Справа № 826/5892/15
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5892/15 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
судді: Огурцов О.П., Качур І.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Судді-доповідача - Троян Н.М.,

суддів - Костюк Л.О., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_3 та Міністерства внутрішніх справ України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України про скасування наказу, визнання дій протиправними, стягнення середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету адміністративного позову, просив:

1) визнати протиправним та скасувати в частині призначення полковника міліції ОСОБА_3 на посаду старшого інспектора (за рахунок посади старшого інспектора з особливих доручень) відділу супроводження розслідувань Управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу з 27.02.2015, Наказ МВС України №861 о/с від 11.05.2015;

2) визнати протиправною дію Міністерства внутрішніх справ України із вручення ОСОБА_3 персонального попередження про наступне вивільнення від 10.03.2015;

3) зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України укласти трудовий договір з полковником міліції ОСОБА_3 з 27.02.2015 та призначити його на посаду заступника начальника управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань - начальника відділу міжнародного розшуку та екстрадиції Робочого апарату Укрбюро Інтерполу;

4) визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України по невиплаті заробітної плати ОСОБА_3 з 27.02.2015 по дату ухвалення судового рішення, за окладом та надбавками, встановленими для посади заступника начальника управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань - начальника відділу міжнародного розшуку та екстрадиції Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на його користь невиплачену різницю у заробітній платі з 27.02.2015 по дату ухвалення судового рішення;

5) стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування йому моральної шкоди 10000 гривень.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді заступника начальника управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань - начальника відділу супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу. У зв'язку із реорганізацією, назва посади змінилася на заступника начальника управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань - начальника відділу міжнародного розшуку та екстрадиції Робочого апарату Укрбюро Інтерполу.

Тому, на думку позивача, у відповідача фактично не мало місця змін в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, позивач, за своєї згоди, повинен був бути переведений на посаду заступника начальника управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань - начальника відділу міжнародного розшуку та екстрадиції Робочого апарату Укрбюро Інтерполу, а відтак попередження про наступне вивільнення є безпідставним, незаконним та виданим з грубим порушенням законодавства.

Крім того, позивач вказує, що його незаконно призначили на посаду старшого інспектора (за рахунок посади старшого інспектора з особливих доручень) відділу супроводження розслідування управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу з 27 лютого 2015 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.08.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2015, у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд, Вищий адміністративний суд України виходив з того, що вирішуючи спір, суди не звернули уваги на те, що у разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Зміна функцій, покладених на один із структурних підрозділів юридичної особи публічного права, не може свідчити про те, що посади в таких структурних підрозділах не є тотожними тим, які були до таких змін. Факт скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації.

Проте, судами такий аналіз не проводився, висновки судів про те, що завдання, покладені на відділи не є тотожними, що підтверджує скорочення, а не перейменування посади, не відповідає фактичним обставинам справи.

Крім того, суди не дали оцінки тому, чи дійсно у відповідача відбулось скорочення штатів працівників, оскільки позивача переміщено по службі саме з цієї підстави.

Після направлення справи на новий розгляд, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України №861 о/с від 11.05.2015 в частині призначення полковника міліції ОСОБА_3 на посаду старшого інспектора (за рахунок посади старшого інспектора з особливих доручень) відділу супроводження розслідувань Управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу з 27.02.2015.

Зобов'язано нарахувати та виплатити ОСОБА_3 за період з 27.02.2015 по 06.11.2015 різницю між виплаченим позивачу грошовим забезпеченням за посадою старшого інспектора відділу супроводження розслідувань управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань цього підрозділу апарату МВС України та грошовому забезпеченню за посадою заступника начальника управління - начальника відділу супроводження розслідувань.

В решті позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд змінити постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2017 року.

Викласти абзац третій резолютивної частини постанови в наступній редакції: «Зобов'язати нарахувати та виплатити ОСОБА_3 за період з 27 лютого 2015 року по 27 липня 2017 року різницю між належним йому до виплати грошовим забезпеченням за посадою старшого інспектора відділу супроводження розслідувань управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та грошовим забезпеченням за посадою заступника начальника управління - начальника відділу супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу».

