Справа № 826/3854/18
Суддя: Патратій О.В.
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

О К Р Е М А У Х В А Л А
28 березня 2018 року м. Київ № 826/3854/18
до 1) Міністерства оборони України,
2) Національного військово-медичного клінічного центру "Головний
військовий клінічний госпіталь"
третя особа ОСОБА_2
про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді, -
27 лютого 2018 року позивач отримав на свою поштову адресу лист № 510/4/49 від 12.02.2018 року від Міністерства оборони України. У зазначеному листі позивача повідомлено, що фактично постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.08.2017 року виконана бути не може, у зв'язку із відсутністю посади начальника лабораторії.
Позивач вважає, що Міністерство оборони України не вчиняє жодних дій на поновлення його на роботі, у зв'язку з чим позивач вимушено чекав майже два роки аби суд поновив його права. Однак не дивлячись на поновлені судом його права Міністерство оборони України нехтує рішенням суду яке ухвалено на користь позивача, чим порушує його права і інтереси, а також ст.ст. 43, 129-1 Конституції України. Такі дії Міністерства оборони України як органу виконавчої влади недопустимі.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 березня 2018 року розгляд заяви призначено до розгляду в порядку письмового провадження та запропоновано відповідачам та третій особі подати суду у п'ятиденний строк з дня вручення ухвали пояснення на подану заяву.
Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд приходить до наступних висновків.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2018 року позов задоволено частково. Визнано дії директора військово-медичного департаменту Міністерства Оборони України Верби А.В., щодо незаконного звільнення ОСОБА_1 із займаної посади-неправомірними. Скасовано наказ директора військово-медичного департаменту Міністерства Оборони України Верби А.В. №138 від 09.12.2015 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Центральної діагностичної паталого-анатомічної лабораторії Міністерства оборони України-лікарем патологоанатомом. Стягнуто з Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь" на користь ОСОБА_1, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 серпня 2017 року змінено, викладено абзац п'ятий резолютивної частини у такій редакції:
«Стягнути з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 грудня 2015 року по 28 серпня 2017 року у розмірі 159 952 (сто п'ятдесят десять тисяч дев'ятсот п'ятдесят дві) грн 65 коп».
В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 серпня 2017 року залишено без змін.
Отже, постанова суду про поновлення позивача на посаді набрала законної сили 28 листопада 2017 року.
22 грудня 2017 року судом видано виконавчий лист. Боржником за виконавчим листом є Міністерство оборони України.
04 січня 2018 року позивач звернувся до Департаменту державної виконавчої служби з заявою про примусове виконання рішення суду в адміністративній справі.
Листом № 510/4/49 від 12.02.2018 року Головне військово-медичне управління Міністерства оборони України повідомило позивача, що на теперішній час можливості розмістити на посадах, які б відповідали освіті та фаху позивача в патологоанатомічній лабораторії Національного військо-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» не має.
Відповідно до ст. 43 Конституції України - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно ст. 129-1 Конституції України - судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Як встановлено частинами 1, 2 статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Частиною першою статті 371 КАС України передбачено, що негайно виконуються постанови суди про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Відповідно до частини 2 статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, постанова суду про поновлення позивача на посаді начальника Центральної діагностичної паталого-анатомічної лабораторії Міністерства оборони України-лікарем патологоанатомом, набрала законної сили 28.11.2017 року та в силу положень п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України (чинного на момент розгляду справи судом) підлягає негайному виконанню.
Постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року була отримана представником відповідача ОСОБА_5 у той же день.

Доказів вчинення дій, спрямованих на поновлення позивача на роботі, станом на момент розгляду даної заяви відповідач суду не надав.

Відтак, суд дійшов висновку про протиправність таких дій відповідача, а тому вважає обґрунтованими заявлені позивачем вимоги в порядку ст. 383 КАС України.

Статтею 13 Конвенції з прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3477-ІУ від 23.02.2006 суди застосовують при розгляді практику Суду як джерело права.

У "пілотному" рішенні Європейського Суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04) зазначено, що Комітет Ради Європи висловлює особливу занепокоєність у зв'язку з тим, що, незважаючи на цілий ряд законодавчих та інших важливих ініціатив, до яких неодноразово приверталася увага Комітету міністрів, поки що досить мало зроблено для того, щоб подолати існуючу структурну проблему невиконання рішень національних судів. Стаття 13 Конвенції прямо виражає обов'язок держави, передбачений статтею 1 Конвенції, захищати права людини передусім у межах своєї власної правової системи. Таким чином, ця стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги", та надання відповідного відшкодування (справа "Кудла проти Польщі" N 30210/96, п. 152, ЕСНК 2000-ХІ). Зміст зобов'язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції залежить від характеру поданої заявником скарги; "ефективність" "засобу юридичного захисту" у значенні цієї статті не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Водночас засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством.

Європейський суд з прав людини у справі "Лізанец проти України" від 31 травня 2007 року (заява N 6725/03) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (рішення у справі "Метаксас проти Греції", N 8415/02, п. 19, від 27 травня 2004 року). У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання.

Отже, посилання відповідача у листі № 510/4/49 від 12.02.2018 року на те, що фактично постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.08.2017 року виконана бути не може у зв'язку із відсутністю посади начальника лабораторії суд вважає безпідставним.

В такому випадку відповідач не позбавлений можливості та повинен вживати заходів для поновлення позивача на роботі - зокрема, шляхом звернення до суду з заявою про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення в порядку ст. 378 КАС України.

Відповідно до частин першої, четвертої, п'ятої та шостої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред'явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Разом з тим, приписами статті 249 КАС України встановлено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов'язків, неналежного виконання професійних обов'язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.

З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Окрему ухвалу може бути винесено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Окрема ухвала може бути оскаржена особами, яких вона стосується. Окрема ухвала Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Аналізуючи зміст наведених законодавчих норм суд приходить до висновку, що в силу чинних положень Кодексу адміністративного судочинства України постановлення окремої ухвали є формою контролю за виконанням судового рішення.

З урахуванням встановлених обставин суд зазначає, що Міністерством оборони України було допущено порушення вимог статтей 14, 370, 371, 372 Кодексу адміністративного судочинства України, яке полягало у невиконанні постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2018 року у справі № 826/27223/15, а тому вважає що подана заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 243, 248, 249, 371, 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Задовольнити заяву ОСОБА_1 про визнання протиправним бездіяльності, вчиненої суб'єктом владних повноважень - Міністерством оборони України на виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 серпня 2017 року у справі № 826/27223/15.

2. Винести окрему ухвалу Головному військово-медичному управлінню (код 26622093, м. Київ, пр-кт. Повітрофлотський 6) щодо невиконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 серпня 2017 року у справі № 826/27223/15.

3. Направити дану окрему ухвалу Міністерству оборони України для відповідного реагування: вжиття заходів для виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 серпня 2017 року у справі № 826/27223/15.

4. Головному військово-медичному управлінню в місячний строк з моменту отримання даної окремої ухвали повідомити Окружний адміністративний суд міста Києва про результати вжитих заходів.

5. Копію даної ухвали направити учасникам справи та Головному військово-медичному управлінню.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, встановлені статтями 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Патратій