Справа № 500/5183/17
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2018 р.м.ОдесаСправа № 500/5183/17

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Адамов А.С.
Час і місце ухвалення: 9:46, м. Ізмаїл

Дата складання повного тексту: 18.12.17 р.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Бітова А.І.

суддів - Лук'янчук О.В.

- Ступакової І.Г.

у зв'язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, справа розглянута згідно п.1 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області, Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду (далі Ізмаїльське ОУПФ) України Одеської області (з урахуванням уточненого адміністративного позову) про:

- визнання дій Ізмаїльського ОУПФ України Одеської області щодо відмови у перерахунку пенсії (переведенні з пенсії за віком на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України"Про державну службу" №3723-ХII від 16 грудня 1993 року (в редакції 13 червня 2012 року) неправомірними;

- скасування рішення Ізмаїльського ОУПФ України Одеської області №55 від 13 червня 2017 року про відмову у перерахунку пенсії (переведенні з пенсії за віком на пенсію по інвалідності відповідно Закону України "Про державну службу" №3723-ХII від 16 грудня 1993 року (в редакції 13 червня 2012 року);

- зобов'язання Ізмаїльського ОУПФ України Одеської області здійснити переведення ОСОБА_3 з пенсії за віком на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року (в редакції 13 червня 2012 року) в розмірі у розмірі 89% середньомісячного заробітку відповідно до довідок Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції (далі Ізмаїльська ОДПІ) ГУ ДФС в Одеській області від 06 червня 2017 року №2080/Ц/15-02-05 та 06 червня 2017 року №2081/Ц/15-02-05, починаючи з 01 червня 2017 року із врахуванням вже виплачених за цей період сум, та виплачувати призначену пенсію в подальшому згідно вказаного розміру;

- зобов'язання Ізмаїльського ОУПФ України Одеської області заплатити 10 місячних окладів відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723-Х11 від 16 грудня 1993 року (в редакції 13 червня 2012 року).

Судом першої інстанції залучено Ізмаїльську ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області в якості другого відповідача по даній адміністративній справі.

Обґрунтовуючи свої вимоги,позивач вказувала, що їй було протиправно відмовлено у перерахунку пенсії (переведенні з пенсії за віком на пенсію по інвалідності), оскільки її стаж державної служби складає 22 роки 8 місяців 14 днів до набуття чинності Законом України "Про державну службу" №889-VIII, до 01 травня 2016 року. У вересні 2012 року їй встановлено інвалідність (2 група загального захворювання), та призначено пенсію по інвалідності у розмірі 90% від пенсії за віком. Однак, вона продовжувала працювати на посаді державного службовця. На даний час згідно ст. 37 Закону України"Про державну службу" №3723-ХII від 16 грудня 1993 року момент має право на призначення їй пенсії по інвалідності як державному службовцю за порядком, що був чинний на момент встановлення їй інвалідності у 2012році. Вважає, що Ізмаїльське ОПФУ країни Одеської області, відмовляючи їй в переведенні з пенсії за віком на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу", діяло неправомірно, порушивши норми права, що діють в системі пенсійного забезпечення. Вважає, що посадові особи податкових органів є державними службовцями і відповідно мають право на призначення пенсії на умовах передбаченихст.37 Закону України "Про державну службу".

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що відмовляючи в переведенні позивача з пенсії за віком на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу" діяв згідно з чинним законодавством,оскільки служба у податковій службі не відноситься до державної служби для визначення стажу для призначення пенсії за Законом України "Про державну службу", а тому відсутні підстави для набуття права на пенсію по інвалідності розраховану відповідно до Закону України "Про державну службу". Стосовно вимоги позивача щодо зобов'язання управління виплатити 10 місячних окладів відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723, відповідач зазначив, що таке право передбачене для осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п.п."е"- "ж"ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення"(зі змінами) та Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-VІІ від 02 березня 2015 року.

Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Ізмаїльського ОУПФ України Одеської області щодо відмови у перерахунку пенсії (переведенні з пенсії за віком на пенсію по інвалідності) відповідно до Закону України "Про державну службу".

Скасовано рішення Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області №55 від 13.06.2017р. про відмову у перерахунку ОСОБА_3 пенсії.

