Справа № 2а-9128/12/2670
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

27 березня 2018 року

справа №2а-9128/12/2670

адміністративне провадження №К/9901/773/18

№К/9901/780/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Васильєва І.А., Пасічник С.С.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційні скарги Дочірньої компанії «Укргазвидобування» Національної компанії «Нафтогаз України» та Гадяцької міжрайонної державної податкової інспекції Полтавської області Державної податкової служби на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2012 року у складі судді Літвінової А.В. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2012 року у складі колегії суддів Шурка О.І., Степанюка А.Г., Василенка Я.М. у справі №2а-9128/12/2670, за позовом Дочірньої компанії «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до Гадяцької міжрайонної державної податкової інспекції Полтавської області Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

У С Т А Н О В И В :

У липні 2012 року Дочірня компанія «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі Компанія, платник податків, позивач у справі) звернулась до суду з позовом до Гадяцької міжрайонної державної податкової інспекції Полтавської області Державної податкової служби (далі податковий орган, відповідач у справі) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 19 квітня 2012 року №, №, №, №, №, №, з мотивів безпідставності їх прийняття.

08 серпня 2012 року постановою Окружного адміністративного суду міста Києва позовні вимоги Дочірньої компанії «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» задоволенні частково, внаслідок чого визнані протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення Гадяцької міжрайонної державної податкової інспекції Полтавської області Державної податкової служби від 19 квітня 2012 року № в частині застосування штрафних санкцій у сумі 20 236,49 грн., від 19 квітня 2012 року № в частині застосування штрафних санкцій у сумі 131 175,95 грн., від 19 квітня 2012 року № в частині застосування штрафних санкцій у сумі 47 777,76 грн., від 19 квітня 2012 року № в частині застосування штрафних санкцій у сумі 138 122,05 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції встановив відсутність складу податкового правопорушення щодо застосування до платника податків штрафних санкцій за порушення позивачем строків сплати узгодженого податкового зобов'язання із рентної плати за нафту, природний газ та газовий конденсат у 2010 році, з огляду на те, що право органів державної податкової служби зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків, виникло у контролюючого органу лише з 01 січня 2011 року.

08 листопада 2012 року ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2012 року залишено без змін.

22 листопада 2012 року Дочірньою компанією «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» подана касаційна скарга, якою просить скасувати постанову суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволені позовних вимог та прийняти нове рішення, яким позов Компанії задовольнити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Позивач доводить, що не розірвання договорів про розстрочення від 30 квітня 2011 року унеможливлює застосування податковим органом штрафних санкцій до позивача за порушення строків сплати розстрочених грошових зобов'язань згідно з договорами про розстрочення грошових зобов'язань та вказує на помилковість висновків судів про те, що договір про розстрочення є розірваним з дати прийняття такого рішення.

26 листопада 2012 року за касаційною скаргою позивача відкрите касаційне провадження ухвалою Вищого адміністративного суду України.

27 грудня 2012 року від податкового органу надійшли заперечення на касаційну скаргу позивача, якою відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення суддів попередніх інстанцій в частині відмови позивачу в задоволенні позову без змін.

27 листопада 2012 року податковим органом подана касаційна скарга, якою просить скасувати постанову суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій в частині задоволення позову щодо нарахування штрафних санкцій на загальну суму 337312 грн. 25 коп. та прийняте нове рішення, яким у задоволенні позову Компанії відмовити в повному обсязі.

Відповідач посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, доводить порушення судами принципу законності, правомірність проведення (здійснення) операцій в особових рахунках платників податків в хронологічному порядку доводить положеннями пункту 1.6 Інструкції «Про порядок ведення органами Державної податкової служби оперативного обліку платежів до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється органами Державної податкової служби», яка затверджена наказом Державної податкової адміністрації України від 18 липня 2005 року №276 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 серпня 2005 року №843/11123).

13 грудня 2012 року за касаційною скаргою податкового органу відкрите касаційне провадження ухвалою Вищого адміністративного суду України.

