Справа № 809/1902/17
Суддя: Грицюк П.П.
Дата ухвалення: 2018-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2018 р. справа № 809/1902/17

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Грицюка П.П.

при секретарі судового засідання Ткачук І.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради ОСОБА_3, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення №38968914 від 26.12.2017 року та зобов'язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування рішення №38968914 від 26.12.2017 року та зобовязання до вчинення дій.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.01.18 року дану позовну заяву залишено без руху, у звязку із невідповідністю вимогам статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України та надано строк для усунення недоліків (а.с. 13-14). Позивач у вказаний строк усунув недоліки.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.01.2018 року відкрито провадження у справі (а.с. 1-2), призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.02.2018 року залучено в якості другого відповідача ОСОБА_4 комітет Івано-Франківської міської ради (а.с. 151-153).

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом всього майна своєї померлої матері ОСОБА_5 За рішеннями Глибівської сільської ради, прийнятих в 1993 і 1997 роках, померлій матері позивача передано у власність земельні ділянки загальною площею 0,4703 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а також для ведення підсобного господарства. Серед вказаних земель числиться земельна ділянка площею 0,0516 га яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Богородчанський район, село Глибівка, урочище "В Саді". Після смерті в 2007 році ОСОБА_5, на замовлення позивача, в 2017 році виготовлено Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0516 га за вказаною вище адресою. Отримавши відповідний кадастровий номер і здійснивши його реєстрацію в Державному земельному кадастрі, 19.12.2017 року, позивач звернувся до Державного реєстратора ОСОБА_3 із заявою про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку. За наслідками розгляду заяви ОСОБА_2, відповідачем протиправно, на переконання позивача, в порушення вимог статей 24, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", оскаржуваним рішенням №38968914 від 26.12.2017 року відмовлено у державній реєстрації права власності на земельну ділянку. ОСОБА_2 вважає, що Державний реєстратор ОСОБА_3 грубо порушила вимоги чинного законодавства і безпідставно відмовила у реєстрації права власності, так як позивач не просив зареєструвати вказане право на померлу особу ОСОБА_5 (спадкодавця), в тому числі на себе як спадкоємця. Вважає, що право власності на землю підлягає реєстрації на підставі положень Земельного кодексу України. У звязку з вказаним просить суд скасувати рішення відповідача №38968914 від 26.12.2017 року як протиправне та зобовязати повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 19.12.2017 року.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, подавши до суду 20.02.2018 року додаткові пояснення у вигляді трьох письмових заяв (а.с. 145-147, 172). Зазначив, що частиною 1 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено вичерпні підстави щодо відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень. В свою чергу, відповідач в оскаржуваному рішенні не навів вичерпний перелік обставин, що стали підставою для відмови. Зважаючи на те, що рішення Глибівської сільської ради про передачу у власність померлій матері позивача земельної ділянки загальною площею 0,4703 га було прийнято відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", на переконання позивача, в силу вимог абзацу 2 пункту 1 розділу Х Земельного кодексу України, відповідач відповідно до пункту 14 частини 1 статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" зобовязаний був зареєструвати право власності на таку земельну ділянку за позивачем як спадкоємцем на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі. Саме рішення Глибівської сільської ради в силу вимог коментованого положення Закону є тим іншим документом, що відповідно до законодавства підтверджує набуття ОСОБА_2 права на нерухоме майно. Просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Державний реєстратор ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином була повідомлена, про що в матеріалах справи містяться відповідні повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 171). Причини своєї неявки не повідомила, клопотання про відкладення чи розгляду справи без її участі до суду не надходило. 30.01.2018 року подала суду письмовий відзив на позовну заяву та копії матеріалів, сформованих за наслідками розгляду заяви ОСОБА_2 від 19.12.2017 року (а.с. 24, 26-37).

