Справа № 2а-11523/10/1370
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 березня 2018 року

Київ

справа № 2а-11523/10/1370

провадження № К/9901/6998/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Шарапи В. М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України, Львівської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Львівської митниці ДФС на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 січня 2016 року, постановлену у складі головуючого судді Гулика А. Г., та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2016 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого - Яворського І. О., суддів: Кухтея Р. В., Носа С. П.,

у с т а н о в и в :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувсь до суду із заявою, в якій просив стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час затримки виконання рішення суду з 25 листопада 2010 року по 26 квітня 2012 року.

Заява мотивована тим, що у зв'язку з безпідставним невиконанням з боку відповідача судового рішення про поновлення позивача на роботі останній перебував у вимушеному прогулі, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання такого судового рішення.

Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 16 січня 2016 року, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2016 року, зазначену заяву задовольнив частково:

стягнув з Львівської митниці на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 10 травня 2011 року у справі № 2а-11523/10/1370 за позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України, Львівської митниці про скасування наказу та поновлення на роботі за період з 11 травня 2011 року по 24 квітня 2012 року в сумі 39004,28 гривень з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства;

в задоволенні решти заяви відмовив.

У своїй касаційній скарзі Львівська митниця ДФС, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та прийняти нове, яким у задоволенні заяви вимог відмовити.

Доводи касаційної скарги Львівської митниці ДФС зводяться до відсутності вини роботодавця у затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 10 травня 2011 року у справі № 2а-11523/10/1370, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2011 року (№ 56876/11/9104), позов ОСОБА_1 до Державної митної служби України, Львівської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено повністю:

визнано протиправним та скасовано наказ Державної митної служби України від 24 листопада 2010 року № 2189-к в частині припинення перебування на державній службі в митних органах ОСОБА_1;

поновлено на посаді начальника відділу митного оформлення № 3 митного поста «Рава-Руська» Львівської митниці;

стягнуто з Львівської митниці середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 листопада 2010 року по 10 травня 2011 року в розмірі 29 625,21 гривень.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 5636,66 гривень звернуто до негайного виконання.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 3 листопада 2011 року (провадження № К/9991/71685/11) зупинено виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 10 травня 2011 року та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2011 року в частині стягнення з Львівської митниці на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу з 25 листопад 2010 року по 10 травня 2011 року в розмірі 29625,21 гривень до закінчення касаційного провадження в адміністративній справі.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31 жовтня 2014 року (провадження № К/9991/71685/11) постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 травня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2011 року залишено без змін.

Поряд із цим, постанова Львівського окружного адміністративного суду від 10 травня 2011 року у справі № 2а-11523/10/1370 у частині поновлення позивача на роботі виконана відповідачем 25 квітня 2012 року, а саме наказом Державної митної служби України від 25 квітня 2012 року № 892 «По особовому складу митних органів», якою ОСОБА_1 поновлено на посаді з 26 листопада 2010 року.

Викладене зумовило звернення позивача до суду із заявою про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив із наявності у відповідача вини у затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі.

Апеляційний суд погодився з такою позицією та за результатом апеляційного перегляду залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів і вважає їх такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Зазначена вище стаття Кодексу законів про працю України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, як то пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною другою статті 257 зазначеного Кодексу встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому пунктом 3 частини першої статті 256 цього ж Кодексу передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Щодо тверджень митниці про відсутність вини у затримці виконання рішення про поновлення на роботі, слід зауважити таке.

Правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Отже, з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов'язок щодо його виконання.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Верховний Суд погоджується з висновками судів, що періодом вимушеного прогулу позивача в розумінні статті 236 Кодексу законів про працю України, за який необхідно стягнути середній заробіток за час затримки виконання судового рішення, є період з 11 травня 2011 року (наступний день за датою ухвалення рішення про поновлення позивача на посаді) по 24 лютого 2012 року (видання наказу про поновлення на роботі).

Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують.

Здійснений судом першої інстанції розрахунок суми, що підлягає сплаті у якості середнього заробітку за вказаний період, не є предметом касаційного оскарження.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Приписами підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» цього Кодексу обумовлено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 343 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Частиною першою статті 350 цього ж Кодексу закріплено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки суди не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, підстави для їх скасування відсутні, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а згадані судові рішення - без змін.

При касаційному розгляді враховані висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 31 січня 2018 року у справі № 813/7998/13-а, від 7 лютого 2018 року у справі № 825/1047/14, а також у постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року у справі № 21-63а15.

З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Львівської митниці ДФС залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 січня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

В. М. Шарапа