Справа № 805/1362/18-а
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2018 р. Справа№805/1362/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Кочанова П.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області про визнання рішення протиправним та зобовязання здійснити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області, в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області № 302 від 05.02.2018 року щодо відмови у продовженні виплати пенсії за заявою від 28.11.2017 року;

- зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії з 01 грудня 2017 року;

- допустити негайне виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць;

- зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області подати у місячний строк звіт про виконання судового рішення відповідно до статті 382 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з листопада 2014 року перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області, як отримувач пенсії та внутрішньо переміщена особа. У листопаді 2017 року, позивач зареєстрував своє місце постійного проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно Довідки Управління праці та соціального захисту населення Марїнської райдержадміністрації, позивачу було відмовлено у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, оскільки він зареєструвався за адресою: Донецька область, Марїнський район, с.Єлизаветівка, вул.Центральна, б.56. В листопаді 2017 року, позивач звернувся до відповідача з заявою про продовження виплати пенсії за новою адресою. Починаючи з грудня 2017 року відповідач припинив виплату належної позивачу пенсії. Разом з цим, зазначає, що 05.02.2018 року відповідачем було також винесено Рішення № 302 про відмову у продовженні виплати пенсії, в якому розяснено, що для поновлення виплати пенсії, позивач повинен надати відповідачу довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Позивач вважає, що у відповідача були відсутні законні підстави для припинення виплати пенсії та своїми діями порушив права останнього на соціальний захист.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року відкрито провадження у справі № 805/1362/18-а, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно з нормами частини третьої статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

15 березня 2018 року через відділ документообігу та архівної роботи суду повноважним представником відповідача надана заява про залишення позовної заяви без розгляду у звязку з тим, що пенсія ОСОБА_1 припинена не була, в звязку з чим відсутній предмет спору. В якості доказів, відповідачем надана Довідка про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії ОСОБА_1, в якій зазначено фактичну виплату пенсії останньому в березні 2018 року у сумі 29 543,84 грн.

Разом з цим, 22 березня 2018 року через відділ документообігу та архівної роботи суду представником позивача надана заява про залишення частини позовних вимог без розгляду. Так, у вказаній заяві, позивач просить залишити без розгляду позовну вимогу про зобовязання Управління Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії з 01 грудня 2017 року. В іншій частині позовної заяви просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2018 року позовна вимога в частині зобовязання Управління Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії з 01 грудня 2017 року за заявою позивача залишена без розгляду.

Розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 263 КАС України без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

Управління Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області є суб'єктом владних повноважень - органом виконавчої влади, який в цих правовідносинах здійснює повноваження, покладені на нього Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 384/2011 (далі за текстом - Положення №384/2011).

Позивач є пенсіонером (пенсійне посвідчення № НОМЕР_1, видане 18.08.2012 року, серія ААЄ № 900779) та особою, перереєстрованою з тимчасово окупованої території. Зазначене не оспорюється відповідачем по справі.

З 14 листопада 2017 року позивач зареєстрував своє місце мешкання за адресою: Донецька область, село Єлизаветівка, вул.Центральна, буд.56 та отримував пенсію за віком в Управлінні Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області по листопад 2017 року (включно).

Як вбачається з Довідки Управління праці та соціального захисту населення Марїнської районної державної адміністрації Донецької області, позивачу було відмовлено у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» п.п.1 п.10 ст.4 та п.п.1 п.8 Порядку, затвердженого постановою КМУ № 509, у звязку з тим, що він зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 з 14.11.2017 року (заява про взяття на облік № 43633 від 20.11.2017 року).

В Рішенні начальника управління Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області від 05.02.2018 року № 302 про відмову в продовженні виплати пенсії ОСОБА_1, зазначено, що для поновлення виплати пенсії останньому слід надати до управління Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Також, зазначено, що адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Вказані обставини були фактично визнані сторонами у письмових матеріалах та не заперечувались, у зв'язку з чим суд на підставі частини 3 статті 78 КАС України вважає ці обставини доведеними.

Спірним питанням у даній справі є правомірність (протиправність) дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з грудня 2017 року на підставі того, що позивач зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Право на соціальний захист, а саме на отримання пенсії гарантовано Конституцією України та чинними нормативно-правовими актами України.

Згідно статті 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Стаття 4 Закону № 1058-ІV визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною 1 статті 49 Закону 1058-ІV, а саме: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, статтею 49 Закону № 1058-IV чітко встановлено, що виплата пенсії припиняється тільки за рішеннями двох суб'єктів: територіального органу ПФУ або суду, - та лише з підстав, визначених у цій статті.

Крім того, як встановлено судом з наданих сторонами доказів, відповідачем прийнято рішення від 05.02.2018 року №302 про відмову в продовженні виплати пенсії за віком ОСОБА_1, оскільки останній не надав довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, незважаючи на те, що останній зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Разом з цим, відповідач не вказав, яка з обставин, визначених наведеною нормою Закону, стала підставою для невиплати позивачу пенсії. Також відповідачем не вказано будь-якої іншої норми закону, яка б визначала таку підставу невиплати вже призначеної пенсії, як ненадання особою, місце проживання якої зареєстроване на території, яка підвідомча відповідачу, довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Отже, суд зазначає, що Законом № 1058-ІV не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії, як відсутність довідки про реєстрацію внутрішньо переміщеної особи. Відповідач, у своєму рішенні про відмову в продовженні виплати пенсії не послався на Закон та його норму, що передбачає припинення виплати пенсії.