Абзац четвертий резолютивної частини постанови вважати абзацом шостим. Доповнити резолютивну частину постанови абзацом четвертим наступного змісту: «Визнати протиправною дію Міністерства внутрішніх справ України із вручення ОСОБА_3 персонального попередження про наступне вивільнення від 10 березня 2015 року».

Доповнити резолютивну частину постанови абзацом п'ятим наступного змісту: «Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування йому моральної шкоди 10 000 гривень».

Зокрема, апелянт посилався на те, що судом неправомірно відмовлено в задоволенні вимог про визнання протиправною дію Міністерства внутрішніх справ України із вручення ОСОБА_3 персонального попередження про наступне вивільнення від 10.03.2015, оскільки посада заступника начальника управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань - начальника відділу супроводження розслідування - начальника відділу супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу є рівнозначною посаді заступника начальника управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань - начальника відділу міжнародного розшуку та екстрадиції Робочого апарату Укрбюро Інтерполу.

Вказане свідчить лише про зміну найменування посади, тому відповідач не мав жодних правових підстав повідомляти ОСОБА_3 про наступне вивільнення.

Крім того, зазначив, що судом першої інстанції помилково визначено 06.11.2016 як кінцева дата, по яку відповідач зобов'язаний нарахувати та виплатити ОСОБА_3 виплату різниці між виплаченим грошовим забезпеченням за посадою старшого інспектора відділу супроводження розслідувань управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань цього підрозділу апарату МВС України та грошовим забезпеченням за посадою заступника начальника управління - начальника відділу супроводження розслідувань.

Так, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2017 у справі №826/26222/15 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - визнано протиправним та скасовано наказ від 23.10.2015 №1598 про притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 30.10.2015 №2211 про звільнення ОСОБА_3 за порушення дисципліни. Визнано недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_3 про звільнення з органів внутрішніх справ за наказом від 30.10.2015 №2211. Поновлено ОСОБА_3 на посаді старшого інспектора (за рахунок посади старшого інспектора з особливих доручень) відділу супроводження розслідувань Управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро з 01.11.2015. Зобов'язано Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та виплатити ОСОБА_3 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.11.2015 по день ухвалення судового рішення. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставн у справі №826/26222/15, а також усунення невизначеності та суперечності між даними судовими рішеннями слід змінити відповідний абзац резолютивної частини рішення.

Також, оскільки в один день кар'єра позивача в апараті МВС України була припинена у зв'язку з незаконними діями відповідача, а понад два роки, позивач витрачає зусилля, спрямовані на захист свого порушеного права, тому слід відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Крім того, 21 березня 2018 року позивачем подано додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких останній просить доповнити резолютивну частину постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2017 наступного змісту: «зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України укласти трудовий договір з полковником міліції ОСОБА_3 з 27.02.2015 та призначити його на посаду заступника начальника управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань - начальника відділу міжнародного розшуку та екстрадиції Робочого апарату Укрбюро Інтерполу».

Також, відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в частині задоволення позовних вимог.

Зокрема, відповідач посилався на те, що посада, яку обіймав позивач до звільнення та посада, яка була введена в дію Наказом МВС України від 27.02.2015 №218 не є тотожними. Так, вказаним наказом були проведені штатно-організаційні зміни, що свідчить в свою чергу про скорочення штатів.

При цьому, абзацом 4 пункту 21 Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 передбачено, що особи рядового і начальницького складу зобов'язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників.

Отже, саме Наказом МВС України від 11.05.2015 №861о/с обумовлено необхідність подальшого проходження позивачем служби в підрозділі, робота в якому йому досконало відома та знайома, з урахуванням інтересів служби у Робочому апараті Укрбюро Інтерполу, тому позивача призначено на посаду старшого інспектора (за рахунок посади старшого інспектора з особливих доручень) відділу супроводження розслідувань Управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, позивачем зазначено, що останній ставить під сумнів лише законність рішення суду першої інстанції, жодних аргументів чи обґрунтувань порушень судом першої інстанції відповідач не наводить. Відповідач безпідставно намагається встановити пріоритетність дій та рішень відповідача над висновками, до яких дійшов суд першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу позивача, відповідачем до суду апеляційної інстанції не надано.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, Наказом Міністерства внутрішніх справ України №164 о/с від 14.02.2011 «По особовому складу» згідно з наказом МВС від 28.01.2011 №25 дск «Про затвердження штату центрального апарату МВС» призначено з 28.01.2011 ОСОБА_3 заступником начальника управління - начальником відділу супроводження розслідувань (а.с. 72 Том I).

27 лютого 2015 року Міністерством внутрішніх справ України прийнято наказ №218 «Про організаційно-штатні зміни у МВС» з метою оптимізації структури та штатної чисельності Міністерства внутрішніх справ, згідно якого посаду заступника начальника управління - начальника відділу супроводження розслідувань скорочено (а.с. 73 Том I).

У зв'язку з наведеним, 10.03.2015 помічником керівника Робочого апарату Укрбюро Інтерполу з кадрового забезпечення МВС України оголошено ОСОБА_3 попередження про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням посади (а.с. 12 Том I).

18 березня 2015 року позивач звернувся до МВС України з рапортом щодо переведення його на нововведену посаду заступника начальника управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань - начальника відділу міжнародного розшуку та екстрадиції Робочого апарату Укрбюро Інтерполу (а.с. 14 Том I).

Однак, ОСОБА_3 надана з 18 по 31 березня 2015 року додаткова відпустка на підставі наказу МВС України №507 о/с від 24.03.2015.

Листом №50/4019 від 25 березня 2015 року позивача повідомлено, що у зв'язку з наданням йому відпустки в період з 18 березня 2015 року по 31 березня 2015 року, його рапорт щодо переведення буде розглянуто після виходу з відпустки (а.с. 81 Том I).

При цьому, 08 квітня 2015 року позивачу пропонувалася посада старшого інспектора з особливих доручень Укрбюро Інтерполу ГУ МВС України в Луганській області (а.с. 82 Том I).

Однак, ОСОБА_3 від підпису для ознайомлення відмовився та повідомив, що попередньо з даною пропозицією згоден, але йому необхідно порадитись з родичами.

30 квітня 2015 року МВС України складено акт про надання пропозиції полковнику міліції ОСОБА_3 щодо призначення у зв'язку із скороченням посади, яким підтверджується, що позивачу повторно пропонувалась для призначення посада старшого інспектора з особливих доручень Укрбюро Інтерполу ГУ МВС України в Луганській області з негайним поданням відповідного рапорту (а.с. 85 Том I).

З даного акту вбачається, що позивач усно заявив про те, що рапорт подасть пізніше.

11 травня 2015 року прийнято наказ №861 о/с щодо призначення ОСОБА_3 з 27.02.2015 старшим інспектором (за рахунок посади старшого інспектора з особливих доручень) відділу супроводження розслідування управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу на підставі подання Робочого апарату Укрбюро Інтерполу від 30.04.2015 (а.с. 90 Том I).

Листом №50/5-45 від 25.05.2015 позивачу повідомлено, що на виконання доручення керівництва Міністерства внутрішніх справ України відповідно до поданого позивачем рапорту від 23.04.2015, відповідно до наказу МВС України від 27.02.2015 №218 «Про організаційно-штатні зміни у МВС України» та абз. 4 п. 21 і пп. «а» п. 45 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, наказом МВС України від 11.05.2015 №861 о/с призначено на вакантну посаду в Робочому апараті Укрбюро Інтерполу (а.с. 113 Том I).

У подальшому, Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.10.2015 № 2211 о/с «По особовому складу» позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за п. 64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (а.с. 33 Том II).