У даному відзиві державний реєстратор зазначила, що позивач не надав свідоцтво про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката, визначених пунктом 3 частини 1 статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" для реєстрації права власності як спадкоємця померлої матері у порядку спадкування землі. Також, ОСОБА_3 зазначила, що позивач не подав відповідну заяву і весь необхідний пакет документів для реєстрації речового права власності на землю за померлою матірю ОСОБА_5, як цього вимагають частина 2 статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та пункт 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Вважає, що позивач звернувся за державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно (земельна ділянка) без проходження встановленої законом процедури спадкування. На підставі вказаного просила у задоволенні позову відмовити.

Представник другого відповідача, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином був повідомлений (а.с. 167).

Відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, відзив на позовну заяву та додаткові письмові пояснення сторін, встановив наступне.

Рішенням Глибівської сільської ради від 29.12.1993 року вирішено приватизувати земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства ОСОБА_5 площею 0,47га, що підтверджується копією архівного витягу Архівного відділу Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області за №З 25/04-01 від 07.08.2017 року (а.с. 63).

Пунктом 1 рішення Глибівської сільської ради від 24.12.1997 року відмінено вказане рішення сільської ради від 29.12.1993 року "Про передачу у приватну власність земельних ділянок с. Глибівка" та пунктом 2 даного рішення вирішено передати у приватну власність земельні ділянки громадянам для обслуговування житлових будинків та господарських споруд, а також для ведення підсобного господарства згідно списків, які складені на основі матеріалів інвентаризації (а.с. 6).

Відповідно до змісту копії архівного витягу Архівного відділу Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області за №Л 27/04-01 від 20.12.2016 року, який виготовлений із протоколу одинадцятої сесії Глибівської сільської ради від 24.12.1997 року "Списки громадян с. Глибівка, які подали заяви на приватизацію присадибних ділянок", за порядковим номером 147 визначено прізвище "Лунів П.О. " та площа землі "0,4703 га" (а.с. 7).

16.10.2007 року померла матір позивача ОСОБА_5, єдиним спадкоємцем майна якої є її син ОСОБА_2, що підтверджується довідкою Богородчанської районної державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області №02-14/756 від 20.12.2017 (а.с. 8).

На підставі рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 01.11.2016 року у справі №338/1132/16-ц за позивачем визнано право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 тільки на домоволодіння №34, яке розташоване по вул. Шевченка, в с. Глибівка, Богородчанського району Івано-Франківської області (а.с. 67,68).

Судом в судовому засіданні встановлено, що станом на момент смерті в 2007 році ОСОБА_5 не оформила за собою у встановленому законом порядку реєстрацію права приватної власності на всі земельні ділянки загальною площею 0,4703 га.

Позивач в 2017 році через товариство з обмеженою відповідальністю "науково-виробниче підприємство" "ГІС" виготовив Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Івано-Франківська область, Богородчанський район, с. Глибівка, урочище "В Саді" (а.с. 56-102).

18.12.2017 позивач здійснив реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером :01:003:0088 (площею 0,0516 га) в Державному земельному кадастрі, про що свідчить наявний в матеріалах справи Витяг із Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-017 від 18.12.2017 року (а.с. 31).

19.12.2017 ОСОБА_2 звернувся у Відділ з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління реєстраційних процедур ОСОБА_4 комітету Івано-Франківської міської ради із заявою про державну реєстрацію прав на земельну ділянку :01:003:0088 площею 0,0516 га (а.с. 143).

За результатом розгляду заяви позивача, державний реєстратор ОСОБА_3 прийняла рішення №38968914 від 26.12.2017 року, яким відмовила в державній реєстрації права приватної власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:003:0088 (а.с. 9).