Відзив на касаційну скаргу від позивача до Верховного Суду не надійшов, що не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

03 січня 2018 року справу № 2а-9128/12/2670 передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційних скарг та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстави для задоволення касаційних скарг.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що податкові повідомлення - рішення прийнятті податковим органом, з урахуванням адміністративного оскарження, за результатами проведеної ним документальної невиїзної перевірки Компанії з питань своєчасності сплати узгодженої суми податкового зобов'язання по платі за користування надрами, по рентній платі за нафту, природний газ і газовий конденсат за період з 01 грудня 2009 року по 14 січня 2012 року, за результатами якої складено акт від 24 лютого 2012 року №3/152-30019775, яким встановлено порушення позивачем пункту 260.7 статті 260 Податкового кодексу України, а саме порушення граничного строку сплати суми грошового зобов'язання із рентної плати за газовий конденсат, природний газ та нафту.

Оцінюючи застосування штрафу податковими повідомленнями-рішеннями суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірні правовідносини виникли як в період дії Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 року №2181-ІІІ (2010 рік), так і в період дії Податкового кодексу України (2011 рік).

Виходячи із дії загально правового принципу норми права у часі, Суд погоджується із здійсненим судом правозастосуванням норм податкових законів до спірних відносин.

Стосовно виконання податкового обов'язку в 2010 році суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем податкові зобов'язання сплачені у законодавчо визначені строки, самостійна заміна призначення платежу і зарахування сплачених сум в рахунок погашення податкового боргу з цих платежів минулих періодів податковим органом є протиправною.

Суд погоджується з висновками суддів попередніх інстанцій, основаних на аналізі приписів пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», який на час виникнення спірних правовідносин був спеціальним законом з питань оподаткування і який установлював порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначав вичерпний перелік заходів, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу. Відсутність серед цих заходів зміни призначення платежу, самостійно визначеного платником податків, унеможливлює дії податкового органу змінювати призначення платежу, визначеного платником податків.

Прийнятним є врахування судами першої та апеляційної інстанцій відповідно до статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції що діяв до 15 грудня 2017 року) висновків Верховного Суду України викладених в постановах від 27 жовтня 2009 року №21-1326во09, від 20 червня 2011року №21-80а11, від 17 жовтня 2011 року №21-184а11, щодо застосування пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Суди першої та апеляційної інстанцій не прийняли посилання податкового органу на положення пункту 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21.01.2004 №22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за №377/8976, висновуючись на тому, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства належить виключно платнику.

Суд вважає, що підстави (засади) відповідальності визначаються виключно законами України відповідно до пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України (офіційне тлумачення цих положень у рішенні Конституційного Суду України від 30 травня 2001 року №7-рп/2001), на час спірних відносин (впродовж 2010 року) таким законом є Закон України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», положення якого правомірно застосовані судами попередніх інстанцій.

Відтак, підстави для задоволення касаційної скарги податкового органу відсутні.

Оцінюючи податкові правопорушення за 2011 рік суди попередніх інстанцій виходили з того, що з 01 січня 2011 року вступив в дію Податковий кодексу України і відповідне право зарахування поточних платежів в рахунок погашення податкового боргу минулого періоду надано контролюючому органу відповідно до приписів статті 87 названого Кодексу, зокрема пунктом 87.9 цієї статті та доведеності податковим органом податкового правопорушення, а саме положень пункту 260.7 статті 260 Податкового кодексу України, за яким сума податкових зобов'язань з рентної плати, визначена у податковому розрахунку за податковий (звітний) період, сплачується платником до бюджету протягом 10 календарних днів після закінчення граничного строку подання такого податкового розрахунку з урахуванням фактично сплачених авансових внесків.

Суди попередніх інстанцій встановили факт сплати позивачем податкових зобов'язань, зарахування сплачених сум податковим органом в рахунок податкового боргу та доведеність спірного податкового правопорушення, яке полягає у порушенні граничних строків сплати грошового зобов'язання.

Крім того, суди не прийняли доводи позивача основані на неправомірності застосування штрафних (фінансових) санкцій на сплачені ним суми за договорами розстрочки, не розірвання якого, на думку Компанії, унеможливлює застосування штрафу.

