Справа № 766/22772/17
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2018-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 р.м. ХерсонСправа № 766/22772/17
ОСОБА_1 окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся з адміністративним позовом до Херсонського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області, в якому просить визнати протиправною та дискримінаційною бездіяльність Херсонського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області щодо невиплати позивачу пенсії за віком з квітня 2017 року, зобов'язати ОСОБА_1 об'єднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області виплатити позивачу заборгованість пенсії за віком з квітня 2017 року по день поновлення виплат з урахуванням компенсації втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є тимчасово переміщеною особою і знаходиться на обліку відповідача як пенсіонер з грудня 2014 року. З квітня 2017 року пенсійний орган припинив виплату пенсії. Вважає такі дії відповідача протиправними та дискримінаційними, так як ні Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 р. № 1058-ІV, ні Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 р. № 1669-VІІ, ні будь-яким іншим Законом України не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат особам, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади. Виходячи із ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст.29 ЦК України, правової та соціальної природи пенсії право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія. Згідно ст.3 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" до суб'єктів системи пенсійного забезпечення в Україні не належать ані Служба безпеки України, ані Держприкордонслужба, ані виконавчі комітети органів місцевого самоврядування, ані "Ощадбанк". Тому інформація, яка надійшла від Держприкордонслужби у зв'язку з тривалою відсутністю за місцем проживання/перебування як внутрішньо переміщеної особи, або рішення засідання комісії при виконавчому комітеті, або відкриття пенсійного рахунку в іншому, ніж "Ощадбанк" банку, не можуть бути підставами для припинення пенсій особі, в тому числі і з тих причин, що ці рішення про припинення винесені не територіальним органом ПФУ або судом.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02.01.2018 р. адміністративний позов ОСОБА_2 передано на розгляд до Херсонського окружного адміністративного суду за підсудністю.

Справа надійшла до Херсонського окружного адміністративного суду 23.01.2018 р. та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 23.01.2018 р. передана на розгляд судді Бездрабку О.І.

Ухвалами від 24.01.2018 р. та від 12.02.2018 р. позовну заяву було залишено без руху та встановлено строк для усунення її недоліків.

Позивач усунув недоліки позовної заяви і ухвалою від 27.02.2018 р. у справі відкрито спрощене провадження.

21.03.2018 р. від Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що позивач звернувся до Управління із заявою про нарахування та виплату недоотриманої пенсії з квітня 2017 року. Комісією Управляння праці та соціального захисту населення Суворовської районної у м.Херсоні ради прийнято рішення від 21.09.2017 р. № 17, яким позивачу відмовлено у відновленні недоотриманої пенсії. Головне управління Пенсійного фонду України у Херсонській області у відповідності до вимог Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. № 365, може нарахувати і виплатити позивачу пенсію з 01.04.2017 р. виключно на підставі рішення Комісії.

Також 21.03.2018 р. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області подано заяву про заміну сторони, яка мотивована тим, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.11.2017 р. № 821 ОСОБА_1 об'єднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області реорганізоване шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області.

Ухвалою від 23.03.2018 р. замінено первинного відповідача ОСОБА_1 об'єднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі - відповідач).

З урахуванням п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є пенсіонером за віком, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1, виданого 23.03.2011 р.

Позивач виїхав з тимчасово окупованої території (район проведення антитерористичних операцій), що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 09.12.2014 р. № НОМЕР_2, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Херсонській області та отримував пенсію.

З 01.04.2017 р. виплату пенсії ОСОБА_2 припинено, що не заперечується відповідачем у відзиві на адміністративний позов.

Згідно ч.1 ст.78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо призупинення нарахування та виплати пенсії, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Згідно ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є конституційним правом позивача.

Відповідно до преамбули Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) цей Закон, зокрема, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Частиною 1 статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною 3 статті 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З викладеного слідує, що положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Таким чином, правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Підстави припинення виплати пенсії встановлені ч.1 ст.49 Закону № 1058-IV, за приписами якої виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.49 Закону № 1058-IV, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст.49 Закону № 1058-IV.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 р. № 1706-VІІ, відповідно до ст.7 якого для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

В п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 р. № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 р. № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України".

Тобто, за приписами наведеної норми умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ "Державний ощадний банк України".

Згідно п.6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 р. (в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 352 від 08.06.2016 р.) (далі - Порядок № 509), довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20 червня 2016 р., яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону.

Судом встановлено, що довідка про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщену особу від 09.12.2014 р. № НОМЕР_3, є дійсною. На зворотному боці довідки є відмітка Управління праці та соціального захисту Суворовської районної у м.Херсоні ради про продовження її дії з 16.03.2017 р. безстроково.

Належних та допустимих, достовірних та достатніх доказів в розумінні приписів ст.ст.73-76 КАС України про її скасування до суду відповідачем не надано.

Відповідно ст.12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

За приписами п.7-1 Порядку № 509 у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

Інформації про надсилання рішення про скасування довідки від 09.12.2014 р. № НОМЕР_2 позивачу на адресу місця проживання в матеріалах справи відсутня. Про наявність такого не зазначається відповідачем і у відзиві на позовну заяву.

В матеріалах справи відсутні докази про прийняття рішення про скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи позивача від 09.12.2014 р. № НОМЕР_2 органом, який її видав - Управлінням праці та соціального захисту населення. Навпаки, як вже зазначалося, на зворотному боці довідки є відмітка Управління праці та соціального захисту Суворовської районної у м.Херсоні ради про продовження її дії з 16.03.2017 р. безстроково.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що призначення, виплата, припинення пенсійних виплат, у тому числі і внутрішньо переміщеним особам, має здійснюватися виключно на підставі норм Законів щодо пенсійного забезпечення на рівні з іншими громадянами України.