Дане рішення мотивовано тим, що подані документи для проведення державної реєстрації не відповідають вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Також, за даними документами не має змоги провести державну реєстрацію права власності за спадкоємцем ОСОБА_2, так як процедура спадкування не була проведена і особа не отримала документ, який підтверджує набуття права власності на земельну ділянку (свідоцтва про право на спадщину, рішення суду). З урахуванням вказаного відповідач, керуючись статтею 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та пунктами 14, 18 та 23 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, прийняв рішення про відмову у державній реєстрації.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" №1952-ІV від 01.07.2004 (надалі також Закон №1952-ІV), Земельним кодексом України (надалі також ЗК України), Декретом Кабінету Міністрів України №15-92 від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" (надалі також Декрет №15-92) та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 (надалі також - Порядок №1127).

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону №1952-ІV державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про обєкти та субєктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону №1952-ІV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобовязані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Постановою Кабінету міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Пунктом 66 даного Порядку зазначено, що реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень

Частиною 1 статті 27 Закону №1952-ІV визначено підстави для проведення державної реєстрації права власності. Пунктом 3 частини 1 статті 27 даного Закону передбачено підставу для проведення держаної реєстрації, а саме свідоцтво про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката.

Разом з тим, частиною 1 статті 24 Закону №1952-ІV встановлено 12 вичерпних підстав відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, яка може бути здійснена у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття (частина 2 статті 24 Закону №1952-ІV).

Державним реєстратором ОСОБА_3 в рішенні №38968914 від 26.12.2017 зазначено, що позивач не надав свідоцтво про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката, визначених пунктом 3 частини 1 статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Також, позивач не подав відповідну заяву і весь необхідний пакет документів для реєстрації речового права власності на землю за померлою матірю ОСОБА_5, як цього вимагають частина 2 статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та пункт 66 Порядку №1127, та не пройшов встановленої законом процедури спадкування за ним такого майна та/або без проходження процедури реєстрації такого речового права за померлою матірю.

Аналізуючи зміст описової і мотивувальної частини рішення, суд приходить до висновку що підставою для прийняття рішень є неповнота поданих позивачем документів.

Слід зазначити, що підстави, які визначені в пунктах 1-13 частини 1 статті 27 Закону №1952-ІV, містять чітке визначення і перелік правоустановчих документів (за їх назвою, змістом і субєктом виготовлення, видання, оформлення чи складання), на підставі яких проводиться відповідна державна реєстрація права власності.

В той же час, пункт 14 частин 1 статті 27 Закону №1952-ІV визначає можливу наявність інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Вказана норма є бланкетною і відсилає до нормативно-правових актів, які можуть містити положення щодо інших документів, на підставі яких допускається реєстрація речового права, за умови, що вони відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

В даному випадку суд повністю погоджується із доводами представника позивача про те, що у спірних правовідносинах такою нормою є абзац 2 пункту 1 розділу Х Земельного кодексу України, за змістом якої установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до положень ЗК України свідчить, що спадкоємці померлих громадян, щодо яких відповідною сільською радою у відповідності до положень Декрету №15-92 прийнято рішення про передачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки, мають право зареєструвати за собою право приватної власності на таку землю виключно на підставі такого рішення органу місцевого самоврядування, виготовленого у встановленому законом порядку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також із повним дотриманням правил і процедур, визначених Законом №1952-ІV.

Встановлено, що відповідач в оскаржуваному рішенні від 26.12.2017 не навів жодної обставини і відповідного обґрунтування неможливості застосування пункту 14 частини 1 статті 27 Закону №1952-ІV та абзац 2 пункту 1 розділу Х Земельного кодексу України із урахуванням вищевказаного.

В даному випадку слід зазначити, що не здійснення державним реєстратором всіх перевірочних дій щодо встановлення виключних підстав для державної реєстрації права власності, визначених частиною 1 статті 27 Закону №1952-ІV, має ознаки неналежного ставлення до своїх посадових обовязків і як наслідок є протиправною бездіяльністю первинного відповідача.

З урахуванням вказаного оскаржуване рішення №38968914 від 26.12.2017 року є протиправним і підлягає скасуванню.