Однак, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2017 у справі №826/26222/15 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - визнано протиправним та скасовано наказ від 23.10.2015 №1598 про притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 30.10.2015 №2211 про звільнення ОСОБА_3 за порушення дисципліни. Визнано недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_3 про звільнення з органів внутрішніх справ за наказом від 30.10.2015 №2211.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді старшого інспектора (за рахунок посади старшого інспектора з особливих доручень) відділу супроводження розслідувань Управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро з 01.11.2015.

Зобов'язано Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та виплатити ОСОБА_3 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.11.2015 по день ухвалення судового рішення. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 32-38, 44-49 Том II).

Разом з тим, наказом від 23.08.2017 №889 о/с ОСОБА_3 старшого інпектора (за рахунок посади старшого інспектора з особливих доручень) відділу супроводження розслідувань управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу згідно з п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ в запас Збройних сил звільнено за п. 64 «г» (через скорочення штатів) з 06.11.2015 (а.с. 40 Том II).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідача та з метою їх відновлення позивач звернувся за захистом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що завдання, покладені на відділ управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань та відділ міжнародного розшуку та екстрадиції Управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань не є тотожними, однак враховуючи, що фактично мало місце перетворення одного структурного підрозділу в іншій, а скорочення посад не відбулось, тому позивача безпідставно переведено на посаду старшого інспектора (за рахунок посади старшого інспектора з особливих доручень) відділу супроводження розслідувань Управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу, що свідчить про протиправність наказу №861 о/с від 11.05.2015.

При цьому посаду заступника начальника управління - начальника відділу супроводження розслідувань, яку обіймав позивач, скорочено, тому позовні вимоги частині визнання протиправними дій Міністерства внутрішніх справ України із вручення ОСОБА_3 персонального попередження про наступне вивільнення від 10.03.2015, задоволенню не підлягають.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що посада заступника начальника управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань - начальника відділу супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу скорочена, у зв'язку з чим позивача наказом МВС України від 11.05.2015 №861 о/с призначено на посаду старшого інспектора відділу супроводження розслідувань управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань цього підрозділу апарату МВС України з 27.02.2015.

На підставі вказаного наказу нараховано та виплачено грошове забезпечення позивачу відповідно до встановленого посадового окладу та надбавок, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доходи ОСОБА_3 від 03.06.2015 №566, тому позовні вимоги щодо визнання протиправними дій Міністерства внутрішніх справ України по невиплаті заробітної плати ОСОБА_3 з 27.02.2015 по дату ухвалення судового рішення, за окладом та надбавками, встановленими для посади заступника начальника управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань - начальника відділу міжнародного розшуку та екстрадиції Робочого апарату Укрбюро Інтерполу - не підлягають задоволенню.

Разом з тим, протиправність наказу МВС України від 11.05.2015 №861 о/с прямо вказує на наявність підстав для виплати позивачу за період з 27.02.2015 по 06.11.2015 різниці між виплаченим позивачу грошовим забезпеченням за посадою старшого інспектора відділу супроводження розслідувань управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань цього підрозділу апарату МВС України та грошовим забезпеченням за посадою заступника начальника управління - начальника відділу супроводження розслідувань.

Викладені в позовній заяві обґрунтування щодо завдання позивачу моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях та психічних розладах не підтверджені жодним належними доказами, тому підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

Порядок проходження публічної служби в органах внутрішніх справ регулюється Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-XII, Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV і Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення №114).

Абзацом 4 пункту 21 Положення №114 особи рядового і начальницького складу зобов'язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників.

Відповідно до підпункту «г» пункту 42 Положення №114 переміщення по службі осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу провадиться на нижчі посади - за підставами, передбаченими пунктом 45 цього Положення.

Підпунктом «а» пункту 45 Положення передбачено, що переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу з вищих посад на нижчі провадиться при скороченні штатів.

З матеріалів справи вбачається, що позивача переміщено на нижчу посаду у зв'язку з скороченням штатів.

Відповідно до наказу МВС України від 27 лютого 2015 року № 218 проведено організаційно-штатні зміни у МВС України.

Внаслідок цих змін, посаду, яку займав позивач - заступник начальника управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань - начальник відділу супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу, скорочено.

