Справа № 390/1306/17(2-а/390/45/17)
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 березня 2018 року

Київ

справа №390/1306/17 (2-а/390/45/17)

адміністративне провадження №К/9901/6841/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Мороз Л.Л., Бучик А.Ю.,

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року (головуючий суддя Божко Л.А., судді: Лукманова О.М., Дурасова Ю.В.) у справі №390/1306/17 (2-а/390/45/17) за позовом ОСОБА_1 до Кропивницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Кропивницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області (далі по тексту - відповідач, пенсійний орган), в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці починаючи з 24.09.2013 року по теперішній час у розмірі 86% замість належних до виплати 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді;

- зобов'язати відповідача зарахувати йому до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, період строкової служби в армії - 1 рік 11 місяців 8 днів;

- зобов'язати відповідача нарахувати та виплачувати йому щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з розрахунку 90% від заробітної плати діючого судді, який працює на відповідній посаді, починаючи з 24.09.2013 року, відповідно до наданих довідок;

- зобов'язати відповідача виплатити йому ненараховану різницю щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, між належними 90 % та фактично сплаченими 86%, за період з 24.09.2013 року по теперішній час.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що період проходження ним строкової військової служби в Збройних Силах України 1 рік 11 місяців 8 днів має бути зараховано до стажу роботи на посаді судді, що у своїй сукупності становить більше 25 років та дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90% суддівської винагороди.

Постановою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 21 вересня 2017 року позов задоволено у повному обсязі.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року постанову Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 21 вересня 2017 року скасовано в частині задоволених позовних вимог про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії за період з 24 вересня 2013 року по 12 січня 2017 року та в цій частині позов залишено без розгляду. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що 9 квітня 1990 року ОСОБА_1 було обрано народним суддею Ленінського районного народного суду м.Кіровограда (а.с.28). Згідно Постанови Верховної Ради України №2557-ХІІ від 7 липня 1992 року позивача обрано членом Кіровоградського обласного суду (а.с.9-11). Згідно Постанови Верховної Ради України № 107-IV від 11 липня 2002 року позивача обрано на посаду судді апеляційного суду Кіровоградської області безстроково (а.с.15-22).

Постановою Верховної Ради України №454-VII від 5 вересня 2013 року позивача звільнено з посади судді апеляційного суду Кіровоградської області у зв'язку з поданням заяви про відставку (а.с.12-14) та 24 вересня 2013 року його виключено зі штату суду (а.с.31).

Тобто стаж роботи позивача на посаді судді складає 23 роки 5 місяців і 16 днів.

Крім того, в період з 29 листопада 1982 року по 6 листопада 1984 року позивач проходив строкову військову службу, що підтверджується військовим квитком серії НУ №9075248. Строк строкової військової служби складає 1 рік 11 місяців та 8 днів (а.с.23-25).

25 вересня 2013 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Кіровоградському районі із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, до якої долучив подання апеляційного суду Кіровоградської області, згідно якого стаж роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, ОСОБА_1 станом на день звільнення, складає 25 років 4 місяці 24 дні (а.с. 58-60).

Починаючи з 25 вересня 2013 року позивачу було призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з розрахунку 86 відсотків від заробітної плати діючого судді, виходячи зі стажу роботи на посаді судді 23 роки 5 місяців 16 днів, без урахування періоду проходження позивачем строкової військової служби.

Суди визнали такі дії відповідача неправомірними, посилаючись на п.11 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній до 28 березня 2015 року, п.25 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VІІІ, пункт 3-1 постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03 вересня 2005року «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» та рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016.

Суди дійшли висновку, що у відповідності до вищезазначених норм, календарний період проходження строкової військової служби у Збройних Силах України має бути зарахований до стажу роботи позивача на посаді судді, і, як наслідок, маючи стаж роботи на посаді судді більше 25 років, ОСОБА_1 має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90% від заробітної плати судді.

При цьому, суд першої інстанції, вирішуючи питання дотримання позивачем строків звернення до суду з позовом, зазначив, що такий строк не пропущено, оскільки про порушення своїх прав позивач дізнався з відповіді пенсійного органу у 2017 році та з дотриманням шестимісячного строку звернувся до суду.

