Справа № 800/258/17
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

іменем України

20.03.2018 Київ П/9901/82/18 800/258/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Смоковича М.І.,

суддів: Бевзенка В.М., Білоуса О.В., Шарапи В.М., Стрелець Т.Г.,

за участі:

секретаря судового засідання Гулової О.І.,

представника відповідача Білопольської Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними дій та бездіяльності, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

встановив:

у червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовною заявою до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі також - ВККС, Комісія) з такими вимогами:

визнати протиправними дії ВККС під час пленарного засідання 7 червня 2016 року щодо: проведення конкурсу до Верховного Суду з порушенням процедури, встановленої статтею 81 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачає порядок призначення на посаду судді вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду за спеціальною процедурою; розгляду висновків Громадської ради доброчесності (далі - ГРД) від 27 квітня 2017 року та від 6 червня 2017 року відносно ОСОБА_2 з порушенням частин восьмої, дев'ятої статті 9 Закону України «Про громадські об'єднання» до набуття цією організацією статусу юридичної особи і реєстрації її у ЄДРПОУ; проведення пленарного засідання ВККС 7 червня 2017 року з порушенням права позивача, передбаченого частиною одинадцятою статті 98 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» на ознайомлення з уточненим висновком ГРД від 6 червня 2017 року не пізніше як за десять днів до пленарного засідання ВККС; порушення під час оцінювання кандидата на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_2 критеріїв щодо дотримання суддею правил професійної етики, передбачених пунктом 11 частини четвертої статті 85 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та критеріїв щодо відповідності судді доброчесності, встановлених пунктом 12 четвертої частини статті 85 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»; визначення підстав набуття права власності на об'єкти права власності перелічені у висновку ГРД від 27 квітня 2017 року та від 6 червня 2017 року з порушенням частини четвертої статті 41 Конституції України, частини першої статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) про непорушність права власності, презумпції правомірності правочину, передбаченої статтею 204 ЦК, презумпції правомірності набуття права власності, передбаченої статтею 328 ЦК та презумпції правомірності рішень платника податку, передбаченої статтею 4.1.4 Податкового кодексу України; порушення частин першої, другої, четвертої статті 32 Конституції України, частини другої статті 11 Закону України «Про інформацію», статей 7, 21 Закону України «Про доступ до публічної інформації» по втручанню в особисте і сімейне життя матері позивача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1;

визнати незаконною бездіяльність ВККС у дослідженні на пленарному засіданні 7 червня 2017 року наданих позивачем пояснень та доданих до них документів та не перевірки пояснень позивача;

скасувати рішення ВККС від 7 червня 2017 року, ухвалене на підставі висновку ГРД від 6 червня 2017 року про визнання ОСОБА_2 таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду (далі - Рішення);

зобов'язати ВККС вчинити певні дії, а саме - прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2, з-поміж іншого, зазначив про те, що основою Рішення ВККС, по суті, є висновок ГРД про невідповідність кандидатури позивача на посаду судді Верховного Суду критеріям доброчесності та професійної етики (далі - Висновок), який, як вважає позивач, містить викривлену і неточну інформацію про нього і членів його родини. Зокрема позивач висловив незгоду з тим, яким чином ГРД дійшла висновку про сумнівність джерел походження коштів, за які було придбано автомобіль та набуто у власність квартиру, а також вказав на неправдивість інформації щодо дійсної вартості автомобіля, яку ГРД зазначила у Висновку. Звернув позивач увагу й на те, що у списку його закордонних поїздок безпідставно зазначено Англію і Об'єднані арабські емірати, де, як твердить позивач, він не бував. Наведені неточності, на думку позивача, ставлять під сумнів в цілому обґрунтованість Висновку ГРД щодо відповідності його кандидатури на посаду судді Верховного Суду. Окрім того, позивач висловив зауваження з приводу засідання, яке ГРД провела 6 червня 2017 року і на якому вирішувалося питання про внесення уточнень до її попереднього Висновку від 27 квітня 2017 року щодо позивача. На думку останнього, це засідання відбулося з численними порушеннями, зокрема не було повідомлення про його проведення, сумнівними є й кворум, а також процедура голосування, та й сам протокол засідання, як зазначив позивач, не відповідає вимогам до офіційного документа. Зазначив позивач й про те, що ГРД не має статусу юридичної особи, відтак не набула юридичної правоздатності. Зазначена обставина, на думку позивача, заперечує саму можливість ГРД збирати і оприлюднювати інформацію про особу кандидата на посаду судді та членів його сім'ї у той спосіб як вона це робить. Що ж до ВККС, то оскільки її Рішення прийняте на основі відомостей, зібраних ГРД, і висновок про невідповідність позивача як кандидата на посаду судді Верховного Суду по суті прийнято за наслідками оцінки наданих ГРД відомостей щодо майнового стану позивача, то оскарженим Рішенням ВККС фактично визнала такий висновок ГРД юридично значимим. Водночас при прийнятті Рішення відповідач не врахував пояснень позивача стосовно викладених у Висновку ГРД фактів (щодо доходів його і членів сім'ї, вартості автомобіля та періоду, коли його було придбано, вартості житла і правомірності набуття права власності на зазначені вище об'єкти, а також щодо закордонних поїздок та їхньої вартості також), натомість Комісію цікавили лише питання роботи і доходів його батьків, а також його репутація як судді. Як наслідок ВККС дійшла, на думку позивача, до безпідставного висновку про невідповідність його кандидатури критеріям доброчесності і професійної етики, у зв'язку із чим заявлено цей позов.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 29 червня 2017 року відкрив провадження у зазначеній справі.

З початком роботи Верховного Суду матеріали цієї справи передано до Касаційного адміністративного суду, який ухвалою від 5 січня 2018 року призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач у судове засідання не з'явився, однак про місце, дату і час розгляду справи повідомлявся належним чином, свідченням чого є поштові конверти із судовими повістками, які суд надсилав на адресу позивача (АДРЕСА_1) і які орган поштового зв'язку повернув суду без вручення їх адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідач заперечив проти позову з підстав, викладених у запереченнях на позовну заяву. З-поміж іншого відповідач зазначив про те, що критеріями кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посаду судді є, зокрема, професійна етика і доброчесність, у встановленні якої Комісії сприяє ГРД. Якщо висновок останньої з цього питання є негативним (для судді/кандидата на посаду судді), то ВККС може ухвалити рішення про підтвердження або про не підтвердження здатності такого судді/кандидата на посаду судді здійснювати правосуддя. Що стосується позивача, то предметом обговорення на засіданні ВККС було законність джерел придбання (набуття речових прав) на два автомобілі: Toyota Camry 2007 року випуску, задекларована вартість якого становить 250000,00 грн., і Toyota RAV4 2013 року випуску вартістю 700000,00 грн., на які позивач має право користування з 2007 року і 2013 року відповідно, а також квартири, яка належать позивачу на праві власності. З'ясувавши зміст пояснень ОСОБА_2 та факти, які повідомила ГРД, Комісія дійшла висновку про те, що витрати і майно кандидата та його близьких осіб не відповідають задекларованим доходам, а позиція ОСОБА_2 з приводу порушених питань свідчить про відсутність у нього прагнення демонструвати бездоганну поведінку і несприйняття ним сповна фундаментальних засад професійної етики і доброчесності судді, закріплені як Кодексом професійної етики судді, так і Бангалорськими принципами від 19 травня 2006 року (схвалені резолюцією Економічної і соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року №2006/23).

У судовому засіданні представник відповідача таку позицію підтримала з мотивів, викладених у письмових запереченнях на позовну заяву, просила відмовити в задоволенні позову повністю.

Суд заслухав пояснення представника відповідача, дослідив наявні у справі докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень сторін і з'ясував таке.

Комісія своїм рішенням від 7 листопада 2016 року №145/зп-16 оголосила конкурс на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду.

7 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до ВККС із заявою про проведення стосовно нього кваліфікаційного оцінювання для участі у конкурсі на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду за спеціальною процедурою призначення.

20 грудня 2016 року Комісія прийняла рішення №182/вс-16 про допуск, зокрема, ОСОБА_2 до участі у конкурсі на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

За рішенням Комісії від 11 січня 2017 року №2/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання 653 кандидатів, допущених до участі у конкурсі на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду, зокрема ОСОБА_2

Згідно з рішенням ВККС від 9 лютого 2017 року № 27/вс-17 ОСОБА_2 допущено до проходження кваліфікаційного оцінювання для участі у конкурсі на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

16 лютого 2017 року ОСОБА_2 склав анонімне письмове тестування, за результатами якого набрав 63 бали, та за рішенням Комісії від 17 лютого 2017 року № 12/зп-17 був допущений до виконання практичного завдання на етапі «Іспит» кваліфікаційного оцінювання у межах процедури конкурсу до відповідних касаційних судів у складі Верховного Суду.

За результатами виконаного 21 лютого 2017 року практичного завдання ОСОБА_2 набрав 71 бал та за рішенням Комісії від 29 березня 2017 року №22/зп-17 допущений до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» у межах процедури конкурсу до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

На підставі статті 87 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) ГРД надала Комісії затверджений 27 квітня 2017 року висновок про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_2. критеріям доброчесності та професійної етики.