Разом з тим, введено нову посаду - заступник начальника управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань - начальник відділу міжнародного розшуку та екстрадиції Робочого апарату Укрбюро Інтерполу.

Як свідчать матеріали справи, завданням відділу управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань є: організація взаємодії правоохоронних органів України та іноземних держав у кримінальних провадженнях та оперативно-розшукових справах щодо злочинів економічної та загальнокримінальної спрямованості; накопичення, систематизація та аналіз інформації кримінального характеру відносно фізичних та юридичних осіб, злочинних угруповань, тенденцій розвитку транснаціональної злочинності. Збір та аналіз інформації відносно осіб та ОЗУ, причетних до вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів з метою внесення цих відомостей до баз даних Робочого апарату та Генерального секретаріату, а також ініціювання заборони їх в'їзду на територію України та видворення за її межі; перевірка інформації, яка надходить на «гарячу лінію» та «гарячу скриньку» Робочого апарату; підготовка матеріалів за напрямками своєї роботи для інформаційного наповнення веб-сайту Робочого апарату; забезпечення взаємодії з Генеральним секретаріатом з питань забезпечення координації заходів в рамках боротьби з транснаціональною злочинністю; вивчення та узагальнення передового світового досвіду у боротьбі : і злочинністю за напрямами роботи відділу; участь у тематичних форумах з питань, що відносяться до компетенції відділу; підготовка інформаційних довідок керівництву Робочого апарату з питань, що відносяться до сфери діяльності відділу; внесення пропозицій керівництву Робочого апарату щодо вдосконалення роботи підрозділу.

Водночас, завданням відділу міжнародного розшуку та екстрадиції Управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань є: організація взаємодії правоохоронних органів України та іноземних держав щодо здійснення міжнародного розшуку та екстрадиції осіб; здійснення міжнародного розшуку осіб, які ухиляються від попереднього розслідування та відбування покарання, розшук безвісти зниклих осіб; організація та проведення процедури екстрадиції осіб, які розшукуються правоохоронними органами України та зарубіжних країн, Організація та проведення процедури передачі засуджених осіб, координація процедури видворення осіб за межі території України; накопичення, систематизація та аналіз інформації стосовно осіб, оголошених в міжнародний розшук, ведення обліків таких осіб, аналіз інформації з питань організації міжнародного розшуку осіб; розміщення карток у міжнародній інформаційній системі Інтерполу ASF; підготовка матеріалів за своїм напрямком для інформаційного наповнення веб-сайту Робочого апарату; забезпечення взаємодії з Генеральним секретаріатом з питань забезпечення координації заходів в рамках боротьби з транснаціональною злочинністю; вивчення та узагальнення передового світового досвіду з організації міжнародного розшуку та екстрадиції; участь у тематичних форумах з питань, що відносяться до компетенції відділу; підготовка інформаційних довідок керівництву Робочого апарату з питань, що відносяться до сфери діяльності відділу; внесення пропозицій керівництву Робочого апарату щодо удосконалення роботи підрозділу; надання практичної допомоги правоохоронним органам України та інших країн-членів Інтерполу в розслідуванні та розкритті транснаціональних злочинів загальнокримінальної спрямованості.

Таким чином, завдання, покладені на зазначені відділи не є тотожними.

Проте, у разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Зміна функцій, покладених на один із структурних підрозділів юридичної особи публічного права, не може свідчити про те, що посади в таких структурних підрозділах не є тотожними тим, які були до таких змін. Факт скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що хоча завдання, покладені на відділ управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань та відділ міжнародного розшуку та екстрадиції Управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань не є тотожними, але мало місце перетворення одного структурного підрозділу в іншій без скорочення посад, тому позивача безпідставно призначено на посаду старшого інспектора відділу супроводження розслідувань Управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу, що свідчить про протиправність наказу №861 о/с від 11.05.2015.

Доводи відповідача, викладені в його апеляційній скарзі про те, що згідно абзацу 4 пункту 21 Положенням № 114 особи рядового і начальницького складу зобов'язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників, тому Наказ МВС України від 11.05.2015 №861о/с є правомірним колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки згідно переліку змін у штатах МВС, затвердженого наказом МВС від 27.02.2015 №218 фактично скорочення посад не відбулось, а мало місце перетворення одного структурного підрозділу в іншій, тому вказаний Наказ підлягає скасуванню.

Разом з тим, оскільки посаду заступника начальника управління - начальника відділу супроводження розслідувань, яку обіймав позивач було скорочено згідно з Наказом №218 від 27.02.2015 «Про організаційно-штатні зміни у МВС», то позовна вимога в частині визнання протиправною дії Міністерства внутрішніх справ України із вручення ОСОБА_3 персонального попередження про наступне вивільнення від 10.03.2015, задоволенню не підлягає.

При цьому, доводи апелянта-позивача про те, що відповідач не мав правових підстав повідомляти його про наступне вивільнення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з урахуванням того, що посада заступника начальника відділу супроводження розслідування, яку обіймав позивач скорочено згідно з Наказом №218 від 27.02.2015, тому відповідачем на виконання вказаного наказу та вимог статті 49-2 КЗпП України правомірно було вручено попередження ОСОБА_3

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій Міністерства внутрішніх справ України по невиплаті заробітної плати ОСОБА_3 з 27.02.2015 по дату ухвалення судового рішення, за окладом та надбавками, встановленими для посади заступника начальника управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань - начальника відділу міжнародного розшуку та екстрадиції Робочого апарату Укрбюро Інтерполу, колегія суддів звертає увагу на наступні обставини.

Так, порядок, умови нарахування та виплати грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Пунктом 12 вказаної Постанови доручено державним органам привести власні нормативно-правові акти у відповідність.

На виконання вищезазначеного доручення МВС України видано наказ від 31.12.2007 № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», яким затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Пунктом 1.5 вказаної Інструкції передбачено, що підставою для виплати грошового забезпечення є наказ начальника органу внутрішніх справ про призначення на штатну посаду, яка входить у його номенклатуру, наказ ректора вищого навчального закладу про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат тощо.

Оскільки посада заступника начальника управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань - начальника відділу супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу скорочена у зв'язку з затвердженим переліком змін у штатах МВС Наказом №218 від 27.02.2015, а позивача наказом МВС України від 11.05.2015 №861 о/с призначено на посаду старшого інспектора відділу супроводження розслідувань управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань цього підрозділу апарату МВС України з 27.02.2015, то йому нараховано та виплачено грошове забезпечення відповідно до встановленого посадового окладу і надбавок, що підтверджується довідкою про доходи ОСОБА_3 від 03.06.2015 №566 (а.с. 126 Том I), тому вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Разом з тим, вимоги апелянта ОСОБА_3 щодо викладення абзацу третього резолютивної частини постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2017 про зобов'язання нарахувати та виплатити ОСОБА_3 за період з 27 лютого 2015 року по 27 липня 2017 року різницю між належним йому до виплати грошовим забезпеченням за посадою старшого інспектора відділу супроводження розслідувань управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та грошовим забезпеченням за посадою заступника начальника управління - начальника відділу супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу, не підлягають задоволенню, з огляду на наступні обставини.

У позовній заяві від 01.04.2015 позивач просив суд визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України по невиплаті заробітної плати ОСОБА_3 з 27.02.2015 по дату ухвалення судового рішення, за окладом та надбавками, встановленими для посади заступника начальника управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань - начальника відділу міжнародного розшуку та екстрадиції Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на його користь невиплачену різницю у заробітній платі з 27.02.2015 по дату ухвалення судового рішення.

Судом встановлено, що справа судами розглядалась неодноразово.

Проте позивачем, в ході розгляду справи не збільшувались вимоги щодо зобов'язання нарахувати та виплатити йому різницю між грошовим забезпеченням за займаною посадовю старшого інспектора та заступника начальника управління - начальника відділу судпроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу саме за пеірод з 27.02.2015 по 27.07.2017, тобто по день ухвалення рішення Окружним адміністративним судом міста Києва у справі №826/26222/15.

