Справа № 344/3769/18
Суддя: Пастернак І. А.
Дата ухвалення: 2018-03-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 344/3769/18
Провадження № 2-а/344/599/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області до громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України та затримання з поміщенням у Волинський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення видворення за межі території України,-

В С Т А Н О В И В:

Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з адміністративним позовом до громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України та затримання з поміщенням у Волинський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення видворення за межі території України. Позовні вимоги мотивує тим, що 23.03.2018 року в ході проведення цільових профілактичних заходів під умовною назвою «Мігрант», працівниками Івано-Франківського МВ УДМС в Івано-Франківській області в м.Івано-Франківську о 17:10 год. виявлено громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Встановлено, що останній прибув в Україну у 2013 році з метою навчання в Івано-Франківському національному технічному університеті нафти і газу, документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні ТП 026268 від 04.11.2013 року. 03.08.2016 року відповідно до наказу ректора ІФДТУНГ №49/14 відрахований з числа студентів за невиконання умов договору. Після відрахування посвідку не повернув, у паспорті штамп про анулювання посвідки не було проставлено. На підставі повідомлення ІФДТУНГ від 11.08.2016 року №67-99-91 про відрахування відповідача з числа студентів УДМС в Івано-Франківській області прийнято рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні від 12.08.2016 року. Після закінчення законного терміну перебування ОСОБА_2 територію України не покинув, з приводу продовження терміну перебування до органів чи підрозділів ДМС України не звертався. Відповідно до пояснення ОСОБА_2, наявного у протоколі від 23.03.2018 року, з метою продовження терміну посвідки на тимчасове проживання в Україні, не маючи законних підстав для її продовження, скористався послугами третьої особи, яка повернула йому посвідку із записом про продовження терміну дії посвідки до 01.04.2018 року і проживав на території України на підставі недійсного документу, а саме за посвідкою на тимчасове проживання в Україні, термін якої закінчився. 23.12.2017 року уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_3 з використанням недійсної посвідки на тимчасове проживання в Україні. За порушення правил перебування іноземців в Україні на громадянина громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП, накладено штраф у розмірі 510,00 грн., який сплачено в повному обсязі. З метою забезпечення вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» інтересів національної безпеки України чи охорони громадського порядку, захисту прав та законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, УДМС України в Івано-Франківській області 23.03.2018 року прийнято рішення № 17 про примусове повернення в країну походження громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно якого даний громадянин зобовязувався в термін до 25.03.2018 року залишити територію України. Листом №15/4636 від 23.03.2018 року було повідомлено керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури про прийняте рішення відносно громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2. Також листом №245/18 від 23.03.2018 року було повідомлено департамент в справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України про прийняте рішення відносно громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2.

ОСОБА_2 отримав рішення про примусове повернення, про що свідчить його особистий підпис на примірнику рішення, однак на сьогоднішній день територію України не покинув. Відповідач свідомо протягом тривалого періоду часу грубо порушує законодавство України, яке визначає статус іноземців та осіб без громадянства в Україні, немає постійного місця проживання в Україні та законних джерел доходу, не вживає будь-яких заходів щодо легалізації перебування в Україні, тому позивач вважає що в даному випадку наявні підстави для примусового видворення ОСОБА_2 за межі України та його затримання з метою забезпечення видворення на строк 6 місяців з поміщенням у Волинський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. У зв'язку з цим позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у адміністративному позові, просила задоволити в повному обсязі.

Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення адміністративного позову заперечили, суду посянили, що відповідач перебуває в шлюбі із ОСОБА_3 Тимчасова посвідка на проживання на даний час ніким не оскаржена та не скасована, що підтвердджується відомостями з офіційного сайту ДМС України, а тому є чинною. В лютому 2018 року відповідач придбав квитки до ОСОБА_1, а тому не ухиляється від виїзду із України. Крім того, позивачем неправомірно вилучено паспортний документ відповідача, не надано можливості на оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. При прийнятті рішення про примусове повернення позивачем визначено строк, протягом якого відповідач повинен виїхати з України 2 дні, чим завідомо позбавив відповідача можливості добровільно виконати вказане рішення, так як у нього вилучено позивачем паспортний документ. У випадку задоволення адміністративного позову буде позбавлений права вїзду в країну на протязі пяти років, а тому, просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з копії паспорта Н2303241 від 04.11.2008 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_1.

Згідно копії Посвідки на тимчасове проживання ТР026268 від 04.11.2013 року, громадянину ОСОБА_1 ОСОБА_2 надано дозвіл на тимчасове проживання на території України строком до 15.10.2014 року. Згідно штемпеля: термін дії посвідки на тимчасове проживання ТР026268, виданої 04.04.2017 року, продовжено до 01.04.2018 року.

Відповідно до копії ОСОБА_4 з наказу ректора Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу від 03.08.2016 року №49/14, копії повідомлення Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу від 11.08.2016 року №67-99-91, громадянин ОСОБА_1 ОСОБА_2 відрахований з числа студентів. Посвідку на тимчасове проживання в Україні ТР026268 не повернув.

12.08.2016 головним спеціалістом відділу у справах іноземців, осіб без громадянства УДМС в Івано-Франківській області ОСОБА_5 прийнято рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання серії ТР026268 громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2

Однак, як вбачається із поданої представником відповідача роздруківки з офіційного сайту ДМС України https://nd.dmsu.gov.ua від 25.03.2018 року, інформація про визнання недійсним документа Посвідки на тимчасове проживання 026268, у ДМС відсутня. А тому посилання позивача на відсутність правових підстав на тимчасове перебування в Україні є необгрунтованим та не підтвердженим жодним належним та допустимим доказом, а тому судом до уваги не береться.