Апеляційний суд не погодився з таким висновком суду першої інстанції, зазначивши, що довічне грошове утримання є щомісячним періодичним платежем, а отже, не отримавши чи отримавши суму такого утримання в меншому розмірі за певний місяць, особа мала право звернутися до суду, якщо вважала це порушенням своїх прав.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції в частині застосування строків звернення до суду та залишення частини позовних вимог без розгляду, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що заробітна плата і пенсія включені до переліку законних джерел існування. За змістом ст.233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Тобто, у даному випадку мають застосовуватися норми Кодексу законів про працю, а не ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України. Крім того, відмову у поновлення порушеного права, він отримав у 2017 році і з дотриманням строків, визначених ст.99 КАС України звернувся до суду з позовом.

Кропивницьке ОУПФ подало відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на відсутність підстав для включення періоду проходження позивачем строкової військової служби до стажу судді для обчислення щомісячного довічного грошового утримання, просить відмовити в задоволенні касаційної скарги позивача і скасувати рішення суду першої інстанції в частині, залишеній апеляційним судом без змін, а рішення апеляційного суду залишити в силі в частині скасування рішення суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

На момент звільнення ОСОБА_1 у відставку та призначення йому щомісячного довічного грошового утримання діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (далі - Закон №2453).

За правилами частини першої статті 120 Закону №2453-VI, в редакції діючій на час подання позивачем заяви про відставку, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно із вимогами статті 135 Закону №2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи, що дає судді Конституційного Суду України право на відставку і виплату вихідної допомоги, зараховується також стаж іншої практичної, наукової, педагогічної роботи за фахом та стаж державної служби.

Водночас відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI, в редакції чинній до 28.03.2015 року, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом №2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ "Про статус суддів" (далі - Закон № 2862-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 43 Закону №2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень.

Абзацом другим частини четвертої цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно з пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Крім того, відповідно до статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року N 584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" (далі - Указ N 584/95), чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Відповідно до частини першої ст.2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

При цьому, стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з'ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Таким чином, суди вірно зазначили, що не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, періоду проходження військової служби і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.

Відповідно до статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції діючій на час вирішення спору судами, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Враховуючи вищенаведене, суди дійшли правильного висновку, що стаж роботи позивача на посаді судді, до якого, як вже було зазначено, зараховується календарний період проходження строкової військової служби, в свою чергу, дає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 відсотків від суддівської винагороди (грошового утримання) судді, який працює на відповідній посаді без обмеження граничного розміру та проведення відповідних виплат, з урахуванням раніше виплачених сум грошового утримання.

Вирішуючи питання про дотримання позивачем строків звернення до суду з даним позовом, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що відповідно до частин першої та другої статті 99 КАС України, в редакції діючій до 15.12.2017 року, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Згідно ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що будь-які об'єктивні чи суб'єктивні обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним позовом до відповідача, якщо позивач вважав, що діями чи бездіяльністю відповідача порушуються його права та законні інтереси. Щомісячне довічне грошове утримання є періодичним платежем, про розмір цих виплат позивач знав, а тому в разі не згоди, мав право звернутися до суду.

Посилання ж позивача в касаційній скарзі на те, що встановлений ст.99 КАС України строк не застосовується до спірних правовідносин з огляду на ст.233 Кодексу законів про працю України, є безпідставними, оскільки за змістом наведеної норми, строк давності не застосовується лише до вимог щодо стягнення заробітної плати. В спірних же правовідносинах предметом спору є неправомірність невключення до стажу календарного періоду проходження військової служби, що впливає на розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, яке за своєю природою є соціальним забезпеченням, а не оплатою за виконану роботу в розумінні статті 94 Кодексу законів про працю України. Грошове утримання працюючого судді є лише базою для розрахунку розміру довічного грошового утримання судді у відставці.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Вимоги, викладені відповідачем у відзиві на касаційну скаргу, не можуть бути розглянуті судом касаційної інстанції, оскільки підставою для перегляду судових рішень з підстав правильності застосування ними норм матеріального і процесуального права є належним чином оформлена і подана касаційна скарга, за якою відкрито касаційне провадження. За змістом ст.338 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено зазначення у відзиві на касаційну скаргу вимог щодо перегляду рішень судів попередніх інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року у справі №390/1306/17 (2-а/390/45/17) залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду