Справа № 820/6504/17
Суддя: Мороко А.С.
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2018 р. № 820/6504/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мороко А.С.,

за участю секретаря судового засідання - Кікояна Г.О.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши в порядку загального провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові адміністративну справу № 820/6504/17 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія "НОВА" до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія "НОВА" звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення з податку на додану вартість від 15.09.2017 № НОМЕР_1 у розмірі 434035,00 грн. та № НОМЕР_2 у сумі 2209,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірні податкові повідомленнярішення ґрунтується на помилкових судженнях субєкта владних повноважень, що викладені в акті перевірки № 9757/20-40-14-11-11 від 14.08.2017.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити.

Представник відповідача під час судового розгляду справи проти позову заперечував та зазначив, що при проведенні перевірки позивача податковий орган діяв у межах та у спосіб встановлений чинним законодавством України, висновки перевірки зафіксовані належним чином, а отже і винесені податкові повідомлення-рішення є законними. Просив у позові відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

Фахівцями Головного управління ДФС у Харківській області проведена позапланова документальна невиїзна перевірка ТОВ "Торгово-промислова компанія "НОВА" з питань дотримання вимог податкового законодавства України щодо господарських відносин з ТОВ "ВІТАРА ГРУП" (податковий номер 40526149), ТОВ "АРРІВЄР" (податковий номер 40485244), що містяться у податкових деклараціях з ПДВ за листопад 2016 року та подальшої реалізації.

Результати перевірки оформлені актом № 9757/20-40-14-11-11 від 14.08.2017, яким зафіксовані порушення позивачем вимог діючого законодавства України, а саме: п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, зі змінами та доповненнями, встановлено завищення відємного значення податку на додану вартість за листопад 2016 року у сумі 2209,00 грн, заниження податку на додану вартість у сумі 347228,00 грн.

З акту перевірки № 9757/20-40-14-11-11 від 14.08.2017 вбачається, що підставою для зафіксованих порушень слугував висновок податкового органу про нереальність здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Не погодившись з висновками вказаного акту, підприємство звернулось із запереченнями № 04-31/08 від 31.08.2017 до податкового органу. Проте, листом № 15710/10/20-40-14-11-18 від 12.09.2017 Головне управління ДФС у Харківській області повідомило платника податків про правомірність висновків перевіряючих, викладені в акті перевірки № 9757/20-40-14-11-11 від 14.08.2017.

На підставі висновків акту перевірки № 9757/20-40-14-11-11 від 14.08.2017 податковим органом винесено податкові повідомлення-рішення від 15.09.2017: № НОМЕР_1, за яким ТОВ "Торгово-промислова компанія "НОВА" збільшено суму податкового зобовязання з податку на додану вартість на суму 434035,00 грн, з яких за податковими зобовязаннями збільшення становить 347228,00 грн, за штрафними санкціями 86807,00 грн; № НОМЕР_2, за яким зменшено розмір відємного значення суми податку на додану вартість за листопад 2016 року у сумі 2209,00 грн.

Не погодившись із зазначеними податковими повідомленнями -рішеннями, підприємство подало скаргу до ДФС України, № 01-04/10 від 04.10.2017.

Рішенням ДФС України № 2836/6/99-99-11-01-01-25 від 05.12.2017 податкові повідомлення-рішення від 15.09.2017 № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

Оцінюючи обґрунтованість прийнятих відповідачем рішень, суд зазначає наступне.

22 листопада 2016 року між ТОВ "Торгово-промислова компанія "НОВА" (замовник) та ТОВ "АРРІВЄР" (виконавець) укладено договір-заявки № 11/22-1, згідно умов якого, виконавець зобовязується виконувати перевезення вантажу у відповідності до Правил перевезення вантажу автомобільним транспортом, затверджені наказом Міністерством транспорту України № 363 від 14.10.1997.

Факт здійснення вказаного договору підтверджується наявними в матеріалах справи податковою накладною № 162 від 25.11.2016 на загальну суму 5500,00 грн та квитанцією , товарно-транспортною накладною № 000000 від 23.11.2016, актом надання послуг № 436 від 25.11.2016 на загальну суму 5500,00 грн.

На підтвердження здійснення розрахунку між позивачем та його контрагентом, в матеріалах справи містяться рахунок на оплату № 436 від 25.11.2016на загальну суму 5500,00 грн та платіжним дорученням № 288 від 29.11.2016 в загальному розмірі 5500,00 грн.