У Висновку ГРД (пункт 1) йдеться про те, що відповідно до електронної декларації ОСОБА_2 за 2016 рік, яку він подав як особа, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування, з 1 січня 2016 року він має на праві користування два автомобілі: Toyota RAV4 2013 року випуску та Toyota Camry 2007 року випуску, право власності на які належать його матері ОСОБА_3

Відповідно до декларації за 2016 рік, вартість автомобіля Toyota Camry на час придбання становила 250000,00 грн, Toyota RAV4 2013 року випуску - 700000,00 грн. Поряд з тим, у Висновку ГРД зазначено про те, що мати ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є пенсіонеркою, за період з 2012 по 2016 роки отримала лише 1000 грн. доходу. 3 огляду на такі обставини ГРД висловила сумнів у достатності доходів ОСОБА_3 для придбання задекларованого майна. За Висновком ГРД, фактичним власником автомобілів є ОСОБА_2, їх придбано за його кошти, проте майно зареєстроване на іншу особу з метою ухилення від внесення у декларацію.

У пункті 2 Висновку ГРД зазначила, що в результаті аналізу декларацій ОСОБА_2 за 2011-2016 роки з'ясувалось, що він та члени його сім'ї (донька) отримали у 2011 році сукупний дохід в розмірі 64667,50 грн, у 2012 році - 156610 грн, у 2013 році - 202138 грн, у 2014 році - 217225 грн, у 2015 році - 225535 грн та у 2016 році - 213772 грн. Загалом же за період з 2011 по 2016 рік дохід ОСОБА_2 і членів його сім'ї становить 1079947,50 грн.

Водночас за цей же період кандидат ОСОБА_2 набув право власності на квартиру площею 102,9 кв.м, задекларована вартість якої становить 527500 грн, а також, вірогідно, придбав легкові автомобілі Toyota RAV4 2013 року випуску за 700000,00 грн та Toyota Camry 2007 року випуску за 250000,00 грн. Крім того, за змістом Висновку, протягом вказаного вище періоду ОСОБА_2 здійснив вісім міжнародних подорожей за такими напрямками: Велика Британія, ОАЕ, Польща, Туреччина, Таїланд, Франція. Мати кандидата ОСОБА_3 перебувала за кордоном шість разів за такими напрямками: Єгипет, Кіпр, Польща, Росія, Туреччина, Угорщина.

З огляду на зазначені вище факти ГРД висловила сумнів у відповідності способу життя ОСОБА_2 задекларованим доходам, що й стало підставою для надання Комісії Висновку про невідповідність цього кандидата критеріям доброчесності та професійної етики.

У підсумку розгляду питання про підтвердження здатності кандидата на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_2 ВККС прийняла оскаржене Рішення. Підставою для прийняття цього Рішення зазначено встановлену невідповідність ОСОБА_2 критеріям доброчесності та професійної етики.

Суд встановив, що ВККС прийняла Рішення з урахуванням Висновку ГРД, зазначивши з цього приводу, з-поміж іншого, таке.

Обставини, викладені у висновку ГРД, підтверджуються інформацією, наданою Національним антикорупційним бюро України (далі - НАБУ), за якою ОСОБА_2 є власником квартири площею 102,9 кв.м у м. Харкові, право власності на яку виникло у нього на підставі договору купівлі-продажу від 5 червня 2013 року. ОСОБА_3, мати ОСОБА_2, 9 листопада 2013 року набула право власності на автомобіль Toyota RAV4. Також НАБУ підтвердило, що ОСОБА_2 здійснив вісім міжнародних подорожей, його мати ОСОБА_3 - шість міжнародних подорожей.

За доводами ОСОБА_2, він ніколи не бував у Великій Британії, а в Об'єднаних арабських еміратах перебував транзитом і при пересадці не залишав території аеропорту. Щодо подорожей своєї матері кандидат пояснив, що та дійсно їздила автобусним туром до Польщі та Угорщини, але брала з собою продукти харчування і воду, внаслідок чого витрати на такі автобусні тури становили 300 доларів США. Вартість подорожі до Єгипту становила, за словами кандидата, 355 доларів США через проживання у готелі другої лінії, а вартість «гарячого туру» до Кіпру - приблизно 450 доларів США. Утім, документів, що належним чином підтверджували б дійсний розмір витрат на зазначені подорожі, кандидат не надав. За спірним Рішенням, зазначені вище обставини Комісія при дослідженні досьє кандидата ОСОБА_2 розцінює як факультативні.

Стосовно викладеної в Рішенні аргументації ВККС у контексті повідомлених ГРД фактів щодо позивача, то як зазначено у Рішенні, для з'ясування питання про співмірність доходів ОСОБА_2 та членів його родини з вартістю цього майна ВККС дійшла висновку про необхідність дослідження обставин щодо його набуття у хронологічному порядку, позаяк обставини вчинення кожного з цих правочинів, на думку Комісії, можуть виявити підстави для встановлення відповідності критеріям доброчесності і професійної етики.