Вказані збільшені вимоги позивачем зазначені лише в його апеляційній скарзі від 06.12.2017.

За правилами статті 195 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції.

За змістом статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на ті обставини, що наказом від 23.08.2017 №889 о/с ОСОБА_3, старшого інспектора (за рахунок посади старшого інспектора з особливих доручень) відділу супроводження розслідувань Управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро, згідно з п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення №114 звільнено в запас Збройних сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) з 06.11.2015 (а.с. 40 Том II).

Вказаний наказ позивачем не оскаржено.

З урахуванням встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог частково про стягнення різниці в заробітній платі з 27.02.2015 по 06.11.2015, у зв'язку із чим не підлягають до задоволення вимоги апелянта щодо зміни абзацу третього резолютивної частини постанови в наступній редакції: «Зобов'язати нарахувати та виплатити ОСОБА_3 за період з 27 лютого 2015 року по 27 липня 2017 року різницю між належним йому до виплати грошовим забезпеченням за посадою старшого інспектора відділу супроводження розслідувань управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та грошовим забезпеченням за посадою заступника начальника управління - начальника відділу супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу».

Крім цього, колегія суддів зауважує, що оскільки протиправність наказу МВС України від 11.05.2015 №861 о/с прямо вказує на наявність підстав для виплати позивачу за період з 27.02.2015 по 06.11.2015 різниці між виплаченим позивачу грошовим забезпеченням за посадою старшого інспектора відділу супроводження розслідувань управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань цього підрозділу апарату МВС України та грошовим забезпеченням за посадою заступника начальника управління - начальника відділу супроводження розслідувань, тому доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині є необгрунтованими.

Що стосується вимог ОСОБА_3 про зобов'язання Міністерство внутрішніх справ України укласти трудовий договір з полковником міліції ОСОБА_3 з 27.02.2015 та призначити його на посаду заступника начальника управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань - начальника відділу міжнародного розшуку та екстрадиції Робочого апарату Укрбюро Інтерполу, колегія суддів вважає, що вони не підлягають до задоволення, з огляду на наступні обставини справи.

Порядок та умови проходження служби особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, призначення та звільнення з неї, а також переміщення та просування по службі, права та обов'язки таких осіб врегульовано Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114.

Згідно п. 40 Положення №114 визначено, що призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції.

Заявляючи позовні вимоги про зобов'язання відповідача укласти трудовий договір з позивачем та призначити його на посаду заступника начальника управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань - начальника відділу міжнародного розшуку та екстрадиції Робочого апарату Укрбюро Інтерполу, останній посилається на норми трудового законодавства, проте колегія суддів не може погодитись з такими доводами апелянта, оскільки КЗпП України не поширюється на працівників міліції, що проходять службу в органах внутрішніх справ, за виключенням окремих питань, що не врегульовані спеціальним законодавством.

Розділом VII Положення №114 передбачені підстави звільнення.

При цьому, пунктом 24 Розділу II Положення №114 визначено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Разом з тим, Кодексом законів про працю України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовими договорами з фізичними особами.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позовна вимога про зобов'язання відповідача укласти трудовий договір з ним та призначити його на посаду заступника начальника управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань - начальника відділу міжнародного розшуку та екстрадиції Робочого апарату Укрбюро Інтерполу - задоволенню не підлягають.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Згідно пунктів 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6 визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст.1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Однак, позивач не надав доказів причинного зв'язку між діями відповідача та завданою йому моральною шкодою, не навів міркувань, з яких він виходив, визначаючи розмір завданої моральної шкоди та не надав жодного доказу на підтвердження спричиненої моральної шкоди, а відтак підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

З огляду на викладені обставини, за результатами розгляду апеляційної скарги, з урахуванням наведених норм права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанцій є законним та обгрунтованим, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними.

Згідно з частинами першою-третьою ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянтів не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Н.М. Троян

Судді: Л.О. Костюк,

В.А. Твердохліб

Повний текст виготовлено: 27 березня 2018 року.