Справа № 296/2745/17
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2018-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Справа № 296/2745/17
ПОСТАНОВА

іменем України

"27" березня 2018 р. м. Житомир

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Капустинського М.М.

суддів: Моніча Б.С.

Охрімчук І.Г.,

за участю секретаря Шведюк М.М.,

представника Відповідача, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Корольовського районного суду м. Житомира від "10" жовтня 2017 р. (судове рішення ухвалене суддею Шалота К.В. в м. Житомирі ), у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції у м.Житомирі Департаменту патрульної поліції про визнання незаконною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення , -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати дії поліцейського роти №4, батальйону УПП у м. Житомирі ДПП Остапчука Я.Б. щодо складання постанови серії БР №421952 від 02.03.2017 року про адміністративне правопорушення про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн. за порушення ч.1 ст. 126, ч.5 ст. 121, ч.2 ст.36 КУпАП, незаконними;

- визнати протиправною постанову серії БР №421952 від 02.03.2017 року про адміністративне правопорушення та скасувати її, а провадження по справі закрити.

В обґрунтування позову зазначав, що 02.02.2017 року о 08-03 на автодорозі Київ-Чоп позивач був зупинений інспектором Остапчуком Я.Б. через те, що він був не пристебнутий ременем безпеки та не пред'явив поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на причіп. Постановою серії АР №324173 від 02.01.2017 позивача визнано винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.126, ч.5 ст.121 КУпАП. Надалі через те, що інспектором у постанові було зазначена невірна дата її винесення, постанову було скасовано та справу направлено на новий розгляд. Посилаючись на те, що повторно справу розглянули без його присутності та при розгляді інспектором не враховано усіх обставин справи та не наведено доказів його винуватості у вчиненні адміністративних правопорушень, позивач вважає постанову серії БР №421952 від 02.03.2017 року незаконною та необґрунтованою та просить її скасувати.

Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 10 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Скасовано постанову інспектора роти №2 батальйону УПП в м.Житомирі ДПП Остапчука Я.Б. серії БР №421952 від 02.03.2017 року в частині притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч.5 ст.121 КУпАП України.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та визнати постанову серії БР №421952 від 02.03.2017 року про адміністративне правопорушення протиправною та скасувати її. В апеляційній скарзі зазначив, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про правомірність притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП, оскільки підійшов формально, не надавши при цьому відповідної оцінки всім наявним навіть у матеріалах справи обставинам та доказам, що їх підтверджують, не встановив тих обставин, на які він посилається, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідно до змісту постанови серії БР №421952 від 02.03.2017 року, винесеної інспектором роти №4 батальйону УПП м.Житомир ДПП Остапчуком Я.Б. вбачається, що ОСОБА_2 02.02.2017 року о 08 год. 03 хв. керуючи автомобілем «Fiat Scudo», н.з. НОМЕР_2 з причіпом ПГМФ 8304, д.н.з. НОМЕР_1 був не пристебнутий ременем безпеки у автомобілі обладнаним засобами пасивної безпеки та не пред'явив поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних т.з. на причіп, чим порушив п.п.2.3 (в) та 2.4 (а) ПДР України та вчинив адміністративні правопорушення передбачені ч.1 ст.126, ч.5 ст.121 КУпАП.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП, санкція якої передбачає в розмірі двадцяти п'яти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, при тому, що скасування оскаржуваної постанови в частині притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121 КУпАП не впливають на застосований до позивача розмір штрафу.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість судового рішення, яким позов частково задоволено, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Так, відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб'єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення.

Таким чином, досліджуючи питання правомірності застосування адміністративної відповідальності до позивача у вказаних спірних правовідносинах, колегія суддів перевіряє, чи були у відповідача по справі підстави для прийняття постанови про адміністративне правопорушення відносно позивача про визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого за ч.1 ст.126 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 425 грн.

Колегія суддів зазначає, що згідно до вимог ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частиною 1 ст.126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка").

Відповідно до ст.16 Закону України "Про дорожній рух" водій зобов'язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред'являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно п. 2.1 Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до ПДР України водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

За приписами ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відтак, висновки про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення має бути зроблені на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження всіх обставин та доказів.

Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах по деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Крім того, даною постановою зазначено - судам слід звернути увагу на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників.

Між тим, на думку колегії суддів, жодним доказом наявність адміністративного правопорушення в діях позивача встановлена не була.

Дійсно, за змістом ч.5 ст.258 КУпАП, відповідач не був зобов'язаний складати протокол у справі про адміністративне правопорушення. Разом з тим, він мав право це зробити. У випадку, коли особа заперечує факт вчинення правопорушення, саме протокол про адміністративне правопорушення відповідно до ст.251 КУпАП міг бути доказом його вчинення.

Цей же протокол був би доказом роз'яснення позивачу прав, передбачених ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП. У цьому ж протоколі позивач мав би змогу надати свої пояснення і це було б належним чином зафіксовано.

За відсутності протоколу а також інших доказів, які б підтверджували роз'яснення позивачу прав, передбачених ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, колегія суддів не може спростувати його доводи про те, що працівником поліції не було вчинено зазначених дій.

У справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення Конституційний суд України в своєму рішенні від 26 травня 2015 року №5-рп/2015 зазначив, що провадження у справі про адміністративне правопорушення передбачає низку визначених у законі послідовних дій відповідного органу (посадової особи). За загальним правилом фіксація адміністративного правопорушення починається зі складення уповноваженою посадовою особою протоколу про його вчинення.

Суд зазначав у наведеному Рішенні, що КУпАП визначає систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності. Вказані положення є законодавчими гарантіями об'єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, реалізація яких можлива лише у разі, якщо між стадією складення протоколу про адміністративне правопорушення і стадією розгляду відповідної справи по суті існуватиме часовий інтервал, достатній для підготовки до захисту кожному, хто притягається до адміністративної відповідальності (п.2.2 Рішення).

Також Суд у наведеному Рішенні аналізує можливість притягнення особи до відповідальності у так званому у скороченому провадженні. При цьому Суд вказує, що скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.

Тобто, позиція Суду полягає у тому, що навіть у випадку, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається, стадія фіксації адміністративного правопорушення та формування матеріалів справи є обов'язковою і має передувати такому розгляду справи.

За загальним правилом розгляд справи починається оголошенням про те, яка справа розглядається, з'ясовується хто прибув на розгляд справи, встановлюються анкетні дані особи, яка притягається до відповідальності, роз'яснюються її права, надається можливість подати докази, заявити клопотання.

Якщо особа заявляє обґрунтовані клопотання про ознайомлення зі справою, про допуск захисника, про приєднання доказів тощо, то ці клопотання мають бути розглянуті, а права особи, яка притягується до відповідальності, забезпечені.

Лише після цього особа, яка розглядає справу, має оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Це пов'язано з тим, що силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Негайний розгляд справи без складання адміністративного протоколу чи документування у інший спосіб того, що розгляд справи відбувся з дотриманням прав та гарантій особи, яка притягується до адміністративної відповідальності також ставить під сумнів правомірність винесеної постанови, що є самостійною підставою для визнання її протиправною та скасування.

Отже, з наведених норм вбачається, що правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності, зокрема за ч.1 ст.126 КУпАП, є наявність складу вчиненого адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними і допустимими доказами.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається, зокрема на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що доказів вчинення позивачем правопорушення відповідачем надано не було, що є обов'язком відповідно до ч.2 ст. 71 КАС України.

Як суд вже зазначав вище, Кодексом України про адміністративні правопорушення встановлюється чітка стадійність притягнення особи до відповідальності: виявлення правопорушення, фіксація правопорушення, формування доказової бази (матеріалів справи), розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Після виявлення факту вчинення правопорушення працівник поліції зобов'язаний зібрати належні та допустимі докази такого правопорушення.

Також особі, яка підозрюється у його скоєнні роз'яснюються її права, визначені статтями 63 Конституції України, ст.268 КУпАП.

Так, статтею 268 КУПАП визначено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

Зазначені права особа має, як на стадії формування матеріалів справи та її доказової бази, так і на стадії розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Судом встановлено, що жодних матеріалів адміністративної справи до моменту початку розгляду справи про адміністративне правопорушення складено не було.

Дійсно, за змістом ч.5 ст.258 КУпАП, працівник поліції не був зобов'язаний складати протокол про адміністративне правопорушення. Разом з тим, він мав право це зробити. У випадку, коли особа заперечує факт вчинення правопорушення, саме протокол про адміністративне правопорушення відповідно до ст.251 КУпАП міг бути доказом його вчинення, такими доказами могли бути і пояснення правопорушника, свідків, рапорти працівників поліції, інші документи (схема дорожньої обстановки із зазначенням розмітки та дорожніх знаків).

При цьому не є належним доказом усне твердження працівника поліції "я бачив", озвучене правопорушнику. Спостереження працівником поліції правопорушення може мати місце, однак воно має бути зафіксоване на матеріальному носії. Таким матеріальним носієм міг бути протокол про адміністративне правопорушення із зазначенням тих матеріалів, що до нього додаються, рапорт, пояснення.

Щодо відеозапису подій, то вони так само могли би бути належним доказом, якби були належним чином долучені до матеріалів справи про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про правомірність притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП, оскільки відсутні належні та допустимі докази, якими було зафіксовано факт правопорушення, вчиненого позивачем.

Зазначені обставини судом першої інстанції не прийняті до уваги, а тому, за таких обставин постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про повне задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене, постанову суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення, тому наявні підстави для її скасування. Доводи апеляційної скарги спростовують висновки викладені у постанові суду першої інстанції, тому вона підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про повне задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Корольовського районного суду м. Житомира від "10" жовтня 2017 р. скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову інспектора роти №2 батальйону УПП в м.Житомирі ДПП Остапчука Я.Б. серії БР №421952 від 02.03.2017 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя М.М. Капустинський

судді: Б.С. Моніч

І.Г. Охрімчук

Повне судове рішення складено "28" березня 2018 р.