Справа № 591/3057/16-а
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2018-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 березня 2018 року

Київ

справа №591/3057/16-а

адміністративне провадження №К/9901/1658/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,

за участі:

секретарів судового засідання: Ігнатенко О.В., Пролозіна О.І.,

представників позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3, -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Сумської міської ради (далі - Міськрада) на постанову Зарічного районного суду міста Суми від 8 вересня 2016 року (суддя Шелєхова Г.В.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2016 року (головуючий суддя Спаскін О.А., судді: Сіренко О.І., Любчич Л.В.) у справі № 591/3057/16-а за позовом Незалежної професійної спілки Департаменту містобудування та земельних відносин Міськради (далі - Профспілка), ОСОБА_5 до Міськради, Департаменту містобудування та земельних відносин Міськради (далі - Департамент), треті особи - голова комісії з ліквідації ОСОБА_6, Сумський міський голова Лисенко Олександр Миколайович, про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року Профспілка та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Міськради та Департаменту, у якому, з урахуванням збільшення ОСОБА_5 позовних вимог, просили:

- визнати протиправним та скасувати рішення Міськради від 27 січня 2016 року № 254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів Міськради, їх загальної штатної чисельності в частині, що стосується Департаменту (далі - Рішення Міськради від 27 січня 2016 року № 254-МР);

- визнати протиправним та скасувати рішення Міськради від 30 березня 2016 року № 531-МР «Про затвердження Положення про департамент забезпечення ресурсних платежів Міськради» в частині, що стосується Департаменту;

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії з ліквідації Департаменту, оформлене протоколом від 6 травня 2016 року № 2 про звільнення ОСОБА_5 з посади головного спеціаліста відділу договорів та контролю платежів управління земельних відносин Департаменту у зв'язку ліквідацією останнього з дати прийняття (далі - Рішення комісії про звільнення позивача);

- поновити ОСОБА_5 на посаді головного спеціаліста відділу договорів та контролю платежів управління земельних відносин Департаменту з дати її звільнення і в цій частині допустити судове рішення до негайного виконання;

- стягнути з Департаменту на користь ОСОБА_5 середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 10 травня 2016 року, виходячи з середньоденної заробітної плати в сумі 148 грн 32 коп.;

- стягнути з Департаменту на користь ОСОБА_5 середній заробіток за весь час затримки розрахунку по заробітній платі, а саме - з 6 травня 2016 року по 2 червня 2016 року, в сумі 4152 грн 96 коп.;

- встановити контроль за виконанням судового рішення шляхом подання Департаментом та головою Міськради Лисенком О.М. звіту про виконання даного рішення в триденний строк з дати отримання повного тексту судового рішення цього суду в частині негайного виконання рішення щодо поновлення ОСОБА_5 на посаді та здійснення виплати за один місяць та в триденний строк з дати набрання чинності цим судовим рішенням в частині здійснення повної виплати ОСОБА_5 за час вимушеного прогулу та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по заробітній платі.

Зарічний районний суд міста Суми постановою від 8 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2016 року, позов задовольнив частково:

- визнав протиправним та скасував Рішення комісії про звільнення позивача;

- поновив ОСОБА_5 на посаді головного спеціаліста відділу договорів та контролю платежів управління земельних відносин Департаменту з 7 травня 2016 року;

- стягнув з Департаменту на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 12 755 грн 52 коп.;

- допустив до негайного виконання постанову в частині поновлення ОСОБА_5 на посаді головного спеціаліста відділу договорів та контролю платежів управління земельних відносин Департаменту та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 3114 грн 72 коп.

В іншій частині вимог відмовив у зв'язку з необґрунтованістю.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Міськрада подала касаційну скаргу, у якій просить вищезазначені рішення судів скасувати, прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування касаційної скарги зазначає, що відповідно до статті 107 Цивільного кодексу України реорганізація проводиться шляхом злиття, приєднання, поділу та перетворення, а тому судам, на думку заявника, належало б зазначити в оскаржуваних рішеннях, у який спосіб відбулась реорганізація Департаменту. При цьому, стосовно Рішення комісії про звільнення, вважає, що висновок судів суперечить статті 49-2 КЗпП та статті 10 Закону України від 7 червня 2001 року № 2493-ІІІ «Про службу в органах місцевого самоврядування». Наполягає, що процедури звільнення було дотримано. Також, звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції неправильно обраховано загальну кількість робочих днів, за які необхідно було стягнути на користь ОСОБА_5 середній заробіток внаслідок поновлення на роботі, що не було перевірено судом апеляційної інстанції при розгляді справи.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_5 заперечила проти доводів скаржника, оскільки вважає, що висновки судів попередніх інстанції відповідають обставинам справи та підтверджуються доказами, що досліджувались у справі, а норми процесуального та матеріального права при вирішені цієї справи судами не порушені.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Департамент повністю погоджується із доводами останньої, і, відповідно, просить її задовольнити.

Заслухавши представників позивача та відповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на них, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 27 січня 2016 року Міськрада прийняла рішення № 254-МР, відповідно до якого вирішено припинити шляхом ліквідації Департамент (що мав статус юридичної особи), у зв'язку з чим утворено нові виконавчі органи Міськради, в тому числі: управління архітектури та містобудування Міськради (з правом юридичної особи) та департамент забезпечення ресурсних платежів Міськради.