Щодо посилання податкового органу в акті перевірки № 9757/20-40-14-11-11 від 14.08.2017 на податкову інформацію Головного управління ДФС у Харківській області № 13/20-40-14-08-12/40485244 від 05.01.2017 щодо ТОВ "АРРІВЄР", в якій зазначено, що враховуючи відсутність власного або орендованого обладнання та приміщень для зберігання продукції, трудових ресурсів, можна зробити висновок про неможливість виконання господарських операцій, то суд зазначає, що підприємство не позбавлено права залучати матеріально-технічні та трудові ресурси для здійснення господарської діяльності.

Також, посилання податкового органу на те, що згідно баз даних Архів електронної звітності (ЄРПН) та зареєсрованих податкових накладних у листопаді 2016 року ТОВ "АРРІВЄР" придбані товари та послуги, відмінні, від тих, що було в подальшому реалізовано на адресу контрагентів, що ставить під сумнів реальність господарських операцій, то суд вказує на те, що недотримання контрагентом позивача у всьому ланцюгу постачання, податкової дисципліни є підставою для застосування правових наслідків саме щодо цього контрагента, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

19 листопада 2016 року між ТОВ "Торгово-промислова компанія "НОВА" (покупець) та ТОВ "ВІТАРА-ГРУП" укладено договір постачання № 01-19/11-2016, відповідно до умов якого, постачальник зобовязується поставляти покупцю окремими партіями різну продукцію та матеріали виробничо-технічоного призначення в асортименті, в кількості і за цінами, вказаними в рахунках-фактурах та в видаткових накладних, а покупець приймати цей товар та сплачувати його вартість.

Виконання зазначеного договору підтверджується наступними документами: податковими накладними від 19.11.2016: № 219 - на суму 570000,00 грн, № 220 - на суму 475200,00грн, № 221 - на суму 285600,00 грн, № 222 - на суму 570000,00 грн, № 264 від 19.11.2016 - на суму 190320,00 грн, видатковими накладними від 19.11.2016: № 219 - на суму 570000,00грн, № 220 - на суму 475200,00грн, № 221 на суму 285600,00 грн, № 222- на суму 570000,00грн, № 264 - на суму 190320,00грн, товарно-транспортною накладною № 111901 від 19.11.2016.

У звязку з відмовою в реєстрації податкового органу податкових накладних, 30 грудня 2016 року між ТОВ "Торгово-промислова компанія "НОВА" (покупець) та ТОВ "ВІТАРА-ГРУП" укладено додаткову угоду № 1 до договору постачання № 01-19/11-2016, згідно якої, у звязку з розірванням Центральною ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області в односторонньому порядку з покупцем договору про визнання електронних документів № 071020161 від 07.10.2016, що стало причиною фактичного блокування фінансово-господарської діяльності покупця, за цих обставин, виконання покупцем своїх зобовязань перед постачальником щодо розрухунку за отриманий товар за договором постачання № 01-19/11-2016 від 19.11.2016, відкладається до вирішення зазначеного птання по суті, згідно чинного законодавства України.

Тобто, вказаною угодою було надано право ТОВ "Торгово-промислова компанія "НОВА" на відстрочення виконання своїх грошових зобовязань перед ТОВ "ВІТАРА-ГРУП" у вигляді оплати відповідних рахунків за отриману продукцію виробничо-технічного призначення, а саме: рахунків-фактури від 19.11.2016 : № 219 - на суму 570000,00грн.; № 220 - на суму 475200,00грн, № 221 - на суму 285600,00грн.; № 222 - на суму 570000,00грн.; № 264 від - на суму 190320,00грн.

Щодо посилання податкового органу в акті перевірки № 9757/20-40-14-11-11 від 14.08.2017 на податкову інформацію, що надійшла від Броварської ОДПІ ГУ ДФС У Київської області по контрагенту ТОВ "ВІТАРА-ГРУП", в якій зазначено, що враховуючи відсутність транспортних засобів, складських та офісних приміщень, трудових ресурсів, свідчить про неможливе виконання господарських операцій, то суд зазначає, по вказаному не можна зробити висновок про не вчинення господарських операцій, адже підприємство не позбавлено права залучати матеріально-технічні та трудові ресурси для здійснення господарської діяльності.