Поряд з цим, частиною 1 статті 18 Закону №1952-ІV передбачено, що рішення про державну реєстрацію прав приймається у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви. Вказаному в обовязковому порядку передує здійснення перевірки документів на наявність підстав для зупинення розгляду відповідної заяви.

За змістом пункту 14 Порядку №1127 у разі, коли під час розгляду заяви встановлено наявність підстав, передбачених законом для зупинення розгляду заяви, державний реєстратор невідкладно приймає рішення щодо зупинення розгляду заяви.

Розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором у виключних випадках, серед яких, є подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством (абзац 1 частини 1 статті 23 Закону №1952-ІV).

Як суд зазначив, відповідач із 14 підстав для державної реєстрації перевірив лише дві, одна із яких визначена пунктом 66 Порядку №1127, а не частиною 1 статті 27 Законом №1952-ІV, і не вчинив жодної дії щодо перевірки інших 13, передбачених коментованим законом.

Таким чином, незважаючи на наявні підстави застосувати у спірних правовідносинах пункту 14 частини 1 статті 27 Закону №1952-ІV відповідач в порушення пунктів 4, 5 частини 1 статті 18, абзацу 1 частини 1 статті 23 Закону №1952-ІV, не здійснив перевірку документів на наявність підстав для зупинення розгляду відповідної заяви ОСОБА_2 від 19.12.2017 року.

Як встановлено судом, позивач подав до відповідача, поряд з іншим, Технічну документацію із землеустрою по земельній ділянці площею 0,0516 га, архівний витяг Архівного відділу Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області за №Л 27/04-01 від 20.12.2016 і рішення Глибівської сільської ради від 24.12.1997.

Саме вказані документи мали б стати підставою для їх вивчення і вирішення на предмет можливості їх застосування із урахуванням пункту 14 частин 1 статті 27 Закону №1952-ІV та абзацу 2 пункту 1 розділу Х Земельного кодексу України.

Однак, враховуючи характер спірних правовідносин та досліджені матеріали справи, склад даних документів є неповним за обсягом і юридичним змістом.

Так, суд звертає увагу на те, що рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 01.03.2017 у справі №338/7/17, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.05.2017 у тій же справі, ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову до Глибівської сільської ради про визнання недійсним і скасування рішення сільської ради №78-8/2011 від 15.09.2011 в частині вилучення земельної ділянки площею 0,43 га та переведення її в землі запасу (а.с. 49). Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень вказані рішення судів першої і апеляційної інстанції залишені без змін ухвалою суду Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.08.2017 року.

Так, як земельна ділянка площею 0,0516 га входить до складу земель (0,43 га), які рішенням сільської ради від 15.09.2011 року вилучені в запас, то в силу вимог частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, дана обставина, як така, що встановлена щодо позивача, не підлягає доказуванню у даній справі і також повинна була б враховуватися відповідачем.

Таким чином, встановлено, що земельна ділянка площею 0,0516 га, на час спірних правовідносин, не перебувала у приватній власності, як стверджує представник позивача, а була вилучена в землі запасу Глибівської сільської ради, тобто перебувала у комунальній власності.

В даному випадку, пунктом 14 статті 186 ЗК України передбачено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) погодженню не підлягає і затверджується, серед інших, органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у разі, якщо земельна ділянка перебуває у державній або комунальній власності.

Враховуючи, що земельна ділянка, яка попередньо виділялася ОСОБА_5 у приватну власність, вилучена в землі запасу Глибівської сільської ради, то Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка виготовлена ОСОБА_2 площами 0,0516 га, в силу вимог статті 122, абзацу 2 пункту 14 статті 186 ЗК України, повинна бути затверджена Глибівською сільською радою.

Суд констатує, що такого рішення сільської ради, прийнятого на виконання вказаних норм ЗК України, щодо затвердження Технічної документації представник позивача в судовому засіданні не представив. Таке рішення відсутнє і серед матеріалів реєстраційних справ, поданих первинним відповідачем, які сформовані за наслідками розгляду заяви позивача від 19.12.2017.

