Справа № 214/6136/17
Суддя: Євтушенко О. І.
Дата ухвалення: 2018-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 214/6136/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 березня 2018 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Євтушенка О.І.,

секретар судового засідання Бєлікова О.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження адміністративну справу № 214/6136/17

за позовною заявою ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яке є правонаступником Криворізького центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Комунальний заклад «Криворізький психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради,

про визнання протиправним рішення, зобовязання вчинити певні дії, -

Представники сторін: від відповідача ОСОБА_2

За участю: позивача ОСОБА_1

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом 26.10.2017 року, в якому просила суд: визнати протиправною відмову Криворізького центрального обєднаного управління ПФУ Дніпропетровської області в призначенні їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку як матері інваліда з дитинства; зобовязати відповідача призначити їй пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до абз.4 п.3 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Предявлені вимоги мотивовано тим, що 18.09.2017 року ОСОБА_1 звернулася до КЦО УПФУ Дніпропетровської області із заявою про призначення їй пенсії на підставі абз.4 п.3 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» як матері інваліда з дитинства І групи ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла 28.02.2006 року. До досягнення 4-х років дитина значилась зареєстрованою та проживала разом з нею та батьком за адресою: мкр-н Гірницький 25/56, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. В цей період у них народилося ще двоє дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. У звязку з тим, що ОСОБА_3 за своїм станом здоровя потребувала довгострокового стаціонарного лікування, а сімя перебувала в скрутному матеріальному становищі, у 1990 році позивач вимушена була тимчасово оформити дитину-інваліда до КЗ «Криворізький дитячий будинок-інтернат» ДОР. Протягом усього життя дитини вона приймала участь у її житті забезпечувала усім необхідним, ліками, продуктами харчування, одягом, а на вихідні дні забирала доньку додому. Також позивач неодноразово перебувала з донькою на стаціонарному лікуванні в медичних закладах, коли дитина хворіла на інфекційні захворювання. Від своєї доньки ОСОБА_1 ніколи не відмовлялась. 28.02.2006 року ОСОБА_3 померла, всі витрати на її поховання позивач взяла на себе, участь в похованні КЗ «Криворізький дитячий будинок-інтернат» ДОР не приймав. Враховуючи те, що до 4-х років ОСОБА_3 проживала з нею та перебувала на її утриманні, позивач вважає, що має право на призначення їй пенсії на пільгових умовах, у звязку з чим звернулась до управління пенсійного фонду, однак 11.10.2017 року отримала відмову з посиланням на те, що ОСОБА_3 з 15.11.1990 року знаходилась в КЗ «Криворізький дитячий будинок-інтернат» ДОР на повному державному забезпеченні, а її мати ОСОБА_1 дитину до 6-річного віку не виховувала, у звязку з чим права на призначення такої пенсії не має. Не погоджуючись з таким рішенням КЦО УПФУ Дніпропетровської області, з метою забезпечення належної реалізації права на державне соціальне забезпечення, позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом.

Відповідно до п.10 Перехідних положень КАС України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч.ч.3,4 ст.3 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Враховуючи характер та предмет спору, складність справи, суд розглядає справу за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 предявлені нею вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. В подальшому правом на участь в судовому засіданні не скористалась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.47).

В порядку ст.261 КАС України представник відповідача ГУ ПФУ в Дніпропетровській області ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву ОСОБА_1, в якому просила суд в задоволенні предявлених нею вимог відмовити. Свої заперечення представник відповідача мотивувала тим, що дійсно 18.09.2017 року ОСОБА_1 звернулася до управління пенсійного фонду із заявою про призначення їй пенсії за віком достроково як матері інваліда з дитинства як такій, що виховувала дитину до 6-річного віку. Дослідженням обсягу документів, наданих ОСОБА_1 до управління було встановлено, що її донька ОСОБА_3 дійсно могла бути визнана інвалідом до 6-річного віку. З 15.11.1990 року вона знаходилась в КЗ «Криворізький дитячий будинок-інтернат» ДОР на повному державному забезпеченні. Представник акцентувала увагу, що відповідно до вимог Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу мають жінки, матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до 6-річного віку. Оскільки ОСОБА_1 не надано доказів в підтвердження виховання нею доньки-інваліда ОСОБА_3 до досягнення нею 6 років, представник вважає, що КЦО УПФУ Дніпропетровської області правомірно відмовлено в призначенні їй пенсії на пільгових умовах. Правом на участь в судовому засіданні представник відповідача не скористалася.

