Справа № 804/7015/17
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2018-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 лютого 2018 року Справа № 804/7015/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Букіна Л.Є.,
за участю: секретаря судового засідання Бутенко П.В.,
представника позивача - ОСОБА_1,
представника відповідача - ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 07.09.2017 року № НОМЕР_1.
Обґрунтовуючи позов, позивач посилається на протиправність оскарженого рішення, оскільки збільшуючи суму грошового зобовязання з податку на додану вартість відповідач діяв всупереч вимогам законодавства. Позивач зазначає, що не відповідає дійсності висновок податкового органу про використання позивачем не у господарській діяльності придбаних товаро-матеріальних цінностей «Металочерепиця в асортименті» (далі ТМЦ) з огляду на їх нестачу на залишках (складах) станом на 31.12.2016 року, оскільки такі ТМЦ були в наявності та знаходились на відповідальному зберіганні у поклажодавця на підставі відповідного договору. Також позивач вказує на неправомірність дій відповідача з надсилання запиту про надання документів в останній день перевірки, що виключало можливість надання таких документів під час проведення перевірки.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому останній просить відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування відзиву податковий орган посилається на наявність у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 обовязку, визначеного у п. 198.5 Податкового кодексу України, щодо нарахування податкових зобов'язань з ПДВ за використання придбаних ТМЦ в операціях, що не є господарською діяльністю позивача. Такі висновки податковий орган обумовлює ненаданням ФОП ОСОБА_4 відповіді на запит від 17.07.2017 про надання пояснень щодо місця зберігання ТМЦ та подальшої їх реалізації, а також у звязку з неможливістю проведення інвентаризації таких ТМЦ. Також представник відповідача зазначив про те, що позивач не скористався правом на надання додаткових документів після отримання акту перевірки.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_3 здійснює підприємницьку діяльність на підставі свідоцтва від 12.10.2009 р., основний вид економічної діяльності неспеціалізована оптова торгівля; є платником ПДВ на підставі свідоцтва від 01.09.2016 року № 200281573; протягом періоду, який перевірявся, здійснював оптову торгівлю плоским прокатом в асортименті, металоконструкціями в асортименті, металочерепицею в асортименті.
У період з 26.06.2017 року по 17.07.2017 року посадовими особами податкового органу проведено документальну позапланову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2016 року, за результатами якої складено акт від 24.07.2017 року № 4697/04-36-13-05/НОМЕР_2.
Перевіркою встановлено, серед іншого, порушення позивачем пунктів 198.5 та 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено ПДВ всього у сумі 554826,32 грн. На думку посадових осіб, які здійснювали перевірку, зазначена сума повинна бути віднесена позивачем до складу податкових зобов'язань, оскільки придбані ТМЦ, суми ПДВ при придбанні яких включено до складу податкового кредиту, використані останнім в операціях, що не є господарською діяльністю позивача.
На підставі акта перевірки та встановлених порушень пунктів 198.5. та 198.6 статті 198 Податкового кодексу України згідно податкового повідомлення-рішення від 07.09.2017 року № НОМЕР_1 позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість на загальну суму 693532,50 грн., з яких за основним платежем - 554826,32 грн., за штрафними санкціями -138706,50 грн. (а.с.54).
Перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, повязаних із здійсненням діяльності, відображених у додатку Ф2 до податкової декларації про майновий стан та доходи, за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 року встановлено завищення витрат, а саме до складу витрат на придбання товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції, включено вартість ТМЦ, дохід від продажу яких у періоді з 01.01.2014 по 31.12.2016 року не був отриманий.
На думку податкового органу зазначене порушення також вплинуло на податкові зобовязання з податку на додану вартість. Так, перевіркою встановлено, що сума ПДВ від придбання ТМЦ, які не були реалізовані на суму 554 826 грн. у 2014-2016 роках, безпідставно включена до складу податкового кредиту.
Слід також наголосити про незрозумілість таких висновків податкового органу, оскільки як порушення зазначена сума товару лише та, яка відсутня на залишках позивача, проте сума придбаної частини товару, яка знаходилась на складах платника податків і також не була реалізована (на суму 125 759,75 грн.), не зазначена в акті перевірки як така, що помилково включена до складу податкового кредиту.
Зі змісту акта перевірки податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем порядку формування податкового кредиту, повязуючи це порушення саме з відсутністю реалізації товару та не отриманням доходу від такої реалізації, при цьому у висновках акта міститься посилання на порушення позивачем вимог п.198.5, п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України.
Суд не погоджується з такими висновками податкового органу, виходячи з такого.
Згідно п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Пунктом 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України встановлено, що платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі, якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:
а) в операціях, що не є об'єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;
б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);
в) у операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;
г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
У разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов'язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних.
З метою застосування цього пункту податкові зобов'язання визначаються по товарах/послугах, необоротних активах:
придбаних для використання в неоподатковуваних операціях - на дату їх придбання;
придбаних для використання в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
У разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадку, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.
Придбаний позивачем товар не може бути не пов'язаний з господарською діяльністю позивача, оскільки основним видом економічної діяльності позивача є неспеціалізована оптова торгівля, а тому придбаний товар правомірно включений до складу податкового кредиту.
Висновок відповідача про використання придбаного позивачем товару в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку через непроведення ним інвентаризації ТМЦ, є помилковим, оскільки такого висновку можна дійти лише у разі проведення такої інвентаризації та за результатами якої виявлено нестачу придбаних таким платником товарів.