Посилання представника Управління на вимоги Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», а також на порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 суд не приймає до уваги, з огляду на наступне. Вказані постанови не є Законом, а є підзаконними нормативно-правовими актами, які мають нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем, а тому право позивача на отримання пенсії було безпідставно порушено відповідачем. Отже, зазначені відповідачем підстави не є належними для припинення пенсійних виплат в розумінні статті 49 Закону № 1058.

При таких обставинах суд, виходячи з пріоритетності норм, застосовує вимоги статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та не приймає до уваги доводи відповідача щодо необхідності застосування норм постанов Кабінету Міністрів України.

Відповідно до встановлених у справі обставин, суд приходить до висновку, що припинення відповідачем виплати позивачу раніше призначеної пенсії було безпідставним.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що відповідач припиняючи виплату пенсії, діяв у спосіб, не передбачений законодавством.

Згідно з Правилами реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207, відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться, зокрема, до паспорта громадянина України.

Як вбачається з копії паспорта ОСОБА_1, серія ВВ 293536, позивач з 14 листопада 2017 року зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно п. 1.3 вищевказаних Правил, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (далі - ДМС ) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі - територіальний підрозділ ДМС ) у день подання особою документів. Реєстрація місця проживання особи може бути здійснене з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Таким чином, у суду немає жодних сумнівів щодо внесених до паспорту позивача відомостей про реєстрацію його місця проживання, оскільки вони внесені відповідно до встановленого законодавством порядку та уповноваженим на те органом.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Доводи відповідача з посиланням як на підставу припинення пенсійних виплат на постанови Кабінету Міністрів України, суд вважає безпідставним, оскільки Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» має вищу юридичну силу.

До того ж, постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 8 червня 2016 року№ 509 від 1 жовтня 2014 року, № 637 від 5 листопада 2014 року, на які посилається відповідач у своєму рішенні, приймалися задля забезпечення реалізації положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», яким встановлюються гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Позивач дійсно формально підпадає під ознаки, наведенні у статті 1 вказаного Закону, яка визначає поняття внутрішньо переміщеної особи. Втім, отримання цього статусу не є обов'язком, а є правом особи, яка вважає себе переміщеною особою і бажає скористатися відповідними гарантіями.

Позивач змінив місце свого постійного проживання та реєстрації, яке знаходиться на підконтрольній Україні території, і не бажає отримувати статус внутрішньо переміщеної особи, тому його право на отримання пенсії не може ставитись у залежність від наявності у позивача довідки внутрішньо переміщеної особи та виконання вимог нормативно-правових актів, які встановлюють порядок для осіб із таким статусом.

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного суду від 13.02.2018 року № К/9901/163/17 (№234/11095/17).

Суд звертає увагу відповідача на те, що в силу вимог частини п'ятої статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно з нормами частини шостої зазначеної статті висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суд зауважує, що право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.

Суд при вирішенні спору застосовує практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Відповідно статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Суд, звертає увагу на дотримання принципу верховенства права, який передбачає дотримання, в тому числі вимог, «законності», яким передбачається можливість втручання у основоположні свободи. Так, у рішенні від 26 червня 2016 по справі «Суханов та Ільченко проти України» заяви N 68385/10 та 71378/10 в § 53 Суд повторює, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) заява № 25701/94,п. п. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Враховуючи викладене, доводи відповідача у своєму рішенні ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому позиція відповідача є необґрунтованою.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

При цьому суд наголошує, що відповідно пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, суд, з метою повного захисту прав та інтересів позивача, відповідно до ч.2 ст. 9 КАС України вважає за можливе вийти за межі позовних вимог шляхом визнання дій управління Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області про припинення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 з 01 грудня 2017 року протиправними.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини пятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Отже, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, з урахуванням наданих судом висновків, суд вважає недоведеною законність дій відповідача з припинення виплати пенсії позивачу з 01 грудня 2017 року.

Разом з цим, суд зазначає, що оскільки ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 28.03.2018 року позовна вимога в частині зобовязання Управління Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії з 01 грудня 2017 року за заявою позивача залишена без розгляду, та матеріалами справи підтверджено, що позивачу нарахована та сплачена заборгованість з виплати пенсії з грудня 2017 року, то вимоги позивача про допуск до негайного виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць та зобовязання Управління Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області подати у місячний строк звіт про виконання судового рішення відповідно до статті 382 КАС України є безпідставними.

За таких обставин, враховуючи, що наявними матеріалами справи підтверджено припинення виплати пенсії позивачу саме з 01 грудня 2017 року та судом встановлено протиправність таких дій відповідача щодо припинення виплати пенсії, позов підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно наявних матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до адміністративного суду було сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн. згідно квитанції АТ «Ощадбанк» від 15.02.2018 року на суму 704,80 грн.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у звязку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням)).

Частиною 3 статті 139 КАС України встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи, вищевикладене та те, що ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2018 року позовна вимога про зобовязання Управління Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії з 01 грудня 2017 року залишені без розгляду за заявою позивача, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області сплачений судовий збір у сумі 352,40 грн.( відповідно до частини задоволених вимог) на користь ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області про визнання рішення протиправним та зобовязання здійснити певні дії частково задовольнити.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області про припинення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 з 01 грудня 2017 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області № 302 від 05.02.2018 року щодо відмови у продовженні виплати пенсії за заявою від 28.11.2017 року.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Марїнському районі Донецької області (за рахунок бюджетних асигнувань) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 352,40 грн. ( триста пятдесят дві гривні 40 коп.).

В решті заявлених позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 28.03.2018 року.

Суддя Кочанова П.В.