Зобов'язано Ізмаїльське ОУПФ України Одеської області перевести ОСОБА_3 з пенсії за віком на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу" згідно довідок Ізмаїльської ОДПІ ГУДФС в Одеській області від 06 червня 2017 року №2080/Ц/15-02-05 та від 06 червня 2017 року за №2081/Ц/15-02-05, починаючи з 01 червня 2017 року; здійснити перерахунок пенсії та її виплату з врахуванням вже виплачених за цей період сум.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться питання про зміну судового рішення в частині призначення пенсії у розмірі саме 60% середньомісячного заробітку, зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального права, а також що у зв'язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в Ізмаїльському ОУПФ України Одеської області та отримую пенсію за віком.

Згідно витягу з акту огляду медико-соціальною комісією №779993 ОСОБА_3 є інвалідом другої групи (безстроково).

У вересні 2012 року ОСОБА_3 була призначена пенсії по інвалідності за Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

З 26 травня 2017року позивач перейшла з пенсії по інвалідності на пенсію за віком за Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

06 червня 2017 року позивач звернулася до Ізмаїльського ОУПФ України Одеської області із заявою про переведення її з пенсії за віком призначену відповідно до ст. 26 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (зі змінами) на пенсію розраховану відповідно до норм Закону України "Про державну службу".

Рішенням №55 від 13 червня 2017 року управлінням відмовлено ОСОБА_3 в переведенні з пенсії за віком на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу") у зв'язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи, у зв'язку з тим, що надані до заяви від 06 червня 2017 року документи не підтверджують пільговий стаж роботи, як того вимагають норми ст. 37 Закону України "Про державну службу".

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ. Отже наявні всі підстави для переведення ОСОБА_3 з пенсії за віком на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу" (в цій частині судове рішення не оскаржується).

Разом з тим суд першої інстанції зазначив, що ч. 12 ст. 37 Закону України "Про державну службу" в редакції від 1993 року у даному випадку не застосовується, оскільки позивач звільнена з державної служби 04 січня 2016року, в той час як із заявою про призначення пенсії по інвалідності за Закону України "Про державну службу" звернулася тільки 06 червня 2017 року. Безпосередньо після свого звільнення з державної служби з подібною заявою вона не зверталася, тобто неможливо сказати, що вона відноситься до, визначеної у другому реченні ч.12 ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII, категорії осіб, яким пенсія по інвалідності на умовах, передбачених Закону України "Про державну службу" , не була призначена у зв'язку з продовженням перебування цих осіб на державній службі, тобто необхідно застосовувати Закон, який діє на момент звернення до пенсійного органу, а отже застосуванню підлягає норма щодо призначення пенсії у розмірі саме 60% середньомісячного заробітку.

Також не оскаржується апелянтом постанова суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання Ізмаїльського ОУПФ України Одеської області виплатити 10 місячних окладів відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723-Х11 від 16 грудня 1993 року в редакції 13 червня 2012 року.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-14, 73, 74, 77, 78 КАС України, п.п.10-12 Прикінцевих положень Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII, ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року, пп.2 п.24 Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII, пп.2 п.11 Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказується, що пенсія повинна бути призначена відповідно ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року в редакції, яка діяла на момент встановлення 2 групи інвалідності, а саме у розмірі 80% середньомісячного заробітку, а не 60%, як було встановлено судом першої інстанції. Крім того, апелянт зазначає, що згідно ч.12 ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII, якщо інваліду І або II групи було встановлено III групу інвалідності, то в разі наступного визнання його інвалідом І або II групи право на отримання раніше призначеної пенсії на умовах, передбачених цим Законом, поновлюється з дня встановлення І або II групи інвалідності за умови, якщо після припинення виплати пенсії минуло не більше п'яти років. У такому самому порядку визначається право на отримання пенсії по інвалідності на умовах, передбачених цим Законом, особам, яким така пенсія не була призначена у зв'язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі.

Судова колегія не приймає до уваги ці доводи апелянта, виходячи з наступного.

Пенсійне забезпечення державних службовців регулюється статтею 37 Закону України "Про державну службу" в редакції від 16 грудня 1993 року №1166-VII.

Водночас, з 01 травня 2016 року набрав чинності Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII.

