Справа № П/811/4342/14
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 березня 2018 року

Київ

справа №П/811/4342/14

касаційне провадження №К/9901/5435/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.01.2015 (суддя Петренко О.С.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2015 (головуючий суддя - Круговий О.О., судді: Богданенко І.Ю., Уханенко С.А.) у справі №П/811/4342/14 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12.06.2014 № .

Кіровоградський окружний адміністративний суд постановою від 27.01.2015 у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 24.09.2015 залишив постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.01.2015 без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 оскаржив їх у касаційному порядку.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.01.2015, ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2015 та задовольнити позов.

В обґрунтування своїх вимог Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: пункту 80.2 статті 80, пункту 81.1 статті 81, пунктів 86.1, 86.5 статті 86 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій).

Зокрема, наголошує на незаконності здійснення контрольного заходу щодо нього, що, в свою чергу, обумовлює відсутність правових наслідків такого заходу, в тому числі компетенції в податкового органу на прийняття акта індивідуальної дії.

Крім того, скаржник зазначає про безпідставне неврахування судами при прийнятті оскаржуваних рішень обставин, встановлених постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25.07.2014 у справі № 404/5952/14-п.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено фактичну перевірку господарської одиниці, що належить позивачу, з питань дотримання вимог, встановлених законодавством України, які є обов'язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та/або тютюновими виробами, за результатами якої складено акт від 28.05.2014 № 14/2100/НОМЕР_2.

За її наслідками відповідач дійшов висновку про порушення Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог частини одинадцятої статті 15, частини шостої статті 15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995 № 481/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) внаслідок реалізації алкогольних напої на розлив у місці, яке не має статусу об'єкта громадського харчування, без наявності відповідної ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та за ціною, нижчою від встановленої мінімальної ціни для роздрібної торгівлі алкогольними напоями.

На підставі зазначеного акта перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 12.06.2014 № , згідно з яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 13500,00 грн.

На обґрунтування незаконності зазначеного акта індивідуальної дії Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 наголошував на незаконності здійсненої фактичної перевірки з підстави невручення йому або уповноваженому представнику позивача наказу та направлення на проведення контрольного заходу, а також складання акта перевірки за його відсутності.

Крім того, позивач долучив до матеріалів справи постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25.07.2014 у справі № 404/5952/14-п, якою ОСОБА_1 визнано невинним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 156 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а провадження у справі відносно нього закрито у зв'язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення.

За правилами пункту 80.1 статті 80 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Відповідно до пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки.

Згідно з пунктом 80.7 статті 80 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб'єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особиста присутність суб'єкта господарської діяльності під час проведення фактичної перевірки не є обов'язковою, оскільки контрольний захід може бути проведений, зокрема, за присутності осіб, що фактично здіють розрахункові операції.

Як з'ясовано судами, фактична перевірка в даному випадку проводилась за присутності особи, яка фактично здійснювала розрахункові операції та виконувала функції продавця. Зазначеній особі також вручено копію наказу на проведення розглядуваної перевірки та пред'явлено направлення. Посилання ж позивача на відсутність в акті перевірки даних про зазначеного продавця, що, на його думку, свідчить про неможливість її належної ідентифікації, суди оцінили критично, оскільки в акті перевірки вказано, що продавцем є ОСОБА_2, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_1.

За таких обставин, висновок судів попередніх інстанцій про дотримання Кіровоградською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області процедури проведення фактичної перевірки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Крім того, відповідно до частини четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Диспозиція наведеної правової норми прямо вказує на те, що постанова суду у справі про адміністративний проступок є обов'язковою для суду, який розглядає справу. Разом з тим, вказане положення встановлює межі обов'язковості зазначеного різновиду судових рішень для адміністративного суду, що розглядає конкретну адміністративну справу. Така обов'язковість поширюється лише на те питання, чи мало місце певне діяння та чи вчинене воно особою, щодо якої прийнято відповідну постанову.

Отже, обов'язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені в постанові у справі про адміністративний проступок, щодо часу, місця та об'єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі.

Утім, закриваючи постановою від 25.07.2014 провадження у справі № 404/5952/14-п, Кіровський районний суд м. Кіровограда послався лише на наявність у нього сумнівів щодо реалізації позивачем алкогольних напоїв.

Більш того, правова кваліфікація діяння особи, наведена в постанові про адміністративний проступок (тобто застосування тих чи інших правових норм до відповідної поведінки), не є обов'язковою для адміністративного суду.

Відповідно висновки іншого суду щодо правомірності чи протиправності дій особи, поведінка якої є предметом розгляду в адміністративній справі, не є обов'язковими для адміністративного суду, який таку справу розглядає.

Висновки та оцінки іншого суду щодо правомірності поведінки особи, її винуватості у вчиненні правопорушення тощо не позбавляють адміністративний суд, який розглядає по суті справу, предмет якої пов'язаний із відповідними діяннями цієї особи, права надати їм власну оцінку, що й зроблено судами при вирішенні розглядуваного спору.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.01.2015 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2015 у справі № П/811/4342/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк