Справа № 2а-12403/11/1370
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 березня 2018 року

Київ

справа №2а-12403/11/1370

адміністративне провадження №К/9901/2570/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши у порядку письмового провадження
касаційну скаргуПриватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» (далі - ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод»)
на постановуЛьвівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2014 (колегія суддів у складі: В.М. Каралюс, В.С. Затолочний, З.М. Матковська)
у справі № 2а-12403/11/1370 (31391/12/9104)
за позовомПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод»
доСпеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Львові (далі - СДПІ)
проскасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із позовом, у якому просило скасувати податкове повідомлення-рішення СДПІ №/0/10734 від 31.05.2011.

Обґрунтовуючи позов, позивач вказав, що відповідний наказ про проведення податковим органом перевірки його господарської діяльності, який виданий на підставі положення підпункту 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України (далі - ПК України) є незаконним, адже ним не декларувалось заявлене до відшкодування з бюджету податку на додану вартість (далі - ПДВ) та/або від'ємного значення з ПДВ, яке становить більше 100000 грн. 00 коп. Також вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте із порушенням вимог Закону України «Про податок на додану вартість» №168/97-ВР від 03.04.1997 (чинного на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №168/97-ВР), оскільки право позивача на податковий кредит підтверджується усіма необхідними первинним документами, а висновки відповідача стосовно недійсності правочинів з контрагентом позивача - ТОВ «Аверс-СП ЛТД» є необґрунтованими та не підтвердженими доказами. Тоді як наявні усі необхідні первинні документи, які дають право включити суми ПДВ до складу податкового кредиту.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12.01.2012 (Головуючий суддя - Саколош В.М.) позов задоволено. Скасовано податкове повідомлення-рішення СДПІ №/0/10734 від 31.05.2011.

Задоволення позову мотивоване не встановленням обставин для визнання незаконним наказу податкового органу, яким визначено підставу проведення податкової перевірки стосовно позивача, оскільки був прийнятий новий наказ, яким було виправлено допущену описку, зазначену позивачем у позовній заяві. Також судом було досліджено у відповідності до положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-ХІV від 16.07.1999 (далі - Закон №996-ХІV) первинні документи, які надавались відповідачу на його запит, зміст яких підтвердив реальність господарської операції між позивачем та його контрагентом, - ТОВ «Аверс-СП ЛТД», що згідно із приписами Закону №168/97-ВР виключає висновки контролюючого органу, покладені в основу прийнятого податкового повідомлення-рішення. Щодо нікчемності укладеного позивачем правочину, то суд застосувавши положення Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ствердив про невстановлення податковим органом під час проведення перевірки обставин, які б свідчили про умисел його укладення без наміру створення наслідків, які ним передбачені, при цьому даний факт має бути визнаний в судовому порядку.

Натомість Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 11.09.2014 скасував рішення суду першої інстанції, ствердивши, що висновки відповідача викладені в акті проведеної перевірки є правомірними, зокрема, виходячи з не підтвердження факту отримання позивачем від ТОВ «Аверс-СП ЛТД» послуг для їх подальшого використання в господарській діяльності.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, оскільки вважає, що воно було прийнято з порушенням норм процесуального законодавства, зокрема, посилаючись на те, що судом апеляційної інстанції на відміну від суду першої інстанції, не досліджувались первинні документи за наслідком господарських операцій з ТОВ «Аверс-СП ЛТД», предметом чого і була податкова перевірка. Крім того, вважає позивач, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог матеріального права не врахував положення статті 204 ЦК України, погодився з висновками податкового органу про наявність ознак нікчемності правочину укладеного між ним та контрагентом, хоча не встановив мети, завідомо суперечної інтересам держави та суспільства.

Від відповідача відзиву на вказану касаційну скаргу до Суду не надходило, що не перешкоджає розгляду її по суті.

З урахуванням відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, касаційний суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги в порядку письмового провадження відповідно до пункту 2 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України(далі - КАС України).

Переглянувши судове рішення суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про необґрунтованість позовних вимог та дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем 25.05.2011 проведено документальну (невиїзну) позапланову перевірку ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», за результатами якої 25.05.2011 складено акт №16/08-04/00740599 про результати документального підтвердження господарських відносин із платником податків ТОВ «Аверс-СП ЛТД» за грудень 2010 року.

Вказаною перевіркою встановлено, що позивачем вчинено правочин, який не спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлено ним по придбанні та продажу товарів, робіт, послуг, чим допущено порушення вимог частини п'ятої статті 203, частин першої та другої статті 215, статті 216 ЦК України; неправомірно включено до складу податкового кредиту за грудень 2010 року суми ПДВ в розмірі 12724 грн. 00 коп. по взаєморозрахунках із ТОВ «Аверс-СП ЛТД», чим занижено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість на 12 724 грн. 00 коп., чим допущено порушення вимог пункту 1.7 та пункту 1.8 статті 1, підпунктів 7.2.1, 7.2.3, 7.2.6 пункту 7.2, підпунктів 7.4.5 пункту 7.4, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону №168/97-ВР.