Пунктами 10-12 Прикінцевих положень Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 року, №52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 року, №52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Перелік посад державної служби, які займали особи з числа колишніх державних службовців, що належать до певної категорії посад, передбачених цим Законом, визначається Кабінетом Міністрів України.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України 1993 року, №52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 року, №52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Крім того, 14 вересня 2016 року Постановою Кабінету Міністрів України №622 "Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб" був затверджений Порядок призначення пенсій деяким категоріям осіб, який регламентує, в тому числі, порядок призначення пенсій державним службовцям.

Відповідно до п.п.1,2 цього Порядку пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Згідно з п.п.10, 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII "Про державну службу" на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-XII "Про державну службу" мають право особи, які на день набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 року №889-VIII "Про державну службу": мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України; займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України.

Таким чином, враховуючи, що позивач працювала на посаді, що відноситься до державної служби на день набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 року №889-VIII "Про державну службу", має стаж державної служби більше 20 років, припинила державну службу, вона набула право на призначення їй пенсії у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року.

Судова колегія не приймає довід апелянта, про те, що пенсія повинна бути призначена відповідно ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року в редакції, яка діяла на момент встановлення 2 групи інвалідності, а саме у розмірі у розмірі саме 80% середньомісячного заробітку, а не 60%, виходячи з наступного.

На час набрання чинності Закону України "Про державну службу" №889-VІІІ від 10 грудня 2015 року позивач працювала на посаді державного службовця.

Пенсійне забезпечення державних службовців станом на дату звернення позивача із заявою про проведення перерахунку пенсії (06 червня 2017 року) регулюється п.п. 10-12 Прикінцевих положень цього Закону.

Відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII (в редакції від 13 червня 2012 року) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 цього Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали па посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 70 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до ч. 6 вищезазначеної статті передбачено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів 1 або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах.

Пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

Разом за тим, судова колегія звертає увагу, що ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ протягом 2014-2015 років зазнавала змін в частині визначення відсотків суми заробітної плати державного службовця, з розміру якого призначається пенсія.

Так, з 01 травня 2014 року набрав чинності пп.2 п.24 Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII, згідно з яким пенсія державним службовцям почала призначатись в розмірі 70% суми їх заробітної плати, а з 01 січня 2015 року набув чинності пп.2 п.11 Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII, відповідно до якого пенсія державним службовцям призначається у розмірі 60 % суми їх заробітної плати.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 після припинення державної служби набула право на пенсію по Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ, але розмір та порядок призначення пенсії підлягав призначенню (перерахунку) відповідно до чинної на момент подання до відповідача заяви редакції ст. 37 цього Закону, а саме в розмірі 60% суми заробітної плати.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року по справі №К/800/35400/17.

Також, судова колегія не приймає до уваги посилання апелянта на ч.12 ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII, оскільки в даних спірних правовідносинах ОСОБА_3 не було встановлено III групу інвалідності, а в наступному визнано її інвалідом І або II групи, отже позивач не відноситься до категорії осіб, до яких може бути застосована дана норма Закону, яка передбачає право на отримання раніше призначеної пенсії на умовах, передбачених цим Законом, особам, яким така пенсія не була призначена у зв'язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі.

У відповідності до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі ст. 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Суд також враховує ухвалу Європейського суду з прав людини від 03 червня 2014 року, заява №43331/12, "ОСОБА_4 проти України", у якій заявниця скаржилася, у т.ч., що внаслідок внесення у 2011 році змін до законодавчих актів розмір її пенсії було зменшено і вона більше не отримувала пенсії в розмірах, встановлених 19 січня 2010 року. Так, у пункті 28 ухвали суд зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю (див. ухвалу щодо прийнятності від 8 жовтня 2013 року у справі "Да Консесау Матеуш та Сантуш Жануаріо проти Португалії" (Da Conceicao Mateus and Santos Januario v. Portugal), заяви №62235/12 та №57725/12).

Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначив, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування кожного на достатній життєвий рівень. Конституційний Суд України виходить із того, що додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обов'язку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість її фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

З урахуванням наведених обставин у їх сукупності, судова колегія, погоджуючись з правовим обґрунтуванням висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог щодо призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року, в редакції від 13 червня 2012 року, у розмірі 80% суми заробітної плати.

Інші доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 березня 2018 року.

Головуючий: Бітов А.І.
Суддя: Суддя: Лук'янчук О.В. Ступакова І.Г.