Справа № 807/545/17
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 березня 2018 року

м. Київ

справа №807/545/17

адміністративне провадження №К/9901/37216/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Стародуба О.П.,

суддів - Анцупової Т.О., Кравчука В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.05.2017р. (головуючий суддя - Калинич Я.М.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.07.2017р. (головуючий суддя - Онишкевич Т.В., судді - Святецький В.В., Судова-Хомюк Н.М.) у справі за позовом Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гроклінг-Карпати» про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

встановив:

У квітні 2017р. Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути з ТОВ «Гроклінг-Карпати» адміністративно-господарські санкції в сумі 5487809,13 грн. за 2016 рік.

В обґрунтування позовних посилалося на те, що згідно ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" №875-ХІІ (далі - Закон України №875) для підприємств, установ і організацій установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 4 відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік. Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України №875, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією інвалідів, для яких це місце роботи є основним. Підстав звільнення від виконання обов'язку Закон не містить. Відповідачем подано до відділення звіт форми №10-ПІ річна «Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів» за 2016 рік, з якого випливає, що відповідач не виконав вимогу Закону України №875 щодо нормативу робочих місць для інвалідів, у зв'язку з чим, до нього застосовано адміністративно-господарські санкції в розмірі середньої річної заробітної плати на ТОВ «Гроклінг-Карпати» за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Відповідач повинен був самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулось порушення, розрахувати та сплатити адміністративно-господарські санкції, однак у строк встановлений законом, самостійно їх не сплатив.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.05.2017р., залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.07.2017р., у задоволенні позову відмовлено.

З ухваленими судовими рішеннями не погодився позивач, звернувся з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права просив їх скасувати та направити справу на новий розгляд.

В обґрунтування касаційної скарги посилався на те, що суди не дослідили наявність умов праці для інвалідів та наявність соціально-економічних гарантій (створення робочих місць відповідно встановленого нормативу та інформування центру зайнятості про наявність вільних), звівши виконання нормативу з працевлаштування інвалідів до вжиття формальних заходів: подання звітів і т.п. Водночас, фактичними обставинами справи повністю встановлено вину відповідача у не створенні робочих місць для працевлаштування інвалідів та не введення в дію цих місць шляхом працевлаштування на них відповідної кількості інвалідів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Відповідно до частини 3 статті 18 Закону №875-ХІІ, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 19 Закону №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог ст.18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з ч. 1 цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Статтею 20 Закону №875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Згідно із ч. 2 та 3 статті 18-1 Закону №875-ХІІ рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Згідно із частиною 1 статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідачем подано до відділення Фонду звіт «Про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік» форми № 10-П1, відповідно до якого, у 2016 році середньооблікова чисельність штатних працівників на підприємстві відповідача становила 663 осіб, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів - 26 осіб, а фактично у звітному році відповідачем було працевлаштовано лише 18 осіб, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність.

Також відповідачем подавались до Ужгородського міського центру зайнятості населення звіти форми 3-ПН щодо наявності вакантних місць для працевлаштування інвалідів, що є належним підтвердженням наявності на підприємстві створеного та введеного в дію місця для працевлаштування інваліда.

Крім того, ТОВ «Гроклін Карпати» самостійно здійснювало пошук працівників, у тому числі й з обмеженими можливостями, шляхом неодноразового розміщення відповідних оголошень в друкованих засобах масової інформації, що підтверджується долученими до справи екземплярами друкованих засобів інформації (газет).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позовних вимог, суди дійшли висновку, що відповідачем вжито всіх заходів по забезпеченню працевлаштуванню інвалідів, водночас причини непрацевлаштування інвалідів не залежали від самого відповідача, тому в його діях відсутній склад правопорушення і на нього не може бути покладена відповідальність за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів погоджується і вважає, що вони відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи.

Мотиви та доводи, наведені у касаційній скарзі, висновки судів не спростовують і є безпідставними, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що відповідачем були вжиті всі заходи по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого нормативу, він інформував центр зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад). Разом з тим, центром зайнятості інваліди до відповідача не спрямовувалися, безпосередньо до роботодавця з питань працевлаштування не зверталися, а відмов зі сторони роботодавця у працевлаштуванні направлених інвалідів встановлено не було.

Крім того, такий висновок повністю узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною у його рішенні від 20.06.2011р. №21-60а11 щодо застосування положень статтей 18-20 Закону №875-ХІІ, відповідно до якої обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування. А оскільки відповідачем вжито усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження відповідача інвалідів, які бажають працевлаштуватися.

Посилання в обґрунтування касаційної скарги на те, що відповідачем не дотримано норм чинного законодавства та не виконано норматив, встановлений статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», є безпідставним, оскільки такі твердження спростовуються зібраними по справі доказами, крім того вони були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Крім того, подання до центру зайнятості населення звітів форми 3-ПН щодо наявності вакантних місць для працевлаштування інвалідів є належним підтвердженням наявності на підприємстві створеного та введеного в дію місця для працевлаштування інваліда.

Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки при ухваленні рішень суди порушень норм матеріального та процесуального права не допустили, тому суд прийшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 345, 349, 351, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Касаційну скаргу Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.05.2017р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.07.2017р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

О.П. Стародуб

Т.О. Анцупова

В.М. Кравчук