Також, відповідно до абзацу 3 пункту 81-1 Порядку №1127 "Особливості державної реєстрації речових прав на земельні ділянки" державна реєстрація права власності на земельну ділянку, реєстрацію якого не проведено до 1 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент його набуття, якщо такі права набуті згідно з рішенням органу влади чи органу місцевого самоврядування, проводиться за умови встановлення факту відсутності відомостей про речові права інших осіб на таку земельну ділянку в Державному земельному кадастрі.

Як встановлено судом таких дій первинний відповідач не здійснював.

Таким чином, первинний відповідач мав здійснити заходи щодо виконання вимог пункту 81-1 Порядку №1127 "Особливості державної реєстрації речових прав на земельні ділянки" та зясувати вказані дані обставини. Відповідно до вимог Закону №1952-ІV і Порядку №1227 зобовязаний був перевірити наявність чи відсутність в позивача всіх необхідних документів.

Беручи до уваги вищенаведене, оскаржуване рішення відповідача від 26.12.2017 є передчасним і таким, що прийняте без урахування всіх обставин, які мають значення для обєктивного вирішення питання щодо наявності усіх підстав для реєстрації за позивачем права власності на земельну ділянку площею 0,0516 га.

Однак, виходячи із принципу диспозитивності адміністративного судочинства і дискреційних повноважень відповідача, у суду відсутні повноваження щодо прийняття остаточного рішення про реєстрацію чи відмову в реєстрації права власності. Такі повноваження належать виключно відповідачу, які з врахуванням встановлених вище обставин повинні реалізовуватися відповідно до закону самостійно.

Щодо доводів представника позивача про застосування судом частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України в частині обставин, які не підлягають доказуванню у відношенні до позивача щодо належної йому земельної ділянки, що встановлені в постанові Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.10.2017 у справі №809/1100/17 (а.с. 173-175), слід зазначити наступне.

За приписами вказаної норми Кодексу обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.10.2017 у справі №809/1100/17 встановлені обставини і окремі правові висновки щодо земельної ділянки площею 0,1965 га в урочищі "На Горі" в с. Глибівка, а у даних спірних правовідносинах предметом відмови в державній реєстрації права власності є інша земельна ділянка площею 0,0516 га в урочищі "В Саді", в тому ж селі.

Таким чином, спір у адміністративних справах №809/1100/17 і №809/1902/17 виник щодо різних земельних ділянок, а відтак у суду відсутні правові підстави застосовувати положення частин 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України з підстав, визначених представником позивача в заяві (а.с. 172).

Щодо доводів представника позивача про безпідставність залучення у справі другого відповідача суд зазначає наступне.

Із наявних у матеріалах письмових доказів судом встановлено, що рішенням Івано-Франківської міської ради №57 від 11.03.2016 створене Управління реєстраційних процедур ОСОБА_4 комітету Івано-Франківської міської ради, на яке покладено повноваження виконавчого органу міської ради, серед яких державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. В такому Управлінні працюють девять державних реєстраторів, які також наділені повноваженнями вчиняти реєстраційні дії щодо речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон) дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

За змістом абзацу 1 пункту 2, пункту 3 частини 1 статті 6 Закону організаційну систему державної реєстрації прав, серед іншого, становлять: - субєкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; - державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

Виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення) набувають повноважень у сфері державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення (частина 2 статті 6 Закону).

Аналіз вказаних норм Закону свідчить, що систему державної реєстрації прав складають державні реєстратори, в складі відповідних субєктів державної реєстрації прав - зокрема, виконавчих органах міських рад та державні реєстратори прав на нерухоме майно, як самостійній субєкти владних повноважень.

Згідно пункту 1-3 частини 1 статті 10 Закону державним реєстратором, поряд з іншими, є громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з субєктом державної реєстрації прав.

В той же час, самостійними реєстраторами є: нотаріус, державний виконавець та приватний виконавець (пункти 2, 3 частини 1 статті 10 Закону).

