Справа № 826/17976/17
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2018-03-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 березня 2018 року № 826/17976/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В., розглянувши в спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до проГенеральної прокуратури України визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась з позовом до Генеральної прокуратури України (далі по тексту - відповідач) про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акту - рішення заступника Генерального прокурора України від 27.06.2017р. щодо відмови позивачу у виплаті грошової допомоги у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи прокурором у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років;

- зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи прокурором за період роботи з 03.08.1992р. по 01.05.2014р., у тому числі до 01.01.2011р. без сплати податку.

Ухвалою суду від 15 січня 2018 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без виклику сторін.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ Печерським районним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві у липні 2008 року позивачу призначено пенсію за вислугою років з розміру на той час місячної заробітної плати на посаді начальника відділу Генеральної прокуратури України. Після призначення пенсії позивач продовжував працювати і звільнений з органів прокуратури України наказом Генерального прокурора України від 22.07.2015 №1161ц у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці на підставі п.1 ч. 1 статті 40 КЗпП. Загальний стаж роботи в органах прокуратури України на прокурорських посадах з 03.08.1992 становить понад 22 роки.

Згідно з ч. 15 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ в редакції, яка діяла на час призначення позивачу пенсії, прокурорам і слідчим на пенсію у разі виходу на пенсію за вислугою років виплачується грошова допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи прокурором, слідчим прокуратури чи на посадах у науково - навчальних закладах прокуратури.

У подальшому до ст. 50-1 Закону вносилися зміни. Законом від 02.12.2010 №2756-VI, який набрав чинності з 01.01.2011, з ч.15 виключено слова "без сплати додатку". Відповідно до Закону від 08.07.2011 №3668-VI ч. 15 стала вважатися частиною 16. З 15.07.2015 набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ та втратив чинність Закон "Про прокуратуру" від 05.11.1991 789-ХІІ, крім деяких пунктів.

21 червня 2017 року позивач звернувся до Генеральної прокуратури України з заявою щодо нарахування та виплати вказаної грошової допомоги і надання її розрахунку.

Генеральна прокуратура України листом від 27.06.2017р. №18-771вих-17 відмовила позивачу у виплаті грошової допомоги з наступних підстав:

Відповідно до ч. 16 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції до 1 квітня 2014 року, прокурорам і слідчим у разі виходу на пенсію за вислугою років чи по інвалідності виплачувалася грошова допомога у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи прокурором, слідчим прокуратури чи на посадах у науково - навчальних закладах прокуратури.

Кодекс законів про працю України (стаття 38) пов'язує вихід на пенсію з розірванням трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.

Отже підставою виплати прокурорам і слідчим грошової допомоги було не набуття права на пенсію як такого (за наявності відповідної вислуги років), а розірвання трудового договору.

Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» внесено зміни до деяких законодавчих актів України, в тому числі відповідно до абзацу 3 підпункту 3 пункту 3 розділу II частину шістнадцяту статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» виключено.

Пунктом 2 розділу IV Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» визначено, що зміни, передбачені розділами II, набирають чинності з 1 квітня 2014 року.

ОСОБА_1 звільнено з посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) з 22 липня 2015 року після внесених змін, тобто після втрати чинності ч. 16 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», яка передбачала виплату грошової допомоги при виході на пенсію.

Таким чином, відсутні правові підстави для виплати зазначеної допомоги.

02 лютого 2018 року через канцелярію суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву, згідно якого проти задоволення позовних вимог відповідача заперечує повністю з тих самих підстав, що викладені у листі - відповіді від 27.06.2017р. №18-771вих-17.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури з 03.08.1992р. по 22.07.2015р. та в липні 2008 року їй призначено пенсію за вислугою років.

Наказом Генерального прокурора України від 22.07.2015р. №1161-ц позивача звільнено з посади старшого прокурора відділу захисту прав громадян та інтересів держави при застосуванні законів про адміністративні правопорушення управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

21 червня 2017 року позивач звернувся до Генеральної прокуратури України з заявою щодо нарахування та виплати вказаної грошової допомоги і надання її розрахунку.

Генеральна прокуратура України листом від 27.06.2017р. №18-771вих-17 відмовила позивачу у виплаті грошової допомоги з наступних підстав:

Відповідно до ч. 16 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції до 1 квітня 2014 року, прокурорам і слідчим у разі виходу на пенсію за вислугою років чи по інвалідності виплачувалася грошова допомога у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи прокурором, слідчим прокуратури чи на посадах у науково - навчальних закладах прокуратури.

Кодекс законів про працю України (стаття 38) пов'язує вихід на пенсію з розірванням трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.

Отже підставою виплати прокурорам і слідчим грошової допомоги було не набуття права на пенсію як такого (за наявності відповідної вислуги років), а розірвання трудового договору.

Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» внесено зміни до деяких законодавчих актів України, в тому числі відповідно до абзацу 3 підпункту 3 пункту 3 розділу II частину шістнадцяту статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» виключено.

Пунктом 2 розділу IV Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» визначено, що зміни, передбачені розділами II, набирають чинності з 1 квітня 2014 року.

ОСОБА_1 звільнено з посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) з 22 липня 2015 року після внесених змін, тобто після втрати чинності ч. 16 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», яка передбачала виплату грошової допомоги при виході на пенсію.

Таким чином, відсутні правові підстави для виплати зазначеної допомоги.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням та у зв'язку із цим про зобов'язання вчинити певні дії, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до частини 15 статті 50-1 Закону № 1789-XII (у редакції, чинній станом на час призначення позивачеві пенсії за вислугу років - липень 2008 року) прокурорам і слідчим у разі виходу на пенсію за вислугою років чи по інвалідності виплачується грошова допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи прокурором, слідчим прокуратури чи на посадах у науково-навчальних закладах прокуратури.

За змістом наведеної норми виплата грошової допомоги можлива за умови звільнення працівників з роботи в органах прокуратури у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років чи по інвалідності.

Тобто виплаті такої грошової допомоги повинно передувати як набуття права на пенсію за вислугу років чи по інвалідності, так і звільнення з органів прокуратури у зв'язку з виходом на пенсію.

Як встановлено судом, після призначення ОСОБА_1 в липні 2008 року пенсії за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону № 1789-XII, вона з органів прокуратури України не звільнилась та продовжувала працювати до 22 липня 2015 року.

Крім того, суд зазначає, що Законом № 1166-VII було виключено частину 16 статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, якою передбачалось, що прокурорам і слідчим у разі виходу на пенсію за вислугою років чи по інвалідності виплачується грошова допомога у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи прокурором, слідчим прокуратури чи на посадах у науково-навчальних закладах прокуратури.

Вказані зміни набрали чинності з 1 квітня 2014 року.

Отже, станом на 22 липня 2015 року - час звільнення позивача з органів прокуратури за власним бажанням у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, норма щодо виплати грошової допомоги була виключена, тобто не діяла.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у липні 2008 року позивач не мав права на отримання грошової допомоги, передбаченої частиною 15 статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, і Генеральна прокуратура України обґрунтовано відмовила йому в нарахуванні та виплаті грошової допомоги, передбаченої частиною 15 статті 50-1 вказаного Закону, яка була чинною час призначення ОСОБА_1 пенсії.

Зазначена правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 07.02.2018р. у справі № 818/175/16 та постанові Верховного Суду України від 05.07.2017р. у справі № 812/143/15.

Отже, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 має бути відмовлено повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 72, ч. 2 ст. 73, ст. 76, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Амельохін