Справа № 826/1151/18
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2018-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 березня 2018 року № 826/1151/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С. К. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини

про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі-позивач/ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовною заявою до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі- відповідач/Секретаріат), в якій просить суд:

« визнати протиправною бездіяльність Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в частині ненадання відповіді на мій запит про доступ до публічної інформації від 28.12.2017 та зобов'язати працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України поновити порушене право на інформацію шляхом надання відповіді на мій запит про доступ до публічної інформації».

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про інформацію», Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», що полягає у ненаданні відповіді на звернення позивача, а також у неповідомленні позивача про результати розгляду таких звернень. У зв'язку з цим позивач вважає, що його права, як суб'єкта інформаційних відносин, були порушені.

Відповідач проти позову заперечив із посиланням на те, що запит позивача містив персональні дані і відповідно порядок надання відповіді на даний запит регулюється не відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про захист персональних даних». Відповідачем у строки та порядки визначені законодавством було надано відмову позивачу у наданні запитуваної інформації та роз'яснено порядок доступу до відомостей, які є персональними даними, а вказану відмову було надіслано на адресу позивача засобами поштового зв'язку.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

28.12.2017 року ОСОБА_1 на електронну адресу, яка зазначена на офіційному веб-сайті Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надіслав запит про доступ до публічної інформації з проханням надіслати на його електронну адресу копію його попереднього запиту на інформацію, з яким він звертався до Уповноваженого Верховної Ради України 10.12.2017 року.

Даний запит від 28.12.2017 року був отриманий Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини 29.12.2017 року.

В запиті ОСОБА_1 просив Секретаріат надати завірену належним чином копію його попереднього запиту на інформацію з вхідним реєстраційним штампом.

Листом від 05.01.2018 року № 2/13-002957.17/ЗІ-42 Секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради з прав людини було відмовлено позивачу у наданні зазначеної інформації. В зазначеному листі Секретаріат зазначив про те, що оскільки запитувана інформація стосується особи позивача, то вона повинна надаватися з урахуванням вимог Закону України «Про захист персональних даних», а запит не відповідає вимогам вказаного Закону, а саме не містить реквізитів документа, що посвідчує особу позивача.

Лист від 05.01.2018 року № 2/13-002957.17/ЗІ-42 був надісланий на поштову адресу позивача 05.01.2018 року, що підтверджується реєстром вихідного листування відповідача.

Вважаючи протиправною таку бездіяльність Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч.6 ст. 14 Закону