Отож, щодо автомобіля Toyota Camry 2007 року випуску, то в Рішенні зазначено про те, що за поясненнями кандидата такий було придбано в тому ж році, коли ще жив батько ОСОБА_2 - ОСОБА_6 Останній займався підприємницькою діяльністю, яка за словами позивача була прибутковою, а крім того на дату купівлі автомобіля курс національної валюти до долара був набагато вищим, аніж тепер. На підтвердження фінансової спроможності на купівлю зазначеного вище автомобіля ОСОБА_2 також надав Комісії посвідчення водія батька, належне йому з 1976 року, та матері, належне їй з 2000 року, а також довідку про те, що батьки були власниками автомобілів Toyota Camry 1999 року випуску, УАЗ-452 1982 року випуску, ВАЗ-21099, 1998 року випуску, та мотоцикла КМЗ Дніпро МТ1036, 1982 року випуску. Кандидат пояснив, що батьки продали ці автомобілі, зокрема автомобіль Toyota Camry 1999 року випуску, додали кошти та придбали у 2007 році автомобіль такої ж моделі, але 2007 року випуску.

З цього приводу ВККС в Рішенні зазначила про те, що таке усне пояснення ОСОБА_2, яке він надав на пленарному засіданні, суперечить викладеному в письмових поясненнях від 10 травня 2017 року, згідно з якими кошти від продажу були використані також і на купівлю автомобіля Toyota RAV4.

Окрім того, Комісія звернула увагу на те, що згідно з доданими до письмових пояснень кандидата документів, автомобіль Toyota Camry 1999 року випуску придбав батько ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 30 липня 2005 року. Тобто з дати випуску автомобіля на той час минуло шість років, що Комісія вважає суттєвою відмінністю від купівлі нового автомобіля в рік його випуску. Ціна за договором становила 100 (сто) гривень. Автомобіль зареєстрований у МРЕП 4 серпня 2005 року. За актом оцінки (звіт № 15-6 від 4 серпня 2005 року, складений Універсальною автомобільною товарною біржею «Харків»), який надав кандидат, оціночну вартість автомобіля з урахуванням неодноразової зміни власника та інших факторів амортизації вже тоді, тобто за два роки до наступного продажу, визначено на рівні 36366 грн. Поряд з тим, йдеться у Рішенні, кандидат не надав жодних документів на підтвердження ціни наступного продажу, а також ціни продажу інших транспортних засобів. Таким чином, зазначено в Рішенні, єдиною підтвердженою вартістю автомобіля Toyota Camry 1999 року випуску (без урахування експлуатації в наступні два роки та відповідного зниження ціни) є 36366 грн., що становить менше ніж 1/6 від задекларованої вартості автомобіля 2007 року випуску.

Стосовно пояснень ОСОБА_2 про тривалий стаж та чималі доходи його батька ОСОБА_6, то ВККС з цього приводу зазначила в Рішенні таке.

ОСОБА_6, батько ОСОБА_2, згідно з поясненнями останнього, мав тривалий трудовий стаж, останні 16 років працював заступником начальника управління меліорації і водного господарства Харківської області, отримував також премії за раціоналізаторські пропозиції. Водночас доказів щодо рівня доходів кандидат Комісії не надав. З 1 січня 2008 року по 31 грудня 2010 року ОСОБА_6 займався підприємницькою діяльністю, був платником єдиного податку, сумарний обсяг його доходу від реалізації товарів, робіт та послуг за вказаний період становив 735291,10 гривень. За відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_6 був зареєстрований як фізична особа-підприємець 13 грудня 2007 року, тобто вже після придбання автомобіля Toyota Camry 2007 року випуску, що поряд з наведеним вище, на думку Комісії, заперечує обґрунтованість доводів кандидата про придбання цього автомобіля, зокрема, за рахунок коштів, одержаних від ведення підприємницької діяльності батька.

З огляду на те, що ОСОБА_2 не повідомив і, відповідно, не надав доказів про інші джерела доходів своїх батьків, які були б достатніми для придбання автомобіля Toyota Camry 2007 року випуску, як і не надав будь-яких доказів того, що згаданий вище автомобіль було куплено за рахунок залучених коштів (кредиту чи позики), Комісія не погодилася з доводами кандидата щодо достатності доходів його батьків для придбання автомобіля Toyota Camry у 2007 році.

Окремо Комісія оцінила й доводи ОСОБА_2 стосовно підприємницької діяльності його батька ОСОБА_6 та доходів від її здійснення. Зокрема, проаналізувавши відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо видів господарської діяльності ОСОБА_6, а також його податкову звітність за 2008-2010 роки, ВККС констатувала, що за ІІІ і IV квартали 2010 року ОСОБА_6 одержав більше половини загального доходу, ніж за попередні три роки (370527,74 грн). У зв'язку з цим Комісія у своєму Рішенні звернула увагу на те, що звітність за ІІІ та IV квартали 2010 року була подана до органів доходів і зборів за підписом ОСОБА_6 1 жовтня 2010 року та 4 січня 2011 року відповідно, тоді як згідно зі свідоцтвом про смерть батько ОСОБА_2 - ОСОБА_6, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