Відповідь на відзив у встановлений законом строк позивач не подала.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

За даних обставин, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності учасників справи з урахуванням їх позиції по справі, оскільки їх неявка по даній категорії справ не перешкоджає цьому.

В ході розгляду справи заявлялись наступні клопотання (заяви): позивачем про витребування доказів з КЦО УПФУ Дніпропетровської області (а.с.29), про виклик свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 (а.с.39); представником відповідача про заміну первісного відповідача КЦО УПФУ в Дніпропетровській області його правонаступником ГУ ПФУ в Дніпропетровській області у звязку з реорганізацією (а.с.53).

Ухвалою суду від 23.11.2017 року за клопотанням позивача витребувано докази (а.с.30).

Ухвалою суду від 27.12.2017 року, постановленою судом на місці (графа 11 журналу с/з, а.с.43), задоволено клопотання позивача про виклик свідків.

Ухвалою суду від 27.03.2018року за клопотанням представника відповідача залучено до участі у справі правонаступника відповідача ГУ ПФУ в Дніпропетровській області (а.с.58).

Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову/ доказів, зупинення/ поновлення провадження по справі не вживались.

Дослідивши наявні докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію учасників справи, суд -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. До суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

Статтею 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є матірю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як слідує з медичного висновку №42 від 10.09.1997 року, консультативного висновку від 17.08.1987 року та виписки з медичного висновку №64 від 01.06.1989 року (а.с.9, 11, 22, 23, 36-37, 38), ОСОБА_3 народилась із захворюванням за діагнозом: вроджене ураження центральної нервової системи зі стійкими руховими змінами нижніх та верхніх кінцівок, глибою затримкою в психомоторному розвитку; атрофія зорових нервів; олігофренія в стадії ідіотії; дитячий церебральний параліч змішаної форми з мікроцефалітом, епісиндром.

Відповідно до посвідчення № 161506 від 19.06.2003 року, ОСОБА_3 є інвалідом з дитинства І групи (а.с.14).

28.02.2006 року ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії І-КИ №070361 від 09.03.2006 року, актовий запис про смерть № 333, складений Тернівським відділом РАЦС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області 28.02.2006 року (а.с.13, 15).

18.09.2017 року, тобто після досягнення 50-річного віку 17.09.2017 року, позивач ОСОБА_1 звернулася до КЦО УПФУ Дніпропетровської області із заявою про призначення достроково пенсії за віком як матері інваліда з дитинства на підставі абз.4 п.3 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

До того моменту ОСОБА_1 перебувала на обліку в УПСЗН виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради як отримувач соціальної пенсії на інваліда з дитинства ОСОБА_3 з 10.09.1997 року до 26.02.2004 року, що підтверджується відповіддю КЦО УПФУ Дніпропетровської області від 13.12.2017 року № 19715/04/26 (а.с.49).

Однак, листом від 11.10.2017 року №Ф-147 (а.с.7-8), КЦО УПФУ Дніпропетровської області відмовило ОСОБА_1 в призначенні пільгової пенсії, посилаючись на те, що оскільки дитина-інвалід ОСОБА_3 з 4-річного віку, з 15.11.1996 року знаходилась в КЗ «Криворізький дитячий будинок-інтернат» ДОР на повному державному забезпеченні до 18 років, тому позивач не має права на дострокову пенсію зі зниженням пенсійного віку як мати інваліда з дитинства.

Не погоджуючись з таким рішенням субєкта владних повноважень, за захистом своїх прав на державне соціальне забезпечення позивач звернулася до суду. Вирішуючи виниклий між сторонами спір, суд виходить з наступного.

Правовідносини з приводу соціального захисту громадян шляхом призначення, перерахунку і виплати пенсій, принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообовязкового державного пенсійного страхування регламентовано ст.46 Конституції України, Законами України «Про пенсійне забезпечення», «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та іншими нормативно-правовим актами.

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України, громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсія це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого зазначеним Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених законом.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення», жінки, які народили пятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми.

Абзацом 4 п.3 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції, діючій на момент звернення позивача) дійсно передбачалось, що тимчасово, до прийняття відповідного закону, жінки, які народили п'ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу.

Згідно п.2.17 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, при призначенні пенсій жінкам, які народили п'ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, матерям інвалідів з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини. У разі смерті дитини подається свідоцтво про смерть.

Пунктом 2.18 цього Порядку також визначено, що визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров'я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення 18-річного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18 років (висновок про час настання інвалідності).

Аналізом вказаних норм суд приходить до висновку, визначальним є не тільки факт встановлення інвалідності дитині у відповідному віці до досягнення 6 або 18 років, з відповідним документальним підтвердженням, а й факт виховання такої дитини матір'ю до цього віку. Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом України в постановах від 27.05.2014 року у справі №21-133а14, від 02.12.2014 року у справі №21-534а14, від 03.02.2018 року у справі К/9901/2638/17 295/7276/17, яку відповідно до ст.244-2 КАС України суд враховує при вирішенні даного спору.

Як слідує з висновку ЛКК №359 від 11.05.2017 року (а.с.10), ОСОБА_3 за даними медичної документації могла бути визнана інвалідом до 6-річного віку згідно Переліку медичних показань, що надають право на отримання допомоги на дітей-інвалідів, затвердженого наказом МОЗ України та Міністерства праці і соціальної політики України, МФУ від 08.11.2011 року.

Зібраними по справі доказами встановлено, а позивачем визнано, що з 17.11.1990 року по 29.02.2004 року ОСОБА_3 перебувала в КЗ «Криворізький дитячий будинок-інтернат» ДОР на повному державному забезпеченні (наказ №0221 від 16.11.1990 року), що також підтверджується довідками №491 від 17.10.2017 року та №193 від 18.07.1997 року (а.с.21, 50).

З 03.03.2004 року до 28.02.2006 року (дня смерті) ОСОБА_3 знаходилась в КЗ «Криворізький психоневрологічний інтернат» ДОР та за своїм фізичним та психічним станом потребувала постійного медичного нагляду та догляду (а.с.35).

На час звернення ОСОБА_1 до УПФУ із заявою про призначення дострокової пенсії на пільгових умовах як матері дитини-інваліда, позивач досягла 50-річного віку, мала необхідний трудовий стаж, в підтвердження чому надала копію трудової книжки, та являлась матірю дитини-інваліда ОСОБА_3, яку виховувала до 6 років. Натомість, відмовляючи в призначенні пенсії, КЦО УПФУ Дніпропетровської області посилалось на відсутність доказів виховання дитини ОСОБА_1, адже після досягнення 4-х років дитина знаходилась в будинку-інтернаті для дітей на повному державному забезпеченні. Однак суд не може погодитись з наведеними відповідачем підставами для відмови, з огляду на наступне.

Дійсно, як вказувала позивач, що підтверджується довідкою КЖП №35 від 18.01.2001 року за №55 (а.с.20) та не оспорюється відповідачем, ОСОБА_3 значилась зареєстрованою разом з матірю ОСОБА_1 за адресою: мкр-н Гірницький 25/56, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, з якою проживала разом до 17.11.1990 року, тобто майже 4 роки 9 місяців.

Згідно із ч.1 ст.9, ч.1 ст.72 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, присутня в судовому засіданні позивач вказувала, що ОСОБА_3 вона вимушена була тимчасово оформити до КЗ «Криворізький дитячий будинок-інтернат» ДОР у звязку з тим, що за своїм станом здоровя дитина потребувала постійного медичного нагляду. Однак, вона продовжувала приймати участь у її вихованні, матеріальному забезпеченні.

