Справа № 826/2407/17
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2018-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2407/17 Суддя (судді) першої інстанції: Аблов Є.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Губської Л.В. Земляної Г.В. Кондратенко Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби зовнішньої розвідки України про визнання протиправними дій, скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Служби зовнішньої розвідки України, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: - визнати протиправними дії відповідача, що полягають у звільненні з військової служби в запас наказом № 18-ос від 16.01.2017 року; - визнати протиправним та скасувати наказ №18-ос від 16.01.2017 року; - зобов`язати відповідача поновити позивача на військовій службі на попередній або рівнозначній посаді; - зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 17.01.2017 року та станом на день постановлення судового рішення у справі; - визнати протиправною дію відповідача, що полягає у відмові звільнити позивача з військової служби, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06.12.2016 року та наявності вислуги у 18 місяців з дати продовження дії контракту (09.07.2015 року), на підставі рапорту від 10.01.2017 року; - визнати протиправною дію відповідача, що полягає у відмові надати допуск позивачу до державної таємниці на підставі рапорту від 10.01.2017 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Зобов`язано Службу зовнішньої розвідки України внести зміни до наказу № 18-ос від 16.01.2017 року щодо звільнення ОСОБА_1 , зазначивши в наказі причину звільнення: «звільнити у зв`язку з закінченням строку дії п`ятирічного контракту від 09 липня 2010 року, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби».

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 07 липня 2010 року між Службою зовнішньої розвідки України в особі Голови Служби зовнішньої розвідки України Ілляшовим Г.О. та ОСОБА_1 було укладено контракт про проходження військової служби в Службі зовнішньої розвідки України, який вступив в дію 09 липня 2010 року, строком на 5 років до 09 липня 2015 року. Позивач займав посаду спеціаліста 1 категорії 1 відділу 1 служби 1 управління 3 департаменту Служби зовнішньої розвідки України.

Вказаним контрактом визначено, що сторони зобов`язуються не пізніше як за два місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про намір щодо укладення нового контракту.

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Служби безпеки України із заявою щодо скасування доступу до державної таємниці, яку задоволено та розпорядженням № 88д від 07.04.2016 року Центрального управління Служби безпеки України позивачу скасовано такий допуск.

10.01.2017 року позивач звернувся до командування Служби зовнішньої розвідки України з рапортом про звільненням з військової служби, у зв`язку з закінченням строку дії п`ятирічного контракту від 09.07.2010 року та, враховуючи наявність вислуги 18 місяців з дати продовження дії контракту.

Позивачем зазначено про те, що відповідач не повідомив його про результати розгляду рапорту від 10.01.2017 року.

Водночас, 16.01.2017 року, наказом Т.в.о. голови служби зовнішньої розвідки України № 18-ОС, відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ОСОБА_1 було звільнено з військової служби за пунктом «е» частини шостої статті 26 (через службову невідповідність), з урахуванням частини восьмої статті 26 в запас Збройних Сил України та виключено його зі списків особового складу з 16 січня 2017 року.

Як зазначено ОСОБА_1 , з вказаним наказом він ознайомлений не був, його копію не отримував, трудову книжку відповідачем на день звернення до суду з позовом позивачу не видано.

Позивач, вважаючи, що його звільнено незаконно, з порушенням порядку звільнення під час особливого періоду (який, на думку командування Служби зовнішньої розвідки України, наразі діє в Україні), за відсутності правових підстав для звільнення за службовою невідповідністю, за відсутності передумов для встановлення невідповідності позивача займаній посаді, а також з порушенням порядку для звільнення з військової служби, у зв`язку із скасуванням допуску до державної таємниці, звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

В силу положень частини 1 статті 4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Положеннями частини 1 статті 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Згідно з частиною 2 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки; для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років; для курсантів вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів - час навчання у вищому військовому навчальному закладі або військовому навчальному підрозділі вищого навчального закладу; для осіб офіцерського складу: для громадян, яким первинне військове звання присвоєно після проходження повного курсу військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу або в порядку атестування осіб до присвоєння первинних військових звань офіцерського складу запасу, - від 2 до 5 років; для інших громадян - від 1 до 5 років.

Наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, абз.1 п.2.12 якої визначено, що контракт про проходження служби припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби з підстав, визначених пунктом 35 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (в редакції, що була чинною на час спірних правовідносин), відповідно до п. 35 якого, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого пунктом 195 цього Положення): 1) за рішенням командування військової частини за наявності підстав, передбачених пунктами «а», «б», «в», «г», «е», «є», «ж», «и», «і», «ї», «й» та «л» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; 2) за рішенням військовослужбовця за наявності підстав, передбачених пунктами «а», «б», «в», «д», «з» та «к» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно з частиною 2 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнення зі служби проводиться: а) військовослужбовців строкової служби, які вислужили встановлені строки служби, - на підставі Указу Президента України та на підставах, передбачених частиною восьмою цієї статті; б) військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті; в) осіб офіцерського складу, які проходять кадрову військову службу, - на підставах, передбачених частиною сьомою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті; г) осіб офіцерського складу, які проходять військову службу за призовом, - після закінчення встановлених строків військової служби та на підставах, передбачених частиною восьмою цієї статті; ґ) військовослужбовці, призвані на військову службу в особливий період, - на підставах, передбачених частиною восьмою цієї статті.

Разом з тим, відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

При цьому, положеннями пункту 2 частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06.12.2016р. № 1769-VIII передбачено, що право на звільнення з військової служби набувають військовослужбовці: які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом.

Такі особи можуть продовжувати військову службу за новим контрактом, що укладається на умовах, передбачених частиною четвертою статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якщо вони виявили таке бажання.

Звільнення таких військовослужбовців з військової служби здійснюється (за бажанням військовослужбовця) у строки та в обсягах, визначених центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, не пізніше одного року з дня набрання чинності цим Законом.

Системний аналіз вказаних положень законодавства дає підстави дійти висновку, про те, що закінчення дії строку контракту є підставою для його розірвання у тому випадку, якщо не було виявлено бажання військовослужбовця укласти новий контракт, при цьому в односторонньому порядку продовження дії строку контракту на проходження військової служби понад встановлений контрактом строк можливо лише виключно у разі настання особливого періоду.

Таким чином, на момент закінчення строку дії контракту ОСОБА_1 законодавчо було передбачено для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом продовження дій контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації у разі настання особливого періоду, крім випадків передбачених частиною восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

17 березня 2014 року виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» № 303/2014, яким оголошено часткову мобілізацію та пунктом 8 якого встановлено, що він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 18 березня 2014 року). Згідно з п. 3 вказаного Указу, мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

06 травня 2014 року Указом виконуючого обов`язки Президента України № 454/2014 «Про часткову мобілізацію» оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 07 травня 2014 року).

Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 22 липня 2014 року (набрав чинності 24 липня 2014 року), оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Крім цього, Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15 оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15 січня 2015 року набрав чинності 20 січня 2015 року).

В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

Таким чином, оскільки діючі Укази Президента України про мобілізацію вичерпали свою дію виконанням, час проведення мобілізації минув, а воєнний час чи частково відбудовний період після закінчення воєнних дій у країні відсутні, доводи відповідача щодо продовження терміну проходження військової служби позивачем за контрактом від 07.07.2010 року, з підстав дії особливого періоду, є необґрунтованими.

При цьому, відповідно до укладеного контракту між Службою зовнішньої розвідки України та ОСОБА_1 , він не вважається призваним на військову службу під час мобілізації, а відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Укази Президента щодо демобілізації не поширюють свою дію на правовідносини, що склались між сторонами.

Натомість, згідно з Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби зовнішньої розвідки України, затвердженого Указом Президента України від 17.07.2006 року № 619/2006, у разі оголошення мобілізації військовослужбовці продовжують проходити військову службу, за винятком військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до 16 років, якщо вони не виявили бажання продовжувати службу. Звільнення з військової служби, у зв`язку із закінченням строку контракту, припиняється до особливого розпорядження.

