Справа № 208/1579/17(2-а/208/165/17)
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 березня 2018 року

Київ

справа №208/1579/17(2-а/208/165/17)

адміністративне провадження №К/9901/3143/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Гімона М.М.,

суддів: Бучик А.Ю., Мороз Л.Л.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на постанову Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 6 липня 2017 року (головуючий суддя - Похваліта С.М.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 7 листопада 2017 року (головуючий суддя - Чепурнов Д.В., судді Сіваченка І.В., Шишова О.О.),

у адміністративній справі №208/1579/17 (2-а/208/165/17) за позовом ОСОБА_1 до Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (далі - Управління ПФУ) про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати неправомірною бездіяльність Управління ПФУ по ненарахуванню і невиплаті йому щомісячної доплати до пенсії як дитині війни в розмірі 66,43 грн. відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 28 липня 2014 року, дати поновлення пенсії;

- визнати неправомірною бездіяльність Управління ПФУ про відмову перерахування і невиплаті йому пенсії згідно поданих довідок про зарплату;

- зобов'язати Управління ПФУ нарахувати та виплатити йому щомісячну доплату до пенсії за віком, як дитині війни відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» починаючи з дати поновлення пенсії з 28 липня 2014 року;

- зобов'язати Управління ПФУ перерахувати йому пенсію згідно поданих довідок про зарплату з 28 грудня 2016 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постановою Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2014 року, залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2015 року, зобов'язано Управління ПФУ поновити йому пенсію за віком з 28 липня 2014 року. Пенсія поновлена і виплачується Пенсійним фондом з 28 липня 2014 року, але при розрахунку пенсії йому не враховано надбавку до пенсії як дитині війни в розмірі 66,43 грн. Звернувся до Управління ПФУ з заявою про нарахування і виплату надбавки до пенсії, як дитині війни, однак, йому було відмовлено посилаючись на те, що така надбавка виплачується громадянам України, тоді як він надав паспорт для виїзду за кордон в якому зазначено, що він громадянин України.

Постановою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 6 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 7 листопада 2017 року, позовні вимоги задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність Управління ПФУ по не нарахуванню і невиплаті позивачу щомісячної доплати до пенсії як дитині війни в розмірі 66,43 грн. відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 28 липня 2014 року та зобов'язано нарахувати та виплатити позивачу щомісячну доплату до пенсії за віком, як дитині війни відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 28 липня 2014 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Управління ПФУ подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позові.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до пункту 1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, заява на перерахунок пенсії здійснюється за заявою з усіма необхідними документами. Днем звернення за перерахунком вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Оскільки заява представником позивача подана 28 грудня 2016 року, то у позивача відсутні підстави порушувати питання про перерахунок пенсії до реалізації права на звернення, тобто до 28 грудня 2016 року. Відтак, вказав на передчасність позовних вимог позивача.

У відзиві на касаційну скаргу позивач, посилаючись на законність рішень судів попередніх інстанцій просить залишити їх без змін, а скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судові рішення оскаржуються в частині задоволених позовних вимог, а в іншій частині судові рішення відповідачем не оскаржуються, то колегія суддів перевіряє їх законність та обґрунтованість лише у цій частині.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що виплата доплати до пенсії за віком як дитині війни не може залежати від місця проживання позивача, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами, а тому відповідач безпідставно відмовив позивачу у виплати такої доплати.

Вирішуючи позов суди виходили з того, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, має право на доплату до пенсії за віком як дитина війни відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», виплату якої було припинено після виїзду його на постійне місце проживання до Держави Ізраїль.

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2015 року, зобов'язано Управління ПФУ поновити ОСОБА_1, який постійно проживає за межами України - в Державі Ізраїль, пенсію за віком з 28 липня 2014 року.

На підставі вказаних рішень судів позивачу поновлено виплату пенсії за віком, однак, доплату до пенсії як дитині війни, відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не виплачено.

28 грудня 2016 року позивач через свого представника - ОСОБА_2 звернувся до Управління ПФУ із заявою про поновлення виплати доплату до пенсії за віком, як дитині війні з 28 липня 2014 року.

Листом від 16 січня 2017 року №925/05/40 відповідач повідомив позивача, що доплата до пенсії як дитині війні виплачується громадянам України, які зареєстровані та мешкають на території України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» встановлено, що дітям війни до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Кабінетом Міністрів України 28 грудня 2011 року прийнято постанову № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення», що набрала чинності 1 січня 2012 року та діє до теперішнього часу. Відповідно до п. 4 цієї постанови, дітям війни до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», проводиться у розмірі 66,43 грн.

Статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

З огляду на наведене, позивач проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За таких обставин, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

У рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року зазначено, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Аналогічна правова позиція визначена Європейським судом з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, яке є джерелом права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що не проживання позивача, який є громадянином України, на її території, чи відсутність механізму врегулювання вказаного питання, не позбавляє останнього конституційного права на пенсію, яке гарантовано державою та, відповідно, зазначене не може слугувати підставою для не нарахування та невиплати доплати до пенсії як дитині війни, яка є видом підвищення до пенсії.

Доводи касаційної скарги відповідача про передчасність позовних вимог є безпідставними, оскільки з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи у даній справі, предметом її розгляду було відновлення права на отримання підвищення до пенсії за віком, як дитині війни відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», яке не було реалізовано при поновленні йому виплати пенсії за віком.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні частини позовних вимог, які є предметом касаційного перегляду в межах доводів касаційної скарги, судами першої та апеляційної інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права, у зв'язку з чим касаційна скарга, в межах її доводів, не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 345, 350, 356 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області залишити без задоволення, а постанову Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 6 липня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 7 листопада 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду