Справа № 417/5006/17
Суддя: Чернік А. П.
Дата ухвалення: 2018-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 417/5006/17
Провадження № 2-а/417/2/18
РІШЕННЯ

Іменем україни

"15" березня 2018 р. смт Марківка Луганської області

Марківський районний суд Луганської області

у складі головуючого судді Чернік А.П.

при секретарі Кузьмич А.А.,

розглянувши в приміщенні Марківського районного суду Луганської області в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Марківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати пенсії та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

14.12.2017 року позивач звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області. На обгрунтування своїх вимог зазначив, що він є пенсіонером, виплати як внутрішньо переміщеній особі здійснювались Марківським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України з 2014 року. Порушуючи його конституційні права, відповідач з грудня 2015 року припинив виплату пенсії поза процедурою, встановленою законом, та не повідомив про причини припинення виплати пенсії. Позивач вважає, що припиняючи виплату пенсії, відповідач не приймав відповідного рішення, як того вимагає закон. Процедуру припинення виплати застосував виключно до особи, яка проживає на тимчасово окупованій території України, тому просить суд визнати бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії протиправною та зобовязати поновити виплату пенсії з грудня 2015 року, сплатити заборгованість з урахуванням компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням строків виплати пенсії.

У судове засідання позивач не з'явився, просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідач просив розглянути справу без участі представника управління, надав письмове заперечення.

Не визнаючи позов, відповідач зазначив, що при зверненні до управління ОСОБА_1 надав довідку від 24.12.2014 року про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, що стало підставою для взяття на облік.

У листопаді 2015 року при обміні базами даних між управлінням Пенсійного фонду та управлінням соціального захисту населення Марківської райдержадміністрації від останнього надійшли відомості про те, що фактичне місце проживання позивача не підтверджено та він, відповідно, втратив статус «переселенець зареєстрований». Позивачу необхідно було у грудні 2015 року звернутися до управління захисту населення за підтвердженням свого місця проживання з метою продовження пенсійних виплат. Оскільки пенсія позивачу не нараховувалась, відповідач вважає безпідставними вимоги позивача про виплату компенсації втрати частини доходу відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у звязку з порушенням строків їх виплати». Крім того, відповідач вважає, що позивачем пропущений строк звернення до адміністративного суду, тому як виплата пенсії припинена у грудні 2015 року, а позов надійшов до суду у грудні 2017 року.

Відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому як посадові особи управління діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і чинним законодавством України.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про обґрунтованість позову в звязку з таким.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Судом установлено, що ОСОБА_1 20.11.2014 року взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, зареєстроване місце його проживання : ІНФОРМАЦІЯ_1, фактичне місце проживання: пл. Совєтская, б. 8, с. Курячівка Марківського району Луганської області.

Відповідачем здійснювалась виплата пенсії відповідно до заяви позивача від 26.12.2014 року. З 01.12.2015 року виплата пенсія була припинена.

Зазначені обставини визнаються сторонами і у суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV встановлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення або судового рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058-ІV.

Однак позивачу була припинена відповідачем виплата пенсії з 01.12.2015 року без прийняття відповідного рішення. Підставою припинення виплати пенсії позивачу стало те, що факт його проживання на території Марківського району на даний час не підтверджений.

Припинення виплати позивау пенсії у зв'язку з відсутністю переміщеної особи за місцем взяття на облік суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та ст. 49 Закону № 1058-ІV.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Як зазначено у пункті 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV встановлено, що виключно цим Законом визначається порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Постановою КМУ від 05.11.2014 року № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" визначено, що поновлення виплати пенсій, тимчасово призупинених внутрішньо переміщеним особам, відбувається з дати припинення виплати на підставі особистого звернення пенсіонера до органу ПФУ, де він перебуває на обліку як одержувач пенсії.

Вказаною постановою не визначено підстави для припинення виплати пенсії, а також не встановлено право органів Пенсійного фонду України припинити виплату пенсій через відсутність особи за місцем тимчасової реєстрації.

В рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 07.10.2009 року зазначено, що в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме отримання пенсії.

Статтею 33 Конституції України закріплено: кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невідємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавити його права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб, а наявність статусу внутрішньо переміщеної особи створює для позивача на відміну від інших громадян України перешкоди в отриманні пенсії, яка признаена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення.

Оскільки судом установлено, що відповідач, припиняючи виплату позивачу пенсії з 01 грудня 2015 року діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, порушені права позивача підлягають поновленню.

Суд вважає необґрунтованим заперечення відповідача щодо виплати позивачу компенсації втрати частини доходу у звязку з порушенням строків виплати пенсії, оскільки пенсія не виплачувалась з вини відповідача, а Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у звязку з порушенням строків їх виплати» якраз і зобовязує здійснити виплату компенсації громадянину втрати частини доходу у звязку з порушенням строків їх виплати.

Посилання відповідача на те, що позивачем пропущений строк звернення до адміністративного суду, не заслуговує на увагу, оскільки ст. 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено, що виплата пенсії за минулий час виплачується без обмеження будь-яким часом.

Відповідно ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З метою захисту прав позивача та належного виконання судового рішення суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача надати звіт про виконання постанови суду у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили.

Судові витрати слід віднести на рахунок держави, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при поданні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2,6,9,11,12,,77, 242-246, 382 КАС України, Конституцією України, Законом України « Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058 -ІV, постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету міністрів України № 509 від 01.10.2014 року,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, місце проживання: 92444, с. Курячівка, пл. Совєтская, буд. 8, Марківський район, Луганська область) до Марківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області(, місце знаходження: 92400, вул. Центральна, 20, смт Марківка, Луганська область) про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати пенсії та зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Марківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати Марківське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з грудня 2015 року та виплатити виниклу заборгованість з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Звернути до негайного виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць.

Зобов'язати Марківське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області подати у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили звіт про виконання рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного адміністративного суду через Марківський районний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 26.03.2018 року.

Суддя: А.П. Чернік