З огляду на те, що доходи ОСОБА_6 як суб'єкта господарювання за ІІІ і IV квартали 2010 роки було задекларовано вже після його смерті, а державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ОСОБА_6 здійснено лише у квітні 2014 року (більш ніж через три роки після його смерті), а також зважаючи на відсутність іншого належного документального підтвердження про рух коштів ОСОБА_6 як суб'єкта господарювання та набуття кандидатом ОСОБА_2 (або членами його родини) прав та/або обов'язків у зв'язку зі смертю батька, ВККС дійшла однозначного висновку про недопустимість звітів суб'єкта малого підприємництва (ОСОБА_6.) за ІІІ і IV квартали 2010 роки як доказів законності джерел походження задекларованого майна. Доводи ОСОБА_2 з приводу обставин подання податкової звітності від імені померлого батька його довіреною особою Комісія розцінила як необґрунтовані і безпідставні.

Щодо квартири площею 102,9 кв.м у м. Харкові, задекларована вартість якої становить 527500,00 грн., то в Рішенні з цього приводу зазначено про те, право власності на неї ОСОБА_2 набув за договором купівлі-продажу від 5 червня 2013 року. Проаналізувавши декларації кандидата за 2011-2013 роки, Комісія встановила, що сукупні доходи його сім'ї (кандидата та його доньки) становили: у 2011 році - 64667,50 грн, у 2012 році - 156610 грн, у 2013 році - 202138 грн, загалом - 423415,50 грн. Відтак Комісія констатувала, що різниця між вартістю придбаного житла та сукупним доходом кандидата і його сім'ї за три роки становить 104084,50 грн. і, як зазначено в Рішенні, законних джерел покриття цієї різниці кандидат не довів. Стосовно аргументів кандидата про наявність у всієї його родини коштів, заощаджених за попередні періоди, то Комісія їх до уваги не взяла з огляду на відсутність документального підтвердження цих тверджень, а також з урахуванням недоведеності законності джерел придбання близькими особами кандидата автомобіля Toyota Camry 2007 року випуску, про що зазначено вище.

Стосовно іншого автомобіля, Toyota RAV4 2013 року випуску вартістю 700000,00 грн., то такий, за даними декларації, придбала мати ОСОБА_2 - ОСОБА_3, 9 листопада 2013 року. З приводу пояснень ОСОБА_2 в цій частині (щодо доходів його матері за останні п'ять років), то Комісія погодилася з їх обґрунтованістю лише в частині дійсного розміру отриманого нею доходу (такий, як з'ясовано під час перевірки, становить 72821,40 грн., а не 1000,00 грн., як зазначила ГРД). Водночас ВККС звернула увагу на те, що й такий дохід не є достатнім для придбання автомобіля Toyota RAV4 2013 року випуску із задекларованою вартістю 700000,00 грн.

Щодо квартири матері ОСОБА_2 в м. Харкові загальною площею 55,4 кв.м (яку вона набула у власність відповідно до свідоцтва про право на спадщину № 2-1072 від 11 липня 2011 року) як можливого джерела доходу, то як зазначила Комісія, цю квартиру вона періодично здавала в оренду третім особам. Утім, про розмір доходів з такої діяльності та сплату з неї податків кандидат не повідомив. Відтак дохід від нерухомого майна, набутого матір'ю кандидата у спадщину, за Рішенням Комісії, не може розглядатися як достатнє законне джерело доходів для придбання автомобіля Toyota RAV4.

Щодо доводів ОСОБА_2 про участь його матері у приватизації майна як ще одного джерела доходів, який поряд зі спадщиною, наданням в оренду житла, пенсією та веденням особистого домогосподарства, надав їй фінансову можливість придбати у 2013 році автомобіль Toyota RAV4 вартістю 700000,00 грн., то ВККС їх також відхилила, позаяк цей аргумент, як і жодне із перелічених вище джерел доходів, крім пенсії, не має належного документального підтвердження.

Отож, підсумувала Комісія, законності джерел походження коштів для придбання автомобіля Toyota RAV4 вартістю 700000,00 грн. ОСОБА_2 не підтвердив.

З приводу аргументів позивача про те, що відомості про користування автомобілем Toyota Camry 2007 року він вперше зазначив у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік, хоч фактично користувався ним після смерті батька (2010 рік), а також про те, що автомобіль Toyota RAV4 2013 року випуску він теж вперше задекларував лише за 2016 рік, то Комісія розцінила такі дії кандидата як порушення вимог законодавства про запобігання корупції, що несумісне з критерієм доброчесності.

