Справа № 820/5159/17
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2018-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 р. м. ХарківСправа № 820/5159/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Бенедик А.П.

суддів: Мельнікової Л.В. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання Багмет А.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Гундар Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на постанову Харківського окружного адміністративного суду (головуючий-суддя І інстанції: Єгупенко В.В.) від 01.12.2017р. (повний текст рішення складено 01.12.2017р.) по справі №820/5159/17

за позовом ОСОБА_1

до Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до суду із адміністративним позовом до Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова № 250-о від 05.10.2017 року про припинення державної служби та звільнення з посади начальника управління податків і зборів з юридичних осіб ДПІ у Московському районі м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області у зв'язку зі зміною організаційної структури та скорочення штатної чисельності, п.1 ст.40 КЗпП України та ст. 87 Закону України "Про державну службу";

- поновити позивача на державній службі на посаді начальника управління податків і зборів з юридичних осіб ДПІ у Московському районі м. Харкова у складі Київської ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 06.10.2017 по день фактичного поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що наказом начальника Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова № 250-о від 05.10.2017 року позивачу припинено державну службу та звільнено з посади начальника управління податків і зборів з юридичних осіб ДПІ у Московському районі м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області у зв'язку зі зміною організаційної структури та скорочення штатної чисельності за п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та ст.87 Закону України "Про державну службу. Позивач зазначає, що звільнення проведено з порушенням законодавства, оскільки з 26.09.2017 року по 29.09.2017 року вона перебувала на лікарняному, а у подальшому у черговій тарифній відпустці до 05.10.2017 року. Проте, 29.09.2017 року позивач попередила роботодавця про її відсутність на роботі з 05.10.2017 року по 08.10.2017 року за сімейними обставинами, а пізніше кур'єрською службою відповідачу направлено відповідну заяву. З 30.09.2017 року по 08.10.2017 року позивач знаходилася у Німеччині, де супроводжувала свого племінника, який проходив лікування. Після виходу 09.10.2017 року на роботу позивача повідомили про звільнення з 05.10.2017 року та ознайомлення з наказом, а заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати керівництвом не узгоджено. Не погоджуючись із правомірністю звільнення, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням, представником позивача - адвокатом ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2017 року та прийняти нове рішення, яким поновити позивача на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги вказує, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку законність звільнення позивача з посади, оскільки з липня по день звільнення позивачу не було запропоновано жодної вакантної посади. Також вказує, що при поданні 29.09.2017 року лікарняних листів позивач усно попередила відділ персоналу (кадрів) про те, що можливо після відпустки не зможе приступити до роботи 05 та 06 жовтня 2017 року через сімейні обставини, про що буде надана заява про надання відпустки без збереження заробітної плати. Оскільки позивач здійснювала супровід на медичне обстеження хворого неповнолітнього племінника у Німеччині та була відсутня в України з 30 вересня по 8 жовтня 2017 року, було написано заяву про відпустку без збереження заробітної плати, яку залишено вдома для подання до відповідача в разі затримки проведення медичних досліджень. Вважає, що судом першої інстанції не надано оцінку медичним висновкам племінника, відповідно до яких обстеження проводилось до 05.10.2017 року включно. Також, суд не звернув увагу на те, що позивач до 05.10.2017 року повідомляла засобами електронного зв'язку відповідача про поважність причин неприбуття до місця роботи і направлення нею відповідної заяви про надання на 2-х робочих днів відпустки без збереження заробітної плати. А тому, відповідачем неправомірно застосовано процедуру звільнення у день коли позивач була відсутня на роботі.

Відповідач надав письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та її представник підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно п. 17 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування;

Складовими елементами правового статусу осіб публічної служби є вступ на публічну службу, умови та порядок її проходження, звільнення з публічної служби, соціальний статус осіб публічної служби.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду, що позивача на підставі рішення суду від 30.05.2017 року поновлено на посаді начальника управління податків і зборів з юридичних осіб Державної податкової інспекції у Московському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області, яка зарахована до облікового складу Київської об'єднаної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області.

Наказом Київської ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області від 05.10.2017 № 250-о припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 з посади начальника управління податків і зборів з юридичних осіб ДПІ у Московському районі м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області, яка зарахована до облікового складу Київської ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області у зв'язку зі зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу".

Позивач, не погоджуючись із правомірністю звільнення, звернулась до суду із даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача Київська ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області діяла на підставі чинного законодавства про працю України, в межах наданих повноважень.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 року N 889-VIII (далі - Закон України N 889-VIII).