Також, в акті перевірки № 9757/20-40-14-11-11 від 15.08.2017 встановлено, що постачальником ТОВ "ВІТАРА-ГРУП" товари, в подальшому ланцюгу реалізовані на адресу ТОВ "Торгово-промислова компанія "НОВА", не придбавались.

Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов'язань, адже, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме: платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань.

Таким чином, недотримання контрагентами позивача податкової дисципліни має правові наслідки саме для цих контрагентів, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

Така ж правова позиція зазначена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 07.04.2014 у справі № К/800/36098/13 та від 29.01.2014 №К/9991/81114/11.

Зокрема, суд також враховує рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), "Булвес" АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), у яких, перевіряючи відповідність позбавлення права на податковий кредит/бюджетне відшкодування вимогам статті 1 Протоколу №1, Європейський суд з прав людини застосовував принцип пропорційності. Цей принцип є складовою частиною принципу верховенства права і вимагає додержання "справедливого балансу" між вимогами публічного інтересу та захистом прав приватних осіб, у реалізацію яких здійснюється втручання держави.

Провівши відповідну оцінку, Європейський Суд з прав людини визнав, що "справедливий баланс" не додержується, коли платника податку на додану вартість позбавляють права на податковий кредит/бюджетне відшкодування за відсутності доказів його залучення до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, чи доказів того, що йому було відомо/повинно було відомо про таку діяльність його постачальників.

Таким чином, право покупця на податковий кредит з податку на додану вартість не ставиться в залежність від дотримання контрагентами вимог законодавства та вчинення ймовірних зловживань за ланцюгом постачання товару.

Також, в акті перевірки № 9757/20-40-14-11-11 від 14.08.2017 зазначено, що Броварською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області отримано податкову інформацію від ГУ ДФС у Харківській області №59/20-40-14-08-12/35701461 від 20.01.2017 по ТОВ "Торгово-промислова компанія "НОВА", яке є основним покупцем ТОВ "ВІТАРА-ГРУП", відповідно до якої встановлено, що від ОУ Центральної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області отримано рапорт від 20.12.2016, згідно якого встановлено відсутність ТОВ "Торгово-промислова компанія "НОВА" за адресою місцезнаходження.

Вказане спростовується наступним.

Суд зазначає, що у відповіді на відзив представника позивача звернув увагу на те, що на час здійснення виїзду працівників Центральної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області в грудні 2016 року за адресою: вул. Полтавський Шлях, 88/90, факт оренди нежитлового приміщення загальною площею 20 кв.м. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами: договором оренди нежитлового приміщення від 28.09.2011, актами здачі приймання наданих послуг за листопад-грудень 2016 року, податковими накладними № 1 від 30.11.2016 та № 5 від 31.12.2016 та квитанціями № 1 про їх прийняття ДФС України.

Крім того, суд зазначає, що належними та допустимими в розумінні статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальному провадженню, або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином, або рішення суду про визнання правочину недійсним.

Разом з тим, під час розгляду справи відповідачем не подано до суду жодних доказів щодо винесення обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемними правочинами, наявності рішення суду про визнання правочинів недійсними.

Також, суд зазначає, що в матеріалах справи містяться первинні документи, що підтверджують подальшу реалізацію товарів позивача з контрагентами.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобовязані вести облік доходів, витрат та інших показників, повязаних з визначенням обєктів оподаткування та/або податкових зобовязань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, повязаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до п. 44.2 ст. 44 Податкового кодексу України для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 "Загальні вимоги до фінансової звітності", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73, фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансовий стан, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період.

У звіті про фінансові результати розкривається інформація про доходи, витрати, прибутки і збитки, інший сукупний дохід та сукупний дохід підприємства за звітний період.

Джерелом відомостей для заповнення звіту про фінансові результати є дані регістрів бухгалтерського обліку, що містять інформацію про доходи, витрати, прибуток, збитки та сукупний дохід.

Згідно з ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобовязань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обовязкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Згідно пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 "Загальні вимоги до фінансової звітності", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73, витрати - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).

Основним документом, який регулює формування витрат у бухгалтерському обліку, є Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 Витрати (П(С)БУ 16), затверджене наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318.

Згідно з п. 7 П(С)БУ 16 витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов'язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Відповідно до п. 17 П(С)БУ 16 Витрати, пов'язані з операційною діяльністю, які не включаються до собівартості реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг), поділяються на адміністративні витрати, витрати на збут та інші операційні витрати.