31.05.2011 на підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №/0/10734, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем - податок на додану вартість по вітчизняних товарах в сумі 15905 грн. 00 коп., з них 12 724 грн. 00 коп. - за основним платежем, 3181 грн. 00 коп. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Судами також встановлено, що висновок про порушення підприємством вимог податкового законодавства ґрунтується на визнанні відповідачем договорів, укладених між ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» та його контрагентом нікчемними, так як останній за основним місцем обліку відсутній та не має належних ресурсів для здійснення господарський операцій.

У пункті 1.3 статті 1 Закону №168/97-ВР платника податку визначено як особу, яка згідно із цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем.

Згідно з пунктом 10.2 статті 10 того самого Закону платники податку, визначені у підпунктах «а», «в», «г», «д» пункту 10.1 цієї статті, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту і своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону.

Податкові зобов'язання з ПДВ у відповідності до положень Закону №168/97-ВР визначаються сальдовим методом, який передбачає необхідність врахування як надходжень сум податку разом із вартістю товарів (послуг), що поставляються платником податку, так і витрат цього платника на сплату сум ПДВ у складі ціни товарів (послуг), що придбані ним з метою використання у господарській діяльності (підпункт 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 цього Закону).

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону №168/97-ВР податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Згідно з підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 зазначеного Закону не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Згідно вимог підпункту 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону №168/97-ВР, податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Проведення господарських операцій суб'єкта господарювання, за змістом статті 9 Закону №996-ХІV, підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно частини другої статті 3 Закону №996-ХІV на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність. Таким чином, первинні документи по відображенню господарчих операцій є основою для податкового обліку.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту, наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Судом першої інстанції були досліджені всі первинні документи та встановлено дотримання позивачем спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум, віднесених до податкового кредиту, а також реальне виконання сторонами, укладеного правочину, зміст якого не суперечить господарській діяльності позивача та спрямований на подальше здійснення ним такої.

При оцінці правильності врахування позивачем у податковому обліку витрат на оплату придбаних у контрагента робіт, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про реальність виконання договору підряду № ВГМ-10/32220К від 26.11.2010 з виконання робіт по влаштуванню бетонної підлоги в будівлі відділення для тимчасового відстою кузовів електровозів ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», дослідивши та взявши до уваги первинні документи, складені на його виконання: лист ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» № 1360 від 21.04.2011; копії податкових накладних за грудень 2010 року; копії рахунків за період за період з 01.12.2010 до 31.12.2010; акт приймання-здачі відремонтованих, реконструйованих та модернізованих об'єктів від 02.12.2010; довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрат; копії платіжних доручень на загальну суму 76344 грн., у т.ч. сума ПДВ 12724 грн. 00 коп.; акт № 1 приймання виконаних будівельних робіт; акт робочої комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом будівлі, споруди, приміщення; акт звірки взаєморозрахунків.

Проте, наведені апеляційним судом обставини, з огляду на правила формування податкового кредиту, регламентовані положеннями Податкового кодексу України не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірного правочину за умови наявності первинних документів або інших доказів, які спростовують такі доводи.

Поруч з цим, в обґрунтування прийняття спірного податкового повідомлення-рішення відповідачем не наведено обставин, які б вказували на безтоварність операцій. Висновки відповідача ґрунтуються на даних податкової інформації щодо спірного контрагента, а не на аналізі суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у перевіряємому періоді, що, в свою чергу, не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірного договору за умови наявності первинних документів, які спростовують такі доводи. Хоча, як встановлено судом першої інстанції та не спростовано під час розгляду даної справи, наведені первинні документи надсилались відповідачу.

Водночас, суд першої інстанції, оцінюючи висновки податкового органу про нікчемність правочинів, укладених позивачем з контрагентами, дійшов правильних висновків про те, що факт нікчемності правочинів або визнання їх недійсними, і такими, що не відповідають закону, в тому числі вимогам статей 203, 215, 228 ЦК України, має бути визнаний в судовому порядку.

Оскільки позивач надав всі первинні документи, що стосуються господарських операцій за участю контрагента, які фактично підтверджують реальне здійснення правочину і досягнення позивачем законної мети їх здійснення для провадження господарської статутної діяльності, направленої на отримання прибутку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність формування позивачем податкового кредиту на підставі розрахунків, проведених за наслідками господарських операцій з контрагентом.

З огляду на зазначене, Суд вважає, що спірне податкове повідомлення-рішення є такими, що не ґрунтується на нормах закону, а тому воно підлягає скасуванню.

Натомість висновки суду апеляційної інстанції є неприйнятними для Суду, оскільки вони не ґрунтуються на встановлення будь-яких обставинах справи чи наданню оцінки таким, які були встановлені судом першої інстанції. Вказане є порушенням завдання адміністративного судочинства, передбаченого статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції до 15.12.2017).

З огляду на викладене, Суд вважає, що постановою суду апеляційної інстанції помилково скасовано рішення суду першої інстанції та неправильно застосовано зазначені вище норми матеріального права, що є підставою відповідно до статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 349, 352 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» задовольнити.

2. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2014 скасувати та залишити в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12.01.2012.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П. Юрченко

І.А. Васильєва

С.С. Пасічник ,

Судді Верховного Суду