Дослідивши досьє кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_2., оцінивши з'ясовані факти в їх сукупності, з урахуванням як Висновку ГРД, так відомостей, наданих НАБУ та іншими контролюючими органами, а також зваживши на пояснення самого кандидата та надане ним документальне підтвердження повідомлених обставин, ВККС у підсумку дійшла висновку про те, що ОСОБА_2 не довів відповідності задекларованих доходів, витрат та майна як власних, так і членів його сім'ї та близьких осіб. На цій підставі ВККС констатувала, що Висновок ГРД стосовно позивача є прийнятним.

З посиланням на положення частини четвертої статті 85 Закону №1402-VIII у поєднанні з положеннями статей 1-3, 18-19 Кодексу суддівської етики та роз'яснень до нього, затверджених рішенням Ради суддів України №1 від 4 лютого 2016 року, а також Бангалорських принципів від 19 травня 2006 року (схвалені резолюцією Економічної і соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року №2006/23) Комісія зазначила про те, що суддя має бути прикладом законослухняної і доброчесної поведінки не лише у професійній сфері, але й поза нею з тим, щоб утверджувати у громадян переконання у чесності, неупередженості та справедливості суду. Високі стандарти до поведінки та способу життя судді, як зазначає відповідач, стосуються усіх сфер життя, й особа, яка вирішила бути суддею, повинна це також усвідомлювати й поводити себе відповідно.

З огляду зазначені вище фактичні обставини щодо вартості майна, яке задекларував ОСОБА_2 (два автомобілі, квартира в м. Харкові), період його придбання та походження коштів, якими позивач доводив фінансову спроможність на купівлю цих об'єктів, а також неспівмірність сукупних законних джерел доходу позивача, членів його сім'ї і близьких осіб, Комісія (сімома голосами з п'ятнадцяти) вирішила, що ОСОБА_2 не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду.

Зазначені вище мотиви й фактичні обставини, по суті, й слугували підставою для прийняття оскарженого Рішення, яке є предметом судового розгляду в цій справі.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 79 Закону №1402-VIII конкурс на зайняття вакантної посади судді проводиться відповідно до цього Закону та положення про проведення конкурсу. За частиною другою цієї статті положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді затверджується Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Згідно з частиною дев'ятою статті 79 Вища кваліфікаційна комісія суддів України проводить конкурс на зайняття вакантних посад суддів апеляційного суду чи суддів Верховного Суду на основі рейтингу учасників за результатами кваліфікаційного оцінювання.

За частиною першою статті 81 Закону №1402-VIII спеціальною процедурою призначення на посаду судді вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду для цілей цього Закону вважається процедура призначення на посаду судді відповідного суду осіб, які відповідають одній із вимог, визначених частиною першою чи другою статті 33, частиною першою статті 38 цього Закону відповідно.

В межах цієї спеціальної процедури Вища кваліфікаційна комісія суддів України, за змістом частини п'ятої статті 81 Закону №1402-VIII, окрім іншого проводить кваліфікаційне оцінювання кандидата на посаду судді вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду, який успішно пройшов спеціальну перевірку (пункт 3 цієї частини).

Відповідно до частини першої статті 83 Закону №1402-VIII, кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Критеріями кваліфікаційного оцінювання, за частиною другою статті 83 Закону №1402-VIII, є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.

Відповідно до частини п'ятої статті 83 Закону № 1402-VIII порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Згідно з частиною першою статті 85 Закону №1402-VIII кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди.

За змістом пункту 4 частини п'ятої статті 81 Закону №1402-VIII Вища кваліфікаційна комісія суддів України за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду ухвалює рішення про підтвердження або непідтвердження здатності такого кандидата здійснювати правосуддя у відповідному суді та визначає його рейтинг для участі у конкурсі.

Відповідно до пункту 16 розділу ІІІ Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС від 3 листопада 2016 року №143/зп-16 (далі - Положення №143/зп-16) дослідження досьє полягає у систематизації, аналізі, зборі, уточненні даних досьє судді (кандидата на посаду судді) з метою визначення попередніх показників критеріїв кваліфікаційного оцінювання.

Пунктом 18 розділу ІІІ Положення №143/зп-16 передбачено, що за результатами дослідження досьє доповідач готує доповідь. У доповіді доповідач зазначає, зокрема, встановлені у ході дослідження показники відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання, а також пропозиції щодо дослідження досьє.

Відповідно до пункту 19 розділу ІІІ Положення №143/зп-16 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження досьє та складається з таких етапів: оголошення доповіді за результатами дослідження досьє; надання судді (кандидату на посаду судді) можливості доповнити, уточнити чи спростувати оголошену в доповіді інформацію; послідовне обговорення з суддею (кандидатом на посаду судді) показників, оцінювання яких потребує уточнення, з метою прийняття остаточного рішення щодо підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді або відповідності судді займаній посаді.

За пунктом 20 розділу ІІІ Положення №143/зп-16 під час співбесіди обов'язковому обговоренню із суддею (кандидатом) підлягають дані щодо його відповідності критеріям професійної етики та доброчесності.