Згідно до п.18 П(С)БУ 16, до адміністративних витрат відносяться такі загальногосподарські витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством: загальні корпоративні витрати (організаційні витрати, витрати на проведення річних зборів, представницькі витрати тощо); витрати на службові відрядження і утримання апарату управління підприємством та іншого загальногосподарського персоналу; витрати на утримання основних засобів, інших матеріальних необоротних активів загальногосподарського використання (операційна оренда, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона); винагороди за професійні послуги (юридичні, аудиторські, з оцінки майна тощо); витрати на зв'язок (поштові, телеграфні, телефонні, телекс, факс тощо); амортизація нематеріальних активів загальногосподарського використання; витрати на врегулювання спорів у судових органах; податки, збори та інші передбачені законодавством обов'язкові платежі (крім податків, зборів та обов'язкових платежів, що включаються до виробничої собівартості продукції, робіт, послуг); плата за розрахунково-касове обслуговування та інші послуги банків, а також витрати, пов'язані з купівлею-продажем валюти; інші витрати загальногосподарського призначення.

Відповідно до пп. 139.1.1 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності.

Отже, до складу валових витрат можуть бути віднесені витрати, які безпосередньо пов'язані з підготовкою, організацією, веденням виробництва, реалізацією продукції (робіт, послуг).

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) обєктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на обєкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі обєкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

За правилами п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України, датою виникнення податкових зобовязань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Пунктом 198.1.статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Відповідно до пункту 198.2. статті 198 Податкового кодексу України, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг. Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних. Датою збільшення податкового кредиту орендаря (лізингоотримувача) для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичного отримання об'єкта фінансового лізингу таким орендарем. Датою віднесення сум до податкового кредиту замовника з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами). Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку.

Згідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За змістом положень п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

З аналізу наведених норм вбачається, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Відповідно, якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Суд зазначає, що первинні документи, надані позивачем на підтвердження взаємовідносин із ТОВ "ВІТАРА ГРУП" та ТОВ "АРРІВЄР" за своєю формою та змістом відповідають вимогам чинного законодавства, наявності недоліків (дефектів форми, змісту або походження), які б згідно з частиною 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, спричинили втрату ними юридичного статусу первинних документів, контролюючим органом не доведено.

Аналізуючи фактичні обставини справи та наведені вище норми, суд вважає, що документи, надані позивачем, мають всі обовязкові реквізити, зокрема, дату, місце складення документу, результат проведених робіт, підписи повноважних осіб, підтверджують реальність господарських правовідносин між позивачем та взаємовідносин із ТОВ "ВІТАРА ГРУП" та ТОВ "АРРІВЄР" . За викладених обставин, суд вважає, що спірні господарські операції позивача були пов'язані з господарською діяльністю позивача, спричиняючи зміни в структурі його активів, підтверджені належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Отже, з огляду на вищевказані обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтоване та правомірне формування позивачем даних податкового обліку по господарським взаємовідносинам з взаємовідносин із ТОВ "ВІТАРА ГРУП" та ТОВ "АРРІВЄР" .

Відповідно до стаття 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, під час судового розгляду справи відповідачем не доведено обґрунтованості та правомірності викладених в акті перевірки № 9757/20-40-14-11-11 від 14.08.2017, а відтак і законності винесених податкових повідомлень-рішень від 15.09.2017 № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія "НОВА" є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія "НОВА" (місцезнаходження - вул. Полтавський шлях, буд. 88/90, м. Харків, 61093, ідентифікаційний код - 35701461) до Головного управління ДФС у Харківській області (місцезнаходження - вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, ідентифікаційний код - 39599198) про скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення з податку на додану вартість № НОМЕР_1 від 15.09.2017 на суму 434035,00 грн (чотириста тридцять чотири тисячі тридцять п'ять) грн 00 коп. та № НОМЕР_2 на суму 2209 (дві тисячі двісті дев'ять) грн 00 коп.

Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія "НОВА" (місце проживання - вул. Полтавський шлях, буд. 88/90, м. Харків, 61093, ідентифікаційний код - 35701461) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області (місцезнаходження - вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, ідентифікаційний код 39599198) судовий збір у розмірі 6543 (шість тисяч п'ятсот сорок три) грн 66 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 28 березня 2018 року.

Суддя А.С. Мороко