Частинами першою та другою статті 1 цього Закону визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов'язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

За приписами частини першої статті 3 Закону України № 889-VIII, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Державна служба припиняється, серед іншого, за ініціативою суб'єкта призначення (п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України №889-VIIІ).

Згідно п. 1 ч. 1 ст.87 Закону України №889-VIIІ, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України №889-VIIІ, процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення. Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України №889-VIIІ, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Положеннями частини третьої статті 5 Закону України № 889-VIII визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.

Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Порядок та підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу визначені ст. 40 КЗпП України.

Так, відповідно до положення вказаної статті Кодексу закріплено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як встановлено під час судового розгляду справи, оскаржуваним наказом припинено державну службу та звільнено позивача з посади у зв'язку зі зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України №889-VIIІ.

Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (частина третя статті 36 КЗпП України в редакції від 19.01.1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Стосовно до правил пункту 1 статті 40 КЗпП України може бути розірвано трудовий договір при відмові працівника укласти договір про повну матеріальну відповідальність з поважних причин (або коли раніше виконання обов'язків за трудовим договором не вимагало укладення договору про повну матеріальну відповідальність), а також з особою, що приймалась для заміщення відсутнього працівника, але пропрацювала більше чотирьох місяців, при поверненні цього працівника на роботу, якщо відсутня можливість переведення з її згоди на іншу роботу. В усіх випадках звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП України.

Як встановлено під час розгляду справи та підтверджується наявними в ній доказами, 03.03.2017 року начальником Головного управління ДФС у Харківській області на виконання вимог наказу ДФС України від 23.02.2017 року затверджено перелік змін до організаційної структури Київської ОДПІ, який введено в дію наказом Київської м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області від 10.03.2017 року № 34. Відповідними змінами було виведено зі структури, зокрема, управління податків і зборів з юридичних осіб.

23.03.2017 року заступником начальника Головного управління ДФС у Харківській області затверджено перелік змін до штатного розпису на 2017 рік Київської ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області, який введено в дію наказом відповідача від 30.03.2017 № 49. Відповідно до вказаного переліку змін, із штатного розпису відповідача виводиться, зокрема управління податків і зборів з юридичних осіб, виводиться всього 129 штатних посад, тоді як вводиться лише 88 посад.

На викладеного, вказаними змінами до штатного розпису Київської ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області на 2017 рік передбачено скорочення штату працівників.

Згідно з положеннями частини першої статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно ч. 1 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем на виконання вимог ст.49-2 КЗпП України попереджено позивача про наступне вивільнення, яке відбудеться 02.08.2017 року (а.с.54). З вказаним попередженням про наступне вивільнення позивач ознайомилась 02.06.2017 року, що підтверджується особистим підписом.

Одночасно з попередженням про звільнення з займаної посади позивачу було запропоновано вакантні посади в Київській ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області, а саме: головного державного інспектора відділу організації роботи на період відпустки для догляду за дитиною основних працівників; державного інспектора відділу організації роботи ЦОП та надання адміністративних послуг, розгляду звернень та забезпечення доступу до публічної інформації управління обслуговування платників на період відпустки для догляду за дитиною основних працівників; провідного відділу матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зазначила про ознайомлення із запропонованими посадами, проте не вказала про її погодження або відмову у запропонованих посадах у відповідній графі попередження.

02.06.2017 року співробітниками Київської ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області складено акт, в якому зазначено, що позивач не надала письмово згоду або відмову на запропоновані в "Попередження про наступне вивільнення" посади, без пояснення причин, поставила підпис та написала, що ознайомлена з попередженням. В усній формі ОСОБА_1 повідомила, що запропоновані посади її не влаштовують і вона від них відмовляється. В зв'язку з цим, начальником відділу по роботі з персоналом Малишко О.О. було зачитано вголос текст "Попередження про наступне вивільнення" в присутності працівників Київської ОДПІ м. Харкова. (а.с.55).

Крім того, за матеріалів справи вбачається, що позивача неодноразово було проінформовано про наявність вакантних посад у Київській ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області, про що свідчать листи від 14.06.2017 № 1472/гр/20-31-04; від 20.06.2017 № 1507/гр/20-31-04; від 30.06.2017 № 1545/гр/20-31-04 (а.с. 50-52).