Позивач доводить, що відповідачем не враховано наявність рішень органу державної податкової служби про розстрочення грошових зобов'язань із рентної плати за нафту, природний газ та газовий конденсат, що підтверджується договорами про розстрочення грошових зобов'язань із рентних платежів від 30 квітня 2011 року №6, №7, №8, укладених між Державною податковою службою в особі Гадяцької міжрайонної державної податкової інспекції Полтавської області та Дочірньою компанією «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», відповідно до рішення Державної податкової адміністрації України від 29 квітня 2011 року №33, яке скасоване рішеннями цього ж органу від 29 вересня 2011 року №2 та №35/с.

Суд вважає, що розстрочення податкового боргу означає перенесення строків сплати платником податків його грошових зобов'язань або податкового боргу.

Договір розстрочення податкового боргу є адміністративним договором в розумінні пункту 16 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (пункт 14 стаття 3 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції до 15 грудня 2017 року). З урахуванням особливостей адміністративного договору, положень статті 100 Податкового кодексу України, розстрочення припиняється в силу закону у зв'язку з прийняттям відповідного рішення про скасування розстрочення, яке платник податку має право оскаржити.

Як правильно встановили суди попередніх інстанцій рішення податкового органу про скасування розстрочення позивачем не оскаржувались.

Суд вважає, що правова природа податкового боргу не змінюється в залежності від його способу сплати. Порушення граничних строків сплати узгодженої суми грошового зобов'язання, яке було предметом договору розстрочення у межах спірних відносин після його розірвання є підставою для притягнення платника податків до відповідальності у вигляді штрафу, відповідно до статті 126 Податкового кодексу України.

Норми статті 100 Податкового кодексу України, які регулюють правила розстрочення та відстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу платника податків є спеціальними нормами щодо доказів як підстав для відстрочення податкового боргу (пункт 100.5 Податкового кодексу України) та порядку погашення податкового боргу (пункт 100.7 Податкового кодексу України).

Податковий кодекс України не містить винятків для застосування штрафу за порушення граничних строків узгодженої суми податкового зобов'язання в залежності від того, як платник податку її сплатив - добровільно чи на умовах розстрочення.

Постановою Верховним Судом України від 18 вересня 2014 року у справі №21-279а14 викладена правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

В ухваленій постанові суд дійшов висновку про те, що передбачена підпунктом 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Закону України від 21 грудня 2000 року №2181-3 «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (чинного на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №2181-3) штрафна санкція може бути застосована до платника податку лише тоді, коли податкове зобов'язання є узгодженим і таким, що сплачене із затримкою на визначені цим пунктом терміни.

Закон №2181-3 не містить винятків для застосування штрафу за порушення граничних строків сплати узгодженої суми податкового зобов'язання залежно від того, як платник податку її сплатив - добровільно чи на підставі рішення суду в тому числі і у випадку розстрочення його виконання.

Пунктом 8 частини першої Розділу 7 «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції що діє з 15 грудня 2017 року) встановлено про те, що суд який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об'єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше укладеному рішенні Верховного Суду України.

Суд не вбачає підстав для відступу від правової позиції Верховного Суду України про відповідальність платника податків за порушення граничних строків сплати узгодженої суми податкового зобов'язання в залежності від способу сплати. Положення Порядку розстрочення сплати податкового боргу не регулюють та не можуть регулювати питання відповідальності за порушення податкового законодавства, оскільки це питання є сферою регулювання Податковим кодексом України, що встановлено пунктом 1.1 статті 1 цього Кодексу. Встановлена статтею 126 Податкового кодексу України відповідальність платника податку, не може невілюватись умовами адміністративного договору та залежити від способу сплати податкового боргу.

Суд визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, внаслідок чого касаційні скарги Компанії та податкового органу залишаються без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги Дочірньої компанії «Укргазвидобування» Національної компанії «Нафтогаз України» та Гадяцької міжрайонної державної податкової інспекції Полтавської області Державної податкової служби залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва у складі від 08 серпня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2012 року у справі № 2а-9128/12/2670 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф.Ханова

Судді: І.А.Васильєва

С.С.Пасічник