За змістом частини першої статті 87 Закону №1402-VIII з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання утворюється Громадська рада доброчесності.

За частиною шостою статті 87 Закону №1402-VIII громадська рада доброчесності: 1) збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 2) надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 3) надає, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє; <…>.

Для здійснення повноважень, зазначених у цій статті, членам Громадської ради доброчесності надається право безоплатного та повного доступу до відкритих державних реєстрів (частина сьома статті 87 Закону №1402-VIII).

За частиною першою статті 88 Закону №1402-VIII Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

Відповідно до частини другої статті 88 Закону №1402-VIII суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Водночас, за частиною третьою статті 88 Закону №1402-VIII, рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання;

3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;

4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

В аспекті спірних правовідносин, що виникли у зв'язку з Рішенням ВККС, колегія суддів дійшла таких висновків.

Дослідження досьє та проведення співбесіди як один із етапів кваліфікаційного оцінювання має на меті, окрім іншого, встановити відповідність кандидата на посаду судді критеріям професійної етики та доброчесності.

У цій процедурі, поряд з ВККС та, відповідно, кандидатом на посаду судді, активну участь бере ГРД, якій за Законом №1402-VIII надано доволі широкі повноваження щодо збору, оприлюднення, аналізу й обговорення зібраної інформації відносно кандидата на посаду судді Верховного Суду та надання ВККС на цій підставі свого висновку (рішення) щодо відповідності того чи іншого кандидата на посаду судді критеріям професійної етики та доброчесності.

Стосовно негативного висновку, то його ГРД формує на основі самостійно зібраної інформації, як з офіційних джерел, у тому числі з досьє кандидата на посаду судді, яке є у ВККС, з документів його фінансової звітності, а також з державних реєстрів, користуватися якими члени ГРД мають право безоплатно та без обмежень у доступі, так і з інших (неофіційних) джерел інформації, які є у відкритому доступі або яка стала їм відомою в інший спосіб (без необхідності доводити чи то ВККС і кандидату на посаду судді, чи громадськості загалом вірогідність та/або походження здобутої інформації).

ГРД, з огляду на її законодавчо закріплений статус, може висловлювати власні судження стосовно особи кандидата на посаду судді, зокрема щодо способу його життя і професійної діяльності, і на цій підставі приймати рішення про відповідність чи про невідповідність кандидата на посаду судді зазначеним вище критеріям морально-етичного характеру.

Рішення щодо підтвердження здатності кандидата на посаду судді здійснювати правосуддя, у підсумку, приймає ВККС. Між тим, наявність саме негативного висновку ГРД стосовно кандидата на посаду судді обов'язково передбачає необхідність проведення Комісією співбесіди із кандидатом на посаду судді (у формі засідання) з метою з'ясувати викладені у висновку ГРД обставини та надати їм власну оцінку на предмет відповідності такого кандидата на посаду судді критеріям доброчесності і професійної етики та, як наслідок, прийняти за підсумками цього обговорення остаточне рішення щодо підтвердження здатності кандидата на посаду судді здійснювати правосуддя. Водночас, якщо ВККС дійде протилежного висновку, аніж той, що його надала ГРД, то процес прийняття рішення про відповідність кандидата двом згаданим вище критеріям обумовлений тим, що проголосувати за таке рішення мають одинадцять з п'ятнадцяти її членів. Інакше висновок ГРД вважатиметься неподоланим і рішенням ВККС у такому випадку буде таким, що кандидат не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у Верховному Суді.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. За частиною другою цієї статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд з'ясував, що стосовно ОСОБА_2 ГРД затвердила висновок про його невідповідність критеріям доброчесності та професійної етики. Відтак за наслідками дослідження досьє ОСОБА_2 як кандидата на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду та співбесіди з ним Комісія прийняла оскаржене Рішення, яким не підтвердила здатності ОСОБА_2 здійснювати правосуддя у цьому суді.

Щодо фактичних підстав, які слугували для такого висновку Комісії, то ними, як з'ясовано під час розгляду цієї справи, було невідповідність витрат і вартості майна кандидата та його близьких осіб офіційно задекларованим доходам, а також відсутність документального підтвердження законності джерел його придбання. Йдеться про два автомобілі, які належать позивачу на праві користування, а саме: Toyota Camry 2007 року випуску, задекларована вартість якої становить 250000 грн, та Toyota RAV4 2013 року випуску, задекларована вартість якої становить 700000 грн, а також про квартиру в м. Харкові, яку позивач придбав у червні 2013 року. Вартість цих об'єктів, як зазначено в Рішенні, суттєво перевищує задекларовані доходи кандидата, членів його сім'ї та близьких осіб, а пояснення кандидата щодо наявності в них фінансів для здійснення таких покупок не містили переконливих і документально підтверджених аргументів на користь законності джерел отримання на це коштів.

