).

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Так, згідно положень ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно ст. 41 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов'язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, що діяла на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Дія Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зокрема, поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов'язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти (п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону).

Згідно зі статтею 12 статті 1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв'язку з особливим характером військової служби, яка пов'язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов'язків військової служби або внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням ним обов'язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно п."б" ч.1 ст.16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

В постанові Верховного Суду України від 10 березня 2015 року у справі №21-563а14 по справі з аналогічними правовідносинами, визначено, що право на отримання допомоги виникає у військовослужбовця з моменту настання інвалідності, а не з моменту звільнення з військової служби. Крім того, визначено, що одноразова грошова допомога є компенсаційним механізмом соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

У відповідності до ч.9 ст.16-3 вищезазначеного Закону порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ від 25.12.2013 № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, який в свою чергу визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов'язаний та резервіст).

Відповідно до п. 3 Порядку визначено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Підпунктом 1 п.6 вказаного Порядку передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов'язків військової служби або внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням ним обов'язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Наведені норма не містять посилань на встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин під час первинного чи повторного огляду медико-соціальною експертною комісією.

Як вбачається з матеріалів справи, ІІ група інвалідності встановлена позивачу за наслідками огляду з 23.08.2016р. та причиною інвалідності є поранення, контузія, захворювання, пов'язане з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі №21-563а14 від 10 березня 2015 року, право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разу, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я, яке мало місце в період її проходження.

Аналогічний правовий висновок у спорі цієї ж категорії вже був висловлений Верховним Судом України у постанові від 18 листопада 2014 року справа №21-446а14.

Згідно положень п. 12 Порядку, призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов'язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов'язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Пунктом 11 Порядку передбачено, зокрема, що особа, якій виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності подає відповідний пакет документів саме уповноваженому органу.

Відповідно до п. 13 Порядку, керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

З метою виконання вказаного пункту Порядку при Міністерстві оборони України створено Комісію, основним завданням якої у відповідності до Положення про Комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, затвердженого Наказом Міноборони України від 26.10.2016 № 564, зокрема, є вивчення документів та прийняття рішень про призначення (відмову у призначенні) одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

В судовому засіданні встановлено, що уповноваженим органом в даному випадку є Київський міський військовий комісаріат.

Аналізуючи зміст зазначених норм та положень, можна дійти висновку, що на відповідача, у випадку вирішення вказаного питання покладено обов'язок подати у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Остаточне рішення щодо призначення або відмови у призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» приймається виключно Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум уповноважена приймати рішення.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити їх захистити шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

За приписами ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч.2 ст.77 КАС України).

Відповідно до п.п.3-6 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Аналізуючи дані положення процесуального законодавства, можна дійти висновку, що законодавцем передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов'язувати суб'єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи, що відповідач не довів правомірність своїх дій щодо відмови позивачу у направленні пакету документів до розпорядника бюджетних коштів - Міністерства оборони України щодо здійснення нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при настанні ІІ групи інвалідності внаслідок виконання обов'язків військової служби, а тому суд вважає, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно ст.139 КАС України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 2, 5, 73, 74, 77, 139, 241, 242, 245, 246, 255, 295, 296 382, 383 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до Київського міського військового комісаріату про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Зобов'язати Київський міський військовий комісаріат направити на розгляд Міністерству оборони України подані ОСОБА_3 документи для прийняття рішення щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги як військовослужбовцю, інвалідність другої групи якого настала внаслідок поранення (контузії) і захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Стягнути з Київського міського військового комісаріату в дохід держави судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень КАС України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 186 КАС України : апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на подання апеляційної скарги з клопотанням про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного рішення суду 28.03.2018 року.

Суддя