Справа № 815/647/18
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2018-03-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/647/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С. при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження (з викликом сторін) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Першого Приморського відділу ДВС м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (Польський узвіз,6, м.Одеса, 65026) про визнання незаконною бездіяльність виконавця Першого Приморського відділу ДВС м.Одеси під час закінчення виконавчого провадження, скасувати постанову Першого Приморського відділу ДВС м.Одеси, по якій накладено арешт на майно ОСОБА_1 у ВП №38175487,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Першого Приморського відділу ДВС м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (Польський узвіз,6, м.Одеса, 65026) про визнання незаконною бездіяльність виконавця Першого Приморського відділу ДВС м.Одеси під час закінчення виконавчого провадження, скасувати постанову Першого Приморського відділу ДВС м.Одеси, по якій накладено арешт на майно ОСОБА_1 у ВП №38175487.

В судовому засіданні 19.03.2018 року позивач підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та заявив, що про винесену постанову про накладення арешту на його майно в рамках ВП №38175487 йому стало відомо лише з листа відповідача від 25.01.2017 року №1099 та з повідомлення про неможливість надання для ознайомлення йому матеріалів цього виконавчого провадження, в зв'язку із знищенням у встановленому законом порядку. Позивач зазначив, що на теперішній час він не має заборгованостей, за якими відкриті виконавчі провадження, а тому державний виконавець порушив його права не знявши арешт з його майна одночасно із закриттям ВП №38175487. Представник відповідача був сповіщений належним чином про день, час та місце слухання справи (а.с.79), але не з'явився до судового засідання без поважних причин, а тому суд, на підставі положень ч.1 ст.205 КАС України, ухвалив рішення про розгляд справи в цьому судовому засідання за такою явкою учасників справи.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, суд встановив наступні факти та обставини:

Відповідач - Перший Приморський відділ ДВС у м.Одеси, на підставі ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» є місцевим підрозділом центрального органу державної виконавчої влади та згідно ст.5 цього ж Закону здійснює повноваження щодо виконання судових рішень, в порядку передбаченому цим Законом, а тому, згідно положень ст.55 Конституції України, п.1 ч.1 ст.19, ст.287 КАС України позивачі, як співвласники спільного майна подружжя на яке накладений арешт та які не є стороною виконавчого провадження відносно стягнення заборгованості з іншого подружжя, що позбавляє їх права оскаржити рішення державного виконавця в порядку ст.383 ЦПК України, можуть оскаржити до суду в порядку адміністративного судочинства рішення, дії чи бездіяльність органу виконання судових рішень, що також підтверджується п.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року №3.

24.11.2017 року при спробі перереєстрації транспортного засобу ВАЗ 21110, кузов № НОМЕР_1, д/н НОМЕР_2 який належить ОСОБА_1, робітником Територіального сервісного центру №5141 Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області, було усно повідомлено, про неможливість перереєстрації у зв'язку з накладеним арештом.

28.11.2017 року позивач звернувся із заявою до Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області з проханням повідомити з яких підстав втомобіль перебуває під арештом, а також до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси з проханням надати інформацію, чи є відкриті Першим Приморським відділом державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області виконавчі провадження та накладений арешт на майно ОСОБА_1.

12.12.2017 року згідно відповіді на запит до Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області №31/15-6476 від 04.12.2017 року про заборону перереєстрація транспортного засобу ВАЗ 21110, кузов № НОМЕР_1, д/н НОМЕР_2 який належить ОСОБА_1 повідомлено, що згідно бази даних «Арешт» Єдиного державного реєстру МВС України (НАІС) Першим Приморським ВДВС Одеського міського управління юстиції на мій автомобіль ВАЗ 21110, кузов № НОМЕР_1, д/н НОМЕР_2 накладено арешт на підставі листа вих.№36903 від 22.12.2014 року ВП №38175487.

12.12.2018 Згідно відповіді Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси від 15.12.2017 № 11939 позивачу повідомлено, що у відділі на виконанні не перебувають відкриті виконавчі провадження де боржником виступає ОСОБА_1.

14.12.2017 року позивач звернувся із заявою до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси з проханням відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 грудня 2016 року N 1798-УІІІ, надати ОСОБА_1 матеріали справи ВП №38175487 для ознайомлення у зв'язку з тим, що позивачу стало відомо про цю справу лише після запиту до Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області 12.12.2017 року.

У відповіді Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси від 10.01.2018 року №1279/17 позивачу було повідомлено, що на виконанні у відділі перебувало ВП№38175487 з примусового виконання листа №241, виданого 03.04.2013. Згідно даних АСВП дане виконавче провадження було повернуто стягувану і надати матеріали ВП №38175487 неможливо, оскільки вони знищені відповідно до п.8.19 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України № 2274/5 від 25.12.2008 позивач звернувся із заявою до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси з проханням зняти арешт, накладений на майно ОСОБА_1, у ВП №38175487 , скасувати інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провести інші дії. необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження.

На вказане звернення позивач отримав відповідь про відсутність підстав для скасування арешту майна та неможливості надання матеріалів виконавчого провадження через їх знищення у встановленому законом порядку.

Суд оцінюючи обставини справи, приходить до висновку, що на теперішній час існують підстави для скасування постанови про арешт майна позивача, яке застосовано постановою державного виконавця в рамках виконавчого провадження ВП №38175487 з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.41 Конституції України та ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини 1950 року держава Україна гарантує громадянам непорушність їхньої приватної власності.