4 травня 2016 року Міськрада прийняла рішення № 735-МР «Про внесення змін до рішення Міськради від 27 січня 2016 року № 254-МР», яким останнє викладене в новій редакції.

6 травня 2016 року на засіданні комісії з ліквідації Департаменту прийнято рішення про звільнення працівників цього Департаменту, в тому числі ОСОБА_5, яке оформлено протоколом № 2.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив із протиправності Рішення комісії про звільнення позивача, як таке, що прийняте не в межах повноважень та не у спосіб, що встановлений законодавством України, а тому, відповідно, скасував його та поновив ОСОБА_5 на роботі, стягнувши на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Одним із передбачених у статті 40 КЗпП випадків розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу трудового договору, укладеного на невизначений строк, а також строкового трудового договору до закінчення строку його чинності, є - зміна в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої зазначеної статті КЗпП).

Частиною третьою статті 32 КЗпП передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Порядок вивільнення працівників передбачений статтею 49-2 КЗпП, частиною першою якої встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При цьому, частиною третьою статті 49-2 КЗпП установлено, зокрема, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

За змістом частини першої статті 32 КЗпП переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, навіть разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, у разі зміни в організації виробництва і праці, зокрема, при скороченні чисельності або штату працівників, трудові договори можуть бути розірвані з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, при цьому на останнього покладено дотримання певних норм (порядку) щодо забезпечення зайнятістю вивільнюваного працівника, зокрема, - попередження працівника не пізніше ніж за два місяці про зміну істотних умов праці та попередження працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці з одночасним наданням пропозиції працівникові щодо роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації, переведення на яку допускається тільки за згодою цього працівника.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, повідомлення позивача про зміну в організації виробництва і праці належним чином не здійснювалося. Фактична наявність змін в організації виробництва і праці відповідачем не доведена, як і не надано доказів на підтвердження неможливості збереження існуючих умов праці. При цьому, голова ліквідаційної комісії ОСОБА_6 не забезпечив позивача пропозицією про вакантну посаду.

Отже, доводи Міськради про те, що висновки судів суперечить статті 49-2 КЗпП, і порядок звільнення позивача Міськрадою було дотримано є необґрунтованими.

Щодо висновків судів попередніх інстанцій про незаконність Рішення Міськради від 27 січня 2016 року № 254-МР слід зазначити наступне.

Верховний Суд України у своїй постанові від 1 червня 2010 року (справа № 21-300во10) зазначив, що вирішуючи спори, суд повинен досліджувати правомірність рішення суб'єкта владних повноважень на момент його прийняття (вчинення) та не може обґрунтовувати юридичну правильність (правомірність) таких актів із урахуванням подій, які сталися, або могли статися у майбутньому. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях і домислах, а також тих фактичних обставинах, які на момент його ухвалення хронологічно ще не відбулися, проте, ймовірно, могли мати місце у майбутньому.

При цьому, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що одним із основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, рішення не підлягало сумніву.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, оскаржуване Рішення Міськради від 27 січня 2016 року № 254-МР було предметом оскарження у справі № 587/769/16-а, в результаті розгляду якої постановою Сумського районного суду Сумської області від 29 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року, визнано протиправним та скасоване. Зазначена постанова суду була чинною на час вирішення цієї справи. Тому, суди, у справі, що розглядається, правомірно застосували приписи частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшовши висновку про незаконність Рішення Міськради від 27 січня 2016 року № 254-МР.

Посилання Міськради на те, що ухвалою від 24 листопада 2016 року Вищий адміністративний суд України рішення судів у вищезазначеній справі № 587/769/16-а скасував, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначене не є підставою для скасування судових рішень за наслідками їх перегляду в касаційному порядку, а може бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із доводами касаційної скарги Міськради, що суд першої інстанції неправильно обрахував загальну кількість робочих днів за які необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Так, відповідно до частини другої статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом 1 пункту 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Доказами, що наявні в матеріалах справи, підтверджується, і таке не заперечується сторонами, що середньоденна заробітна плата позивача складає 148 грн 32 коп (а.с. 22,173 - том 1).

Отже, відповідно до Порядку № 100 середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу визначається шляхом множенням середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів з дня звільнення по день винесення рішення про поновлення.

Період вимушеного прогулу ОСОБА_5 з 7 травня по 8 вересня 2016 року (день винесення судом першої інстанції рішення) становить - 85 робочих днів (травень - 16, червень - 19, липень - 22, серпень - 22, вересень - 6), а відтак, втрачений заробіток за час вимушеного прогулу становить 12 607 грн 20 коп (148 грн 32 коп.*85).

За таких обставин, колегія суддів частково погоджується з доводами касаційної скарги та вважає за необхідне постанову Зарічного районного суду міста Суми від 8 вересня 2016 року змінити в частині задоволення позовних про стягнення з Департаменту на користь ОСОБА_5 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасувавши ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2016 року, якою рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Керуючись статтями 195, 344, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Сумської міської ради задовольнити частково.

Ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2016 року скасувати.

Змінити постанову Зарічного районного суду міста Суми від 8 вересня 2016 року, виклавши четвертий абзац її резолютивної частини наступним чином:

«Стягнути з Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12 607 (дванадцять тисяч шістсот сім) гривень 20 копійок».

В іншій частині постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і не оскаржується.

Головуюча суддя: І.Л. Желтобрюх

Судді: О.В. Білоус

Т.Г. Стрелець

Повний текст постанови виготовлено 22 березня 2018 року.