Виходячи з вищевикладеного, рішення військовослужбовця про розірвання контракту за умови закінчення його строку є підставою для припинення військової служби за контрактом, на підставі пункту «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно з ч. 2 ст. 11 КАС України (в редакції, яка була чинною до 15.12.2017р. та на момент ухвалення оскаржуваного рішення в даній справі судом першої інстанції), суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З огляду на те, що ОСОБА_1 виявив бажання звільнитися з військової служби, про що подав відповідну заяву 10.01.2017 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність, з метою захисту прав, свобод та інтересів позивача, виходу за межі позовних вимог та зобов`язання Служби зовнішньої розвідки України внести зміни до наказу № 18-ос від 16.01.2017р. щодо звільнення ОСОБА_1 , зазначивши в наказі причину звільнення: «звільнити у зв`язку з закінченням строку дії п`ятирічного контракту від 09 липня 2010 року», відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби».

Щодо висновків суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій відповідача, що полягають у звільненні його з військової служби в запас наказом № 18-ос від 16.01.2017р., колегія суддів зважає на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну таємницю», на прохання громадянина його допуск до державної таємниці скасовується протягом трьох днів з часу звернення з приводу скасування допуску.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Служби безпеки України із письмовою заявою про скасування йому допуску до державної таємниці.

Розпорядженням ЦУ Служби безпеки України від 07.04.2016р. № 88д ОСОБА_1 за його особистим зверненням скасовано допуск до державної таємниці за формою 2.

У зв`язку з скасуванням допуску до державної таємниці, Головою СЗРУ було прийнято рішення припинити доступ ОСОБА_1 до державної таємниці з 14 квітня 2016 року та видано відповідний наказ від 28.04.2016р. № 191-ос.

Скасування допуску до державної таємниці призвело до унеможливлення виконання позивачем службових обов`язків за займаною посадою, яка потребує допуску до державної таємниці, відповідно до номенклатури посад співробітників-військовослужбовців, працівників Служби зовнішньої розвідки України, перебування на яких, потребує оформлення допуску та надання доступу до державної таємниці.

10.01.2017р. позивачем було подано рапорт щодо звільнення з військової служби в Службі зовнішньої розвідки України, у зв`язку із закінченням строку контракту.

Таким чином, подаючи зазначений рапорт, ОСОБА_1 було виявлено бажання закінчити проходження військової служби.

Крім цього, небажання ОСОБА_1 проходити військову службу було досліджено судами під час розгляду адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Служби зовнішньої розвідки України про звільнення з військової служби, у зв`язку із закінченням строку контракту під час дії особливого періоду, в чому йому було правомірно відмовлено, що підтверджується постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року (справа № 826/2784/16), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2017 року.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що тривалість звільнення ОСОБА_1 (враховуючи дату скасування допуску до державної таємниці ЦУ Служби безпеки України та дату фактичного звільнення позивача з військової служби) пояснюється тим, що позивач тривалий час (більше 6 місяців) перебував на лікарняному, що підтверджується відповідними листками непрацездатності.

Разом з тим, слід зазначити, що колишній військовослужбовець надавав керівництву підрозділу листки про тимчасову втрату працездатності з різних закладів охорони здоров`я за місцем проживання та інших, не звертаючись при цьому до військово-медичного закладу Служби зовнішньої розвідки України.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій відповідача, що полягають у звільненні позивача з військової служби в запас наказом № 18-ос від 16.01.2017р., оскільки, позивач самостійно подав рапорт про звільнення, чим виявив своє бажання закінчити проходження військової служби.

Крім цього, колегія суддів також вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідача поновити його на військовій службі на попередній або рівнозначній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визнання протиправними дій відповідача, що полягає у відмові надати позивачу допуск до державної таємниці на підставі рапорту від 10.01.2017р., оскільки доказів відкликання ОСОБА_1 рапорту матеріали справи не містять.

Також, зважаючи на те, що відповідачем не доведено правомірності оскаржуваного наказу в частині визначення підставою для звільнення позивача підпункту «е» пункту 64 Указу Президента України «Про Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби зовнішньої розвідки України» від 17.07.2006 року № 619/2006, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зобов`язання відповідача внести зміни до наказу № 18-ос від 16.01.2017 року щодо підстав звільнення ОСОБА_1 .

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Губська Л.В. Земляна Г.В.
Повний текст постанови виготовлено 26.03.2018 року