На підставі вищевикладеного, доводи апеляційної скарги про те, що позивачу не було запропоновано жодної вакантної посади колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірне застосування відповідачем процедури звільнення у день коли позивач була відсутня на роботі, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом начальника Київської ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області від 29.09.2017 року № 180-в, у зв'язку з перебуванням на лікарняному з 14.08.2017 року по 26.08.2017 року під час відпустки з 02.08.2017 року по 18.08.2017 року, позивачу перенесено невикористані 5 календарних днів основної щорічної відпустки за період роботи з 19.07.2016 року по 18.07.2017 року на період з 30.09.2017 року по 04.10.2017 року (а.с.48).

Тобто, 05.10.2017 року позивач повинна була приступити до виконання своїх службових обов'язків.

Як вказувала позивач та її представник під час судового розгляду справи, 29.09.2017 року при поданні за місцем роботи лікарняних листів позивач повідомила відповідача про її можливу відсутність на робочому місці з 05.10.2017 року по 08.10.2017 року за сімейними обставинами, у зв'язку з чим вона має намір подати заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати. Така заява була направлена Київської ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області кур'єрською службою 05.10.2017 року (а.с.40 зворот).

З даного приводу колегія суддів зазначає, що чинним трудовим законодавством України передбачено підстави надання працівнику відпустки без збереження заробітної плати.

Так, відповідно до ст.84 КЗпП України, у випадках, передбачених статтею 25 Закону України "Про відпустки", працівнику за його бажанням надається в обов'язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати.

За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Отже, вищезазначеною нормою права обумовлено обов'язковий порядок надання працівнику відпустки без збереження заробітної плати, в передбачених законодавством випадках (ст.25 Закону України "Про відпустки") та за згодою між працівником і роботодавцем за сімейними обставинами та з інших причин (ст.26 Закону України "Про відпустки").

Матеріалами справи підтверджено, що позивач звернулася до начальника ОДПІ Київського району м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області із заявою від 04.10.2017 року про надання їй відпустки без збереження заробітної плати у зв'язку з сімейними обставинами за період 05.10.2017-06.10.2017 (а.с.40).

Проте, вказана заява була здана до ТОВ "Нова Пошта" 05.10.2017 року, про що свідчить експрес-накладна № 5 5 та отримана Київською ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області 09.10.2017 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції (а.с. 40).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що всупереч вимогам ст.26 Закону України "Про відпустки" позивачем не було узгоджено із відповідачем надання їй відпустки без збереження заробітної плати у зв'язку з сімейними обставинами за період 05.10.2017-06.10.2017 року.

Колегія суддів не може визнати в якості поважної причини невиконання позивачем вимог чинного трудового законодавства щодо порядку отримання відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами з погодженням терміну такої відпустки із роботодавцем посилання позивача на те, що вона з 30 вересня по 08 жовтня 2017 року знаходилась у Німеччині, де супроводжувала неповнолітнього племінника при проходженні ним спеціалізованого медичного огляду, діагностики та лікування.

Так, із системного аналізу положень статті 25 Закону України "Про відпустки" слідує, що законодавцем визначено коло осіб, які є рідними по крові або по шлюбу: чоловік (дружина), батьки (вітчим, мачуха), дитина (пасинок, падчерка), брат, сестра.

А тому, посилання скаржника на п. 10 ч. 1 ст. 25 Закону України "Про відпустки", згідно яким відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов'язковому порядку працівникам для догляду за хворим рідним по крові або по шлюбу, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше 30 календарних днів, є помилковим, оскільки для цілей реалізації цієї норми племінник не вважається рідним по крові або по шлюбу.

Крім того, згідно положень ст. 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається, серед іншого, у випадках звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян.

На підставі вищевикладеного, посилання скаржника на незаконність звільнення без попередньої згоди виборчого органу первинної професійної організації (профспілкового представника) є помилковим.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 77 та ч. 1 ст. 90 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, в суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що позивачем, як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час її апеляційного перегляду, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Натомість, відповідач, будучи суб'єктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, довів правовірність звільнення позивача з посади.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що при звільненні позивача з посади відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Таким чином, оскаржуваний наказ начальника Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова № 250-о від 05.10.2017 року про припинення державної служби та звільнення позивача з посади начальника управління податків і зборів з юридичних осіб ДПІ у Московському районі м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області є законним та скасуванню не підлягає.

Також, оскільки позовні вимоги з приводу поновлення на державній службі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, то вони також не підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2017р. по справі №820/5159/17 за позовом ОСОБА_1 до Київської об'єднаної державної податкової інспекції м.Харкова Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Мельнікова Л.О. Донець
Повний текст постанови складено 29.03.2018 р.