23.12.2017 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянином ОСОБА_1, та ОСОБА_3 валеріївною, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянкою України, про що складено відповідний актовий запис №3945, що підтвердждується копією свідоцтва про шлюб серії І-СГ №334255 від 23.12.2017 року.

23.03.2018 року провідним спеціалістом Івано-Франківського МВ УДМС в області ОСОБА_6 на громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення Серії ПР МІФ № 000632 за порушення правил перебування іноземців в Україні, та притягнуто його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Постановою Серії ПН МІФ № 000632 від 23.03.2018, складеною начальником відділу Івано-Франківського МВ УДМС в області ОСОБА_4, відповідно до ч.1 ст.203 КУпАП, на громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 510,00 грн. Штраф сплачено в повному обсязі, що підтверджується копією квитанції від 23.03.2018 року.

Пунктом 3 частини 1 статті 288 КУпАП визначено, що постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до ст.289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такої постанови.

Рішенням №17 начальника Івано-Франківського міського відділу УДМС в Івано-Франківській області ОСОБА_4 про примусове повернення в країну походження ОСОБА_1 громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, від 23.03.2018 року було вирішено примусово повернути в країну походження ОСОБА_1 громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобов'язано його покинути територію України у термін до 25.03.2018 року.

Відповідача було повідомлено про прийняте рішення та ознайомлено з вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та наслідками невиконання рішення про примусове повернення. Відповідач письмово зобов'язався до 25 березня 2018 року залишити територію України.

Повідомленням №15/4636 від 23.03.2018 року Управлінням Державної міграційної служби в Івано-Франківській області повідомлено Івано-Франківську місцеву прокуратуру про прийняте рішення про примусове повернення за межі України громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Повідомленням № 245/18 від 23.03.2018 року Управлінням Державної міграційної служби в Івано-Франківській області повідомлено про прийняте рішення Департамент по роботі з іноземцями та біженцями ДМС України.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

В силу вимог ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Однак, як було встановлено в судовому засіданні при винесенні постанови про накладення адміністративного стягнення Серії ПН МІФ №000632 від 23.03.2018 року та прийняття рішення про видворення особи, у відповідача ОСОБА_2 вилучено паспортний документ Н2303241, а тому останній був позбавлений можливості в добровільному порядку виконати рішення про примусове повернення в установлений строк до 25.03.2018 року.

Згідно з частиною 1 статті 30 Закону № 3773-VI Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Проте, як вбачається з поданої представником відповідача копії квитка від 26.02.2018 року ОСОБА_2 повинен вилетіти літаком зі Львова до Істанбулу 27.03.2018 року, з Істанбулу до THIES 28.03.2018 року. Тобто відсутні обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, що також підтверджується поданою представником позивача інформацією щодо перетину кордону ОСОБА_2 за період з 15.10.2013 року по 11.04.2017 року. Крім того, як було встановлено в судовому засіданні, на момент винесення рішення про примусове повернення відповідача, позивачу було відомо про наявність у останнього квитка на повернення в ОСОБА_1, тобто відсутні обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання такого рішення.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

З аналізу наведених норм вбачається, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеного рішення адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання такого рішення.

Таким чином, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: перша - прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; друга - ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Тобто, обов'язковим є попереднє прийняття компетентним органом рішення про примусове повернення.

Адміністративний суд не має повноважень на примусове видворення іноземця чи особи без громадянства до прийняття компетентним органом щодо цього іноземця чи особи без громадянства рішення про примусове повернення.

Зазначене узгоджується також з позицією, викладеною в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні».

Крім того, аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16.12.2016 у справі № 359/7066/16-а.

Відповідно до ст. 288 КАС України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Між тим, частина 1 статті 289 КАС України визначає що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; зобов'язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави вважати, що позов про затримання щодо іноземця або особи без громадянства може бути подано стосовно особи, до якої подано та розглядається адміністративний позов про примусове видворення, при цьому підставою затримання повинні слугувати докази на підтвердження обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі.

У підпункті "f" п.1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції»(рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Враховуючи те, що відповідач відповідно до ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», не порушував законодавство України, останній підпадає під захист статті 3 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», тому у суду відсутні всі підстави вважати, що відповідач буде ухилятися від виїзду за межі території України.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також беручи до уваги, що жодних належних та допустимих доказів грубого порушення громадянинином ОСОБА_1 ОСОБА_2 законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства суду не представлено, враховуючи те, що відповідач не ухиляється від виїзду із України, у відповідача наявний документ, що дає право на виїзд з України, доказів існування ризиків втечі ОСОБА_2 суду не представлено, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухиляється від виконання рішень про його примусове повернення, а тому відсутні підстави для прийняття судом рішення про примусове видворення відповідача за межі України та його затримання.

Враховуючи, що позовні вимоги є необґрунтованими та непідтвердженими жодним належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст. 6, 7, 9, 72-77, 241-246, 288-289, 371 Кодексу адміністративного судочинства України , суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні адміністративного позову Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області до громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України та затримання з поміщенням у Волинський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення видворення за межі території України відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 28.03.2018 року.

Суддя Пастернак І.А.