Судом встановлено, що під час проведення перевірки таку інвентаризацію на вимогу податкового органу не проведено.
ГУ ДФС у Дніпропетровській області позивачу надісланий лист від 10.07.2017 року №147/10/04-36-13-05 про необхідність забезпечення проведення інвентаризації основних засобів, ТМЦ, зняття залишків ТМЦ на складах та місцях зберігання, який отриманий останнім 10.07.2017 року (а.с. 60).
Посадовою особою відповідача складений акт «Про неможливість проведення інвентаризації ФОП ОСОБА_3Г.» від 14.07.2017 року №1112/04-36-13, у якому зазначено про відсутність платника податків за податковою адресою (а.с.61).
Непроведення інвентаризації під час проведення перевірки позивачем не оспорюється.
Проте, такі обставини не є беззаперечним підтвердженням встановлених перевіркою порушень п.198.5, п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, виходячи з такого.
Згідно п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Жодного посилання на не підтвердження позивачем сум ПДВ акт перевірки не містить.
Підставою для встановлення порушень позивачем податкових зобовязань з ПДВ податковий орган обумовлює ненаданням ФОП ОСОБА_4 відповіді на запити від 17.07.2017 року про надання пояснень щодо місця зберігання ТМЦ (на суму ПДВ 554 826 грн.) та/або подальшої їх реалізації та у звязку з неможливістю проведення інвентаризації таких ТМЦ.
Проте, на переконання суду, така позиція відповідача є необґрунтованою у звязку з таким.
Підпунктом 20.1.6 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу встановлено, що контролюючі органи мають право запитувати та вивчати під час проведення перевірок первинні документи, що використовуються в бухгалтерському обліку, регістри, фінансову, статистичну та іншу звітність, повязану з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, виконанням вимог законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.
Відповідно до п.85.2 ст. 85 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Як вже встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, у період з 26.06.2017 року по 17.07.2017 року, посадовими особами відповідача в приміщенні податкового органу проведено документальну позапланову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_3.
Під час проведення перевірки позивачу вручений запит про надання пояснень та їх документального підтвердження, який отримано позивачем 03.07.2017 року та надано на нього відповідь (а.с.58-59).
Судом також встановлено, що посадовою особою відповідача, яка здійснювала перевірку, підготовлені два запита щодо надання інформації та її документального підтвердження від 17.07.2017 року, які різні за своїм змістом (а.с. 63-64, 96-97).
У звязку з відсутністю платника податку за податковою адресою, відповідачем 17.07.2017 року складено акт від 17.07.2017 року про неможливість вручення запиту щодо надання обґрунтованого пояснення та їх документального підтвердження щодо місця зберігання ТМЦ та/або подальшої її реалізації, та направлення його платнику податків засобами поштового звязку (а.с.62).
Враховуючи, що вказані запити складені в один день (17.07.2017), у суду є обґрунтовані сумніви щодо направлення податковим органом позивачу засобами поштового звязку саме запиту з вимогою надати пояснення та їх документального підтвердження щодо місця зберігання ТМЦ та/або подальшої її реалізації (а.с.96-97).
Досліджуючи запити про надання пояснень та їх документального підтвердження щодо місця зберігання ТМЦ та/або подальшої її реалізації від 17.07.2017 року, суд встановив, що їх надіслано відповідачем в останній день перевірки та отримано позивачем після її закінчення 24.07.2017 року, що в свою чергу виключало у платника податків можливість здійснити підготовку, вказаних у запиті документів, та надати їх податковому органу до дня складення акта перевірки (а.с. 64).
Суд зазначає, що такий формальний підхід до процедури витребування інформації має для позивача негативні наслідки, зокрема встановлення посадовими особами відповідача висновку про відсутність частини ТМЦ на залишках (складах) позивача та як наслідок, використання таких ТМЦ в операціях, що не є його господарською діяльністю.
Твердження представника відповідача щодо можливості надання позивачем до контролюючого органу відповідних документів на підтвердження наявності на залишках (складах) позивача ТМЦ і після отримання акта перевірки судом не беруться до уваги, виходячи з такого.
Згідно п.44.6 ст.44 Податкового кодексу України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.
Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.
Суд зазначає, що наведена норма передбачає обовязок контролюючого органу врахувати надані документи, а не обовязок платника податків їх надати після проведення перевірки, тобто надання таких документів після завершення перевірки є правом, а не обовязком платника податків.
Суд повторює, що обовязок надати необхідні до перевірки документи у платника податків виникає після початку її проведення згідно п.85.2 ст.85 Податкового кодексу, яка не містить посилань про обовязок їх надання після її завершення.
Судом встановлено, що акт перевірки отримано позивачем 25.08.2017 року, проте за поясненнями представника позивача, наданими під час розгляду справи, позивач не скористався правом надати заперечення на акт перевірки разом із додатковими документами через неможливість їх надання за станом здоровя, що підтверджується відповідною медичною довідкою (а.с.104).
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність порушень вимог п.198.5, п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, у звязку з чим оскаржене податкове повідомлення рішення є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги - задоволенню у повному обсязі.
За таких обставин, відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України понесені позивачем судові витрати зі сплату судового збору у розмірі 6935,32 грн. підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
В И Р І Ш И В:
Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 07.09.2017 року № НОМЕР_1 про збільшення ОСОБА_3 грошового зобовязання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 693 532,50 грн.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 06.02.2018 року.

Суддя ОСОБА_6