Суд приймає до уваги такі доводи позивача, оскільки вони підтверджуються обсягом наявної медичної документації, яка беззаперечно доводить факт потреби дитини в постійному медичному лікуванні та догляді.

Крім того, допитані судом в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, кожна окремо, показали, що вони давно знайомі з ОСОБА_1, знають її дітей, та проживають з нею по сусідству. Підтвердили, що її донька ОСОБА_3 була інвалідом з дитинства та потребувала постійного лікування. Оскільки у ОСОБА_1 було окрім доньки, ще двоє дітей, а перебуваючи в скрутному становищі вона не мала можливості таким чином забезпечити належне лікування доньки та її догляд, оформила її до інтернату. Однак позивач постійно приїздила до доньки, привозила їй ліки, продукти харчування, одяг, їжу, забирала на вихідні додому за можливості, бо керівництво установи з огляду на важкий стан дитини не завжди дозволяло її забирати. Свідки стверджували, що ОСОБА_1 гарна мати, її діти завжди були охайні, доглянуті.

Поміж іншим, обставини постійного прояву ОСОБА_1 уваги та піклування до доньки та того, що вона не відмовлялась від дитини та приймала учать в її вихованні підтверджуються також тим, що після смерті ОСОБА_3, позивач забрала її на поховання, понісши всі витрати самостійно, участі в похованні КЗ «Криворізький психоневрологічний будинок-інтернат» не приймав (а.с.17).

Таким чином, встановлені судом обставини, підтверджені доказами, які є належними, допустимими та достатніми в своїй сукупності, приводять суд до переконання про наявність з 18.09.2017 року у ОСОБА_1 права на призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства на підставі абз.4 п.3 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як визначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» № 4909/04 від 10.02.2010 року, «…хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень …». Однак, мотивація та докази, наведені у відзиві відповідачем, не дають підстав для постановлення висновку, що спростовував би аргументи позивача та доводи суду.

З огляду на викладене суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити та відповідно до ст.245 КАС України визнати протиправною відмову КЦО УПФУ Дніпропетровської області, правонаступником якого є ГУ ПФУ Дніпропетровської області, в призначенні ОСОБА_1 дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства із зобовязанням відповідача призначити позивачеві таку пенсію відповідно до абз.4 п.3 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», починаючи з моменту її звернення 18.09.2017 року.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ч.1 ст.139 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 з ГУ ПФУ в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань 640 грн. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору (а.с.1).

Підстави, визначені ст.371 КАС України, для звернення судового рішення до негайного виконання, відсутні.

Крім того, згідно з ч.1 ст.382 КАС України, суд вважає за необхідне встановити судовий контроль за виконанням судового рішення шляхом зобовязання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області подати в місячний строк з моменту набрання рішенням суду законної сили подати звіт про його виконання.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, п.3 ч.6 ст.12, ст.ст.13, 72-79, 162, ч.4 ст.229, п.2 ч.1, ч.3 ст.241, ст.ст.242, 244-246, 250, 255, 257, 263, 293, 295, п.10, п.п.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яке є правонаступником Криворізького центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Комунальний заклад «Криворізький психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради, про визнання протиправним рішення, зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною відмову Криворізького центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в призначенні ОСОБА_1 дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, дострокову пенсію за віком як матері інваліда з дитинства на підставі абз.4 п.3 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», починаючи з 18.09.2017 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок відповідних бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Зобовязати Головне управління Пенсійного Фонду України Дніпропетровської області подати в місячний строк з моменту набрання судовим рішенням законної сили звіт про його виконання.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Рішення суду може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: мкр-н. Гірницький 25/56, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область.

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, , юридична адреса: вул. Набережна Перемоги 26, м. Дніпро. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальний заклад «Криворізький психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради, , юридична адреса: вул. Треньова 15, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область.

Судове рішення складено та підписано 27.03.2018 року.

Суддя Євтушенко О.І.