Справа № 813/743/13-а
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2018-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 березня 2018 року

Київ

справа №813/743/13-а

адміністративне провадження №К/9901/2814/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді - доповідача - Олендера І.Я.,

суддів: Гончарової І.А., Ханової Р.Ф.,

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 червня 2014 року (судді: Попко Я.С., Хобор Р.Б., Клюба В.В.) у справі №813/743/13-а за позовом Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Львові Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В:

Державне територіально-галузеве об'єднання "Львівська залізниця" (далі - позивач, ДТГО "Львівська залізниця") звернулось до суду з позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Львові Державної податкової служби (далі - відповідач, контролюючий орган) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 16 січня 2013 року №/461 та №/460.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на правильність визначення податкових зобов'язань з податку на прибуток та з податку на додану вартість, а висновки податкового органу вважає безпідставними, оскільки господарські операції мали реальний характер - товар контрагентом поставлено у повному обсязі та оплачено позивачем, господарські операції належним чином відображені у бухгалтерському обліку та податковій звітності.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2013 року задоволено адміністративний позов. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 16 січня 2013 року №/461 та №/460.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 червня 2014 року, скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з неправомірності формування позивачем витрат та податкового кредиту спірного податкового періоду, оскільки суми ПДВ, сплачені у ціні придбаного у контрагента товару не підтверджуються належними первинними документами та судом встановлено, що фінансово-господарська діяльність контрагента позивача здійснювалась поза межами правового поля, а укладені ним правочини є такими, що вчинені без мети настання реальних наслідків, зважаючи на відсутність доказів придбання контрагентом товару, який в подальшому реалізовано позивачу.

Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції позивач подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 червня 2014 року та залишити в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2013 року.

У доводах касаційної скарги позивач посилається на персоніфікований обов'язок платника податків сплачувати податки і збори та самостійно нести відповідальність за порушення податкового законодавства, а також прийняття оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного, належного та всебічного дослідження матеріалів справи, зважаючи на те, що господарські операції позивача з контрагентом здійснювалися в межах його господарської діяльності та відповідають дійсному економічному змісту.

Касаційний розгляд справи проведено в порядку письмового провадження, відповідно до пункту 1 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року №2147-VІІІ, що діє з 15 грудня 2017 року).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що уповноваженими особами контролюючого органу проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань взаєморозрахунків із ТОВ «ТД «Мегатон» за період червень, грудень 2011 року, січень 2012 року, про що складено від 27 грудня 2012 року №1180/33-00/01059900, яким встановлено порушення позивачем вимог підпункту 138.1.1 пункту 138.1, пункту 138.2, підпункту 138.8.1 пункту 138.8 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, у результаті чого позивачем занижено податок на прибуток у розмірі 2 442 640 грн, у тому числі: за 2-й квартал 2011 -50 368,00 грн, за 4-й квартал 2011 - 1 176 791,00 грн, за 1-й квартал 2012 -1 192 576,00 грн, за 2-й квартал 2012 - 19 686,00 грн, за 3-й квартал 2012 - 3 219,00 грн; пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.6 статті 201 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на додану вартість по взаєморозрахунках з ТОВ «ТД «Мегатон» у розмірі 1 092 228,14 грн, в тому числі: червень 2011 року - 33 360,94 грн, травень 2012 року - 1 058 867,20 грн.

За результатами перевірки контролюючий орган прийняв податкові повідомлення-рішення від 16 січня 2013 року №/460, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем - 2 442 640,00 грн та штрафними (фінансовими) санкціями - 607 740,50 грн та №/461, яким збільшено грошове зобов'язання з ПДВ за основним платежем - 1 092 228,14 грн та штрафними (фінансовими) санкціями 546 114,07грн.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Переглянувши судове рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення попередньою судовою інстанцією фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що зазначена касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

У відповідності до приписів підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Так, за змістом підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього кодексу.

Водночас відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З аналізу наведених норм вбачається, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на податковий кредит наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у перевіряємий період мав господарські відносини з ТОВ «ТД «Мегатон» на підставі договору поставки товару (вироби з дроту: канати, сітка, цвяхи) від 30 червня 2010 року № Л/НХ-10322/НЮ та договору поставки (вугілля) №Л/ДПРК-111881/НЮ від 26 серпня 2011 року.

Досліджуючи фактичність здійснення вказаних господарських операцій між позивачем та ТОВ «ТД «Мегатон», суд апеляційної інстанції визнав первинні бухгалтерські документи недостатніми для підтвердження фактичної поставки позивачу від ТОВ «ТД «Мегатон» товару, зважаючи на те, що податковим органом доведено відсутність факту придбання товару контрагентом у ТОВ «Захід УА» та ТОВ «Карбонові технології» та його транспортування ТОВ «Дарвугілля», ПП «Торез-Конракт» ТОВ «Восточно-регіональне підприємство Шельф», ТОВ «ВІДЕАЛ», ТОВ «Актів Груп».

Відповідність господарської операції діловій меті, про що може свідчити і економічна обґрунтованість витрат на її здійснення є необхідною умовою для реалізації платником податків права на податковий кредит та в силу положень податкового законодавства надає платнику податків право зменшити податкові зобов'язання на суму витрат, сплаченого податку у зв'язку з придбанням товарів при здійсненні господарської діяльності, а отже відсутність економічної доцільності господарських операцій є підставою для зменшення в податковому обліку платника податків сум податкового кредиту.

Крім того, наявність у покупця належно оформлених документів, необхідних для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцем податкових накладних, не є безумовною підставою формування податкового кредиту, у разі не доведення реальності здійснених господарських операцій та факту використання придбаних товарів/робіт/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зважаючи на відсутність фактичного здійснення господарських операцій, контролюючим органом правомірно донараховано позивачу податкові зобов'язання з податку на додану вартість та з податку на прибуток у період з 2011-2012 роки.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).

З огляду на зазначене, враховуючи, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції не допустив порушень норм матеріального права, які могли б бути підставою для скасування судового рішення, касаційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 червня 2014 року слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359, пунктом 4 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного суду України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 червня 2014 року у справі №813/743/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

І.Я.Олендер

І.А. Гончарова

Р.Ф. Ханова ,

Судді Верховного Суду