Справа № 808/207/18
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 року (об 11 год. 50 хв.)Справа № 808/207/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Лялько Ю.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: 69063, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1)

до Шевченківського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (місцезнаходження: 69014, м. Запоріжжя, вул. Карпенка-Карого, буд. 25-А, )

про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_2, позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Шевченківського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (далі - Шевченківське обєднане УПФУ м. Запоріжжя, відповідач), в якому просить:

визнати дії відповідача щодо відмови у призначенні і виплаті пенсії позивачу протиправними;

зобовязати відповідача призначити, нарахувати і сплатити пенсію за віком позивачу згідно із ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», починаючи з 08.12.2017 на поточний рахунок № НОМЕР_1 у Шевченківському відділенні Запорізького РУ, рахунок уповноваженого банку № 6208 в ПриватБанку, МФО 313399, код 14360570.

На обґрунтування позовних вимог у позовній заяві (уточненій) посилається на приписи ст. 46 Конституції України, ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та вважає невірним тлумачення закону з боку відповідача, що призвело до того, що позивач не отримує пенсію, на яку має законне право. Із посиланням на п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про громадянство України», п. 1 ч. 2 ст. 1 Положення про паспорт громадянина України вказує, що документом, що підтверджує громадянство України є також паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який надавався позивачем для оформлення документів для призначення пенсії, в якому засвідчується особа позивача, міститься фотокартка і всі необхідні дані, враховуючи дату і місце народження, громадянство і вік. Ураховуючи викладене, вважає, що позивач має документ (паспорт), який засвідчує її особу і громадянство та має повне право на отримання пенсії за віком, а тому вважає незаконними і необґрунтованими дії відповідача щодо відмови у призначенні і виплаті пенсії позивачу та просить суд адміністративний позов задовольнити.

Відповідач позов не визнав, надавши 20.02.2018, 27.02.2018 до суду відзив на адміністративний позов (№ 5628, № 6583), у якому, зокрема, зазначає, що відповідно до закордонного паспорту № РО 754777, виданого 12.06.2008, позивач є громадянином України, постійним місцем проживання в якому зазначена країна Німеччина. Пояснює, що позивачем при подачі заяви про призначення пенсії не були надані документи, які б підтверджували його постійну реєстрацію саме в Комунарському районі м. Запоріжжя на день подання заяви, що давало б підстави для призначення пенсії, натомість у заяві в рядку «місце реєстрації» було визначено, що позивач зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, а у рядку «місце проживання» вказано адресу в державі Німеччина. Виходячи з цього стверджує, що той факт, що позивач колись мешкав на території Комунарського району м. Запоріжжя не породжує причинний зв'язок із вимогою сьогодні призначити йому пенсію. Звертає увагу суду, що на сьогодні на законодавчому рівні порядок та виплати пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору регламентовано не було, ця прогалина полягає у відсутності механізму виплати пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору. На підставі вищевикладеного, вважає, що дане питання може бути вирішене лише на законодавчому рівні, а не на судовому, у звязку із чим просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник позивача у судове засідання не зявився, звернувся до суду із заявою (вх. № 8927 від 19.03.2018) про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача.

Представник відповідача у судове засідання також не зявився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

За приписами ч. 6 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч.9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 є громадянкою України, яка народилася в місті Запоріжжі, але на теперішній час постійно мешкає в Німеччині, прийнята на консульський облік Генерального консульства України в Мюнхені 29 липня 1998 році, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон №Ро754777 від 12.06.2008.

В грудні 2017 року позивач звернулася із заявою до Шевченківського обєднаного УПФУ в Запорізькій області щодо призначення пенсії за віком.

Однак, Рішенням № 10 від 12.12.2017 позивачу відмовило в задоволенні зазначеної заяви з посиланням на те, що для призначення пенсії за віком необхідно мати реєстрацію на території України та повторно звернутись до управління з встановленими законодавством документами для призначенням пенсії. З огляду на зазначене управлінням прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії, оскільки у позивача відсутній паспорт громадянина України з реєстрацією на території України.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови в призначенні позивачу пенсії протиправними, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Також, право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі за текстом Закон № 1058-IV) та Законі України «Про пенсійне забезпечення» від 09.07.2003 № 1788-ХІІ (далі Закон № 1788-ХІІ), якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсій.

Частиною 1 ст. 9 Закону № 1058-IV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у звязку з втратою годувальника.

Відповідно до п. 4 ст. 8 Закону № 1058-IV встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообовязкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст. 51 Закону №1058-ІV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 визнано неконституційним положення п. 2 ч. 1 ст. 49, а також другого речення ст. 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, а отже пенсіонери, які виїхали на постійне місце проживання за кордон мають право отримувати раніше нараховану пенсію. Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, о наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права, відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Вищезазначене відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 19 травня 2015 року у справі № 21-168а15.

За приписами ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-VI від 11.12.2003 реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відсутність наданий час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у раїнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.

Отже, право позивача на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.

Частиною 1 ст. 44 Закону №1058-ІV передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії або її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Аналогічні приписи містяться у п. 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій (далі - Порядок), відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» № 1058 від 09.07.2003 (із змінами), затвердженому постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, а саме мають бути подані: заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації) або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Відповідно до п 2.23 Порядку документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Згідно із п. 3 Порядку заява про припинення виплати пенсії у звязку з виїздом за кордон, поновлення раніше призначеної пенсії, та інше, подається пенсіонером (опікуном, піклувальником) особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації).

Судом встановлено, що наразі країною проживання позивача є Німеччина, але останнім місцем її реєстрації була адреса: 69063, АДРЕСА_1.

Таким чином, ОСОБА_1 звернулась до управління Пенсійного фонду за місцем своєї останньої реєстрації Шевченківського обєднаного УПФУ м. Запоріжжя із заявою про призначення пенсії відповідно до встановленого порядку та наданням всіх необхідних документів, що саме представником відповідача не спростоване, проте відповідач безпідставно відмовив їх у призначенні пенсії за віком.

Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості заявлених позивачем вимог і необхідності їх задоволення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

За приписами ч. 1, 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як субєкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності своїх дій, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце реєстрації: 69063, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Шевченківського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (місцезнаходження: 69014, м. Запоріжжя, вул. Карпенка-Карого, буд. 25-А, ) про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Шевченківського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо відмови у призначенні і виплаті ОСОБА_1 пенсії за віком, з урахуванням положень ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Зобовязати Шевченківське обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя призначити, нарахувати і сплатити пенсію за віком позивачу згідно ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», починаючи з 08.12.2017 на поточний рахунок № НОМЕР_1 у Шевченківському відділенні Запорізького РУ, рахунок уповноваженого банку № 6208 в ПриватБанку, МФО 313399, код 14360570.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили у строк та порядок визначений ст.255 КАС України.

Рішення суду першої інстанції оскаржується у строк та порядок встановлений ст.295, 297 КАС України.

Суддя І.В. Батрак