Відповідачем до відзиву не надано доказів того, що ним приймалося рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_2, як того вимагають приписи ч.1 ст.49 Закону № 1058-ІV, а лише міститься посилання на отримання рішення від Управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної у м.Херсоні ради від 21.09.2017 р. № 17.

Однак суд не приймає до уваги вказані доводи відповідача, так як відповідачем надано не рішення, а витяг з протоколу засідання комісії від 21.09.2017 р. № 17, в якому взагалі відсутня вказівка на підставу для відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати ОСОБА_2 Також у даному витязі з протоколу не зазначено з якого періоду відмовлено у призначенні (відновленні) соціальної виплати.

При цьому суд звертає увагу на те, що витяг з протоколу датований 21.09.2017 р., а виплату пенсії позивачу припинено з 01.04.2017 р. Таким чином, виплату пенсії припинено раніше, ніж відбулося засідання комісії, рішення якої, на думку відповідача, є підставою для припинення виплати пенсії.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку щодо порушення відповідачем вимог ст.19 Конституції України та ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", оскільки позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення та за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Доводи відповідача з посиланням, як на підставу припинення пенсійних виплат, на постанову Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. № 365 "Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", суд вважає безпідставними, оскільки Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" має вищу юридичну силу. До того ж, дана постанова Кабінету Міністрів України приймалися задля забезпечення реалізації положень Закону України від 20.10.2014 р. № 1706-VІІ "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", яким встановлюються гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб. Позивач підпадає під ознаки, наведенні у ст.1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", яка визначає поняття внутрішньо переміщеної особи.

Аналогічна правова позиція у даній категорії справі викладена у постановах Верховного Суду від 22.03.2018 р. по справі № 243/6391/17 (провадження № К/9901/2851/17), від 20.03.2018 р. по справі № 408/2818/17-а (провадження № К/9901/2707/17), від 20.03.2018 р. по справі № 573/1759/17 (провадження № К/9901/3564/18), від 20.03.2018 р. № 234/12389/17 (провадження № К/9901/131/17), від 15.03.2018 р. по справі № 243/5484/17 (провадження № К/9901/34636/18), від 13.03.2018 р. по справі № 235/4162/17 (провадження № К/9901/2387/17).

Приписами ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України" зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров'я (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за ст.1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Як зазначено в п.333 цього рішення: "Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратистський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією".

На підставі вищевикладеного, за відсутності факту прийняття відповідного рішення, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для невиплати позивачу пенсії.

Що стосується позовної вимоги про визнання бездіяльності відповідача дискримінаційною, суд зазначає наступне.

Згідно ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Відповідно до ст.245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій, визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з наведеного суд вийде за межі повноважень, передбачених ст.245 КАС України, в разі задоволення вимог про визнання бездіяльності дискримінаційною, у зв'язку з чим позовна вимога про визнання бездіяльності відповідача дискримінаційною задоволенню не підлягає.

Крім того, суд вважає не доведеним з боку позивача, що вчинення бездіяльності відповідачем щодо зупинення виплати пенсії мали ознаки дискримінації.

Також суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог в частині зобов'язання відповідача виплатити заборгованість пенсійних виплат з урахуванням компенсації частини доходів позивачу, оскільки ці пенсійні виплати ще не нараховані, а тому заборгованість з їх виплати перед позивачем не виникла.

Стосовно вимоги позивача про встановлення судового контролю, суд зазначає, що відповідно до ст.382 КАС України, суд який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу вказаної норми вбачається, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі, є правом, а не обов'язком суду. Отже, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є саме диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об'єктивних обставин, що підтверджені належними та допустимими доказами. Це виключно як певна (можливо, виняткова) міра впливу на той чи інший орган влади. Застосування наведеної норми - це прерогатива суду.

В своєму ж позові про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення позивач не навів аргументованих доводів, та не надав доказів того, що прийнята постанова суду буде відповідачем тривалий час не виконуватись. Тому дана вимога позивача не підлягає задоволенню.

Як встановлено ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст.19 Конституції України).

"На підставі" означає, що суб'єкт владних повноважень, крім того, що має бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України, зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

"У межах повноважень" означає, що суб'єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. Під встановленими законом повноваженнями прийнято розуміти як ті, на наявність яких прямо вказує закон - так звані "прямі повноваження", так і повноваження, які прямо законом не передбачені, але безпосередньо випливають із положень закону і є необхідними для реалізації суб'єктом владних повноважень своїх функцій (завдань) так звані "похідні повноваження".

"У спосіб" означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи бездіяльність відповідача на відповідність критеріям, зазначеним в ч.2 ст.2 КАС України, суд прийшов до висновку щодо протиправної бездіяльності відповідача з приводу припинення виплати позивачу пенсії.

Відповідно до положень ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні; жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене суд зазначає, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності оскаржуваної бездіяльності.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 263, 371 КАС України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_2 (93650, Луганська область, Станично-Луганський район, с.Валуйське, вул.О.Кошевого, буд.73, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м.Херсон, вул.28 Армії, 6, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо невиплати ОСОБА_2 пенсії за віком з квітня 2017 року.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України Херсонської області поновити ОСОБА_2 нарахування та виплату пенсії за віком з квітня 2017 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати пенсії ОСОБА_2 в межах суми стягнення за один місяць.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до пп.15.5 п.15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Бездрабко О.І.

кат. 10.2.4