Закон №1402-VIII визначив вичерпний перелік підстав, за наявності яких рішення ВККС за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване. Поряд з тим, розглядаючи адміністративну справу, суд виходить з того, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС).

Зважаючи на наведене вище, а також беручи до уваги конституційні положення статті 55 Основного закону, як і те, що вирішення спорів, що виникають за участю ВККС віднесено до юрисдикції адміністративного суду, при розгляді цієї справи суд не обмежуватиметься з'ясуванням лише визначених Законом №1402-VIII підстав для оскарження і скасування рішення ВККС, а вирішуватиме справу з урахуванням засад адміністративного судочинства.

Частиною другою статті 2 КАС визначено перелік критеріїв, на відповідність яким суд повинен перевірити рішення (дії, бездіяльність) суб'єкта владних повноважень у справах про їх оскарження.

Отож, у відповідності з вимогами Закону №1402-VIII суд з'ясував, що: 1) склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, був повноваженим для його проведення; 2) рішення підписано усім складом членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання; 3) рішення містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення та мотивів, з яких Комісія дійшла відповідного висновку.

Судячи зі змісту Рішення, відповідач ретельно проаналізував як факти щодо фінансово-майнового стану ОСОБА_2 і членів його родини, так і пояснення самого кандидата з цього приводу.

Доводи позивача, якими він обґрунтовує неправомірність Рішення, не спростовують тих фактів і обставин, які стали підставою для висновку про невідповідність його кандидатури на посаду судді Верховного Суду критеріям доброчесності і професійної етики. Аргументи позивача, по суті, стосуються переоцінки повідомлених у Висновку ГРД фактів з урахуванням наданих ним пояснень. На думку суду, ВККС здійснила всебічний аналіз усіх обставин щодо придбання майна, зазначено у декларації позивача, у взаємозв'язку як з тим, коли його було придбано, так і з урахуванням джерел походження коштів для його купівлі, виклавши у спірному Рішенні свої міркування з цього приводу.

Щодо тверджень позивача про порушення принципу презумпції законності набуття права власності і про неприпустимість втручання в його особисте життя і особисте життя членів його родини, то такі, на думку суду, ґрунтуються на помилковому трактуванні положень Конституції України та чинного законодавства.

У цьому зв'язку слід також зазначити, що в межах процедури кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посаду судді, з огляду на мету і завдання його проведення, обов'язком (повноваженням) ВККС є з'ясувати і оцінити усі аспекти життя і діяльності такого кандидата, не лише професійного характеру, але й морально-етичного. Щодо останнього, то Комісія з огляду на свій правовий статус повинна визначити чи узгоджується (відповідає) поведінка судді/кандидата на посаду судді основоположним принципам її регламентації, високі стандарти якої визначено, зокрема, у Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року (схвалені резолюцією Економічної і соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року №2006/23), а також у Кодексі суддівської етики.

За змістом названих документів, посада судді покладає певні обмеження і обов'язки, зумовлені необхідністю неупередженого здійснення правосуддя. Зокрема запорукою і необхідною умовою утвердження довіри до суду має бути законослухняна і добропорядна поведінка судді не лише при виконанні професійних обов'язків, але й у повсякденному житті. Проявом останнього є, зокрема, відповідність способу життя судді його дозволеним можливостям. Особа, яка виявила намір стати суддею (чи є суддею) повинна бути готовою до того, що її дії і вчинки можуть бути предметом обговорення широкого загалу, у тому числі при проведенні кваліфікаційного оцінювання.

З огляду на встановлені в цій справі обставини та правове регулювання спірних правовідносин суд погоджується з висновком відповідача про невідповідність ОСОБА_2 критеріям доброчесності та професійної етики. Відтак оскаржене Рішення відповідає вимогам, визначеним частиною другою статті 2 КАС, зокрема таке прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, пропорційно та з дотриманням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Наведене вище є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про скасування Рішення, як і про зобов'язання ВККС прийняти протилежне за змістом рішення - про підтвердження здатності ОСОБА_2 здійснювати правосуддя у Верховному Суді. Щодо останнього, то вимога такого змісту не може бути адекватним у цій ситуації способом захисту з огляду ще й на те, що передбачає втручання у дискреційні повноваження Комісії.

Стосовно позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача, то за своїм змістом, з огляду на те, як його розкрив позивач у прохальній частині позовної заяви, ці вимоги є обґрунтуванням протиправності Рішення Комісії, а не самосійним способом захисту порушених прав. Звертаючи на це увагу суд у цій справі вважає за необхідне лише позначити свій підхід до вирішення спору з огляду на висловлений позивачем зміст позовних вимог, без необхідності повторювати мотиви спірного Рішення і фактичні обставини його прийняття, про що зазначено вище.

За правилами статті 139 КАС понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання цього позову відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя М.І. Смокович

Судді В.М. Бевзенко

О.В. Білоус

В.М. Шарапа

Т.Г. Стрелець