Таким чином, наведеними нормами Закону розмежовано поняття суб'єкта державної реєстрації прав - виконавчі органи міських рад, з яким державний реєстратор може перебувати у трудових відносинах та державного реєстратора, як самостійного учасника системи державної реєстрації.

В адміністративному позові ОСОБА_2 відповідачем визначив державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_4 комітету Івано-Франківської міської ради ОСОБА_3, тобто державного реєстратора який перебуває у трудових відносинах з Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, як субєктом державної реєстрації прав.

Отже, в даному випадку субєктом державної реєстрації прав є ОСОБА_4 комітет Івано-Франківської міської ради.

Статтею 37 Закону передбачено порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав. Частиною 1 даної статті Закону встановлено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, субєкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Суд вважає, що обставини, які є предметом доказування у даній справі, а також судове рішення впливає на права і обов'язки, що пов'язані із наслідками вирішення справи з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління реєстраційних процедур ОСОБА_4 комітету Івано-Франківської міської ради. Зокрема, суб'єктом виконання умов скасування рішення та вчинення дій, повинен бути не конкретний державний реєстратор, який перебуває у трудових відносинах, а ОСОБА_4 комітет Івано-Франківської міської ради як відповідний суб'єкт державної реєстрації прав у зв'язку з ймовірною відсутністю державного реєстратора на момент звернення зацікавленої особи чи виконання рішення суду.

Виходячи з системного аналізу норм вказаного Закону ОСОБА_4 комітет Івано-Франківської міської ради у спірних правовідносинах є належним відповідачем у даній адміністративній справі та має відповідати за позовними вимогами ОСОБА_2

Втім, зважаючи на те, що представник позивача в судовому засіданні заперечував проти залучення другого відповідача, суд самостійно 20.02.2018 року залучив ОСОБА_4 комітет Івано-Франківської міської ради як другого відповідача.

ОСОБА_4 комітету Івано-Франківської міської ради підлягає виконанню задоволена вимога суду в частині повторного розгляду заяви позивача від 19.12.2017 року.

Беручи до уваги необґрунтованість і передчасність оскаржуваного рішення, а також висновок суду про його протиправність, то для відновлення порушеного права позивача підлягає до задоволення позовна вимога про зобовязання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 19.12.2017 року, так як така вимога є належним способом захисту у спірних правовідносинах.

У звязку із тим, що ухвалою суду про відкриття провадження від 09.01.2018 року на підставі пункту 1 частини 1, частини 2 статті 8 Закону України "Про судовий збір" позивача звільнено від сплати судового збору за подання до суду адміністративного позову, та враховуючи не надходження до суду будь-яких заяв представників сторін, у суду відсутні правові підстави вирішувати питання щодо розподілу судових витрат.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_4 комітету Івано-Франківської міської ради ОСОБА_3 №38968914 від 26.12.2017 року про відмову в державній реєстрації права приватної власності на земельну ділянку, за кадастровим номером :01:003:0088, площею 0,0516 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої в урочищі «В саду», с. Глибівка, Богородчанський район, Івано-Франківська область.

Зобов'язати ОСОБА_4 комітет Івано-Франківської міської ради (, вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76004) повторно розглянути заяву від 19.12.2017 року ОСОБА_2 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:003:0088, площею 0,0516 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої в урочищі «В саду», с. Глибівка, Богородчанський район, Івано-Франківська область.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1), вул. Лугова, 21а, с. Космач, Богородчанський район, Івано-Франківська область, 77731;

Державний реєстратор прав на нерухоме майно ОСОБА_4 комітету Івано-Франківської міської ради ОСОБА_3, вул. Незалежності, 9, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, 76018;

ОСОБА_4 комітет Івано-Франківської міської ради (), вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76004;

Суддя /підпис/ ОСОБА_6

Рішення складене в повному обсязі 26 березня 2018 р.