Європейська Конвенція про захист прав і основних свобод людини (далі -Конвенція) була підписана 04.11.1950 року в Римі десятьма європейськими державами. Відтоді вона стала фундаментом усього комплексу міжнародно-правового регулювання в галузі прав людини, її законних інтересів та потреб, відправною точкою на шляху цивілізованих європейських держав до втілення в життя загальнолюдських цінностей. Ратифікувавши Конвенцію про права людини 17.07.1997 року, Україна визнала не лише право на «мирне володіння майном», а й згідно із положеннями ст.1 Протоколу №1 до Конвенції визнала право на звернення фізичних та юридичних осіб до Європейського суду з прав людини за захистом своїх порушених прав та охоронюваних Конвенцією свобод, пов'язаних з реалізацією права власності.

Основною метою ст.1 Протоколу №1 до Конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та іншим порушенням принципу безперешкодного користування своїм майном, до яких часто вдаються або схильні вдаватися на практиці уряди держав.

Названа стаття проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів».

На відміну від більшості положень Конвенції, ст.1 Протоколу №1 захищає права не лише фізичних, а й юридичних осіб, наприклад, компаній. Цей аспект даної статті має важливе значення, оскільки економічна система держав-учасниць Конвенції заснована на праві приватної власності й праві вільно створювати такі економічні одиниці, як «юридичні особи»: неурядові організації, релігійні органи, засоби масової інформації тощо.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Протоколу №1 забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв'язку із застосуванням закону.

Суд у своїх рішеннях нагадує, що незважаючи на те, що держави мають широкі рамки розсуду при визначенні умов і порядку, за яких приватна особа може бути позбавлена своєї власності, позбавлення останньої, навіть, якщо воно переслідує законну мету в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Протоколу №1, якщо не була дотримана розумна пропорційність між втручанням у права фізичної чи юридичної особи й інтересами суспільства. Також буде мати місце порушення ст.1 Протоколу №1 й у випадку, коли наявний істотний дисбаланс між тягарем, що довелося понести приватній особі, і переслідуваними цілями інтересів суспільства.

Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13.06.1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п.69).

Поняття майно має автономне значення, яке, звичайно, не обмежується правом власності на речі матеріального світу: у розумінні цього положення певні інші права та інтереси, які є активами, можуть також розглядатися як майнові права, а отже, майно (рішення від 23.02.1995 року у справі «Гасус Дозір унд Фьордертехнік Гмбг проти Нідерландів», п.53).

Під дію статті 1 Протоколу №1 до Конвенції підпадає право вимоги, якщо воно достатньою мірою встановлене, щоб являти собою актив.

Коли основою вимоги є майновий інтерес, то особа, яка її має, вважатиметься такою, що має «легітимне сподівання» («Федоренко проти України», «Едуард Петрович Мельник проти України») на отримання майна, за наявності однієї з умов: - якщо наявне остаточне судове рішення, що підтверджує це право («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»); - якщо є достатнє правове підґрунтування у національному законодавстві, що підтверджує вимогу («Брезовец проти Хорватії», «Рисовський проти України», «Кечко проти України», «Стреч проти Великобританії», «Москаль проти Польщі», «Сук проти України», «Федоренко проти України», «Україна-Тюмень проти України»).

Вказані рішення ЄСПЛ свідчать про те, що оскарження рішень про обмеження у користуванні приналежним особі майном повинно розглядати, як захист права особи на майно у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до положень ч.1 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання судового рішення.

Таким чином, враховуючи відсутність виконавчих проваджень щодо стягнення коштів з позивача, на теперішній час відпала підстава, визначена ч.1 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження», необхідна для застосування арешту - забезпечення реального виконання виконавчого документу.

Відповідно до положень ч.1 ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений чи обмежений в праві власності.

Наявність заборони державного виконавця по вище вказаним завершеним вже виконавчим провадженням є порушенням наведених вище прав власника майна, гарантованих йому державою Україна ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини 1950 року, норми якого згідно положень України мають пріоритет над нормами вітчизняного законодавства, в тому числі й Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст.245 КАС України, суд має право ухвалити будь-яке інше рішення, яке необхідне для поновлення прав особи, яка звернулась за судовим захистом, а тому позовні вимоги про скасування арештів накладених вищевказаними постановами державних виконавці про накладення арешту на нерухоме майно та майнові права позивачів і заборону на їх відчуження підлягають задоволенню, повністю оскільки на теперішній час не існують підстави для забезпечення яких, вони застосовувались.

Разом з тим, суд зазначає, що згідно положень ч.1 ст.242 КАС України, не підлягають задоволенню позовна вимога про визнання протиправною бездіяльність державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС м.Одеси при звершенні виконавчого провадження ВП №38175487 щодо зняття арешту накладеного державним виконавцем при відкритті цього виконавчого провадження, оскільки це виконавче провадження було завершено на підставі п.5 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», що не передбачало автоматичного зняття арешту з майна боржника, оскільки допускало повторне звернення стягувача з тим саме виконавчим документом про примусове його виконання.

Судові витрати розподілити за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.139,242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Скасувати постанову Першого Приморського відділу ДВС м.Одеси, по якій накладено арешт на майно ОСОБА_1 у ВП №38175487.

3. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 26.03.2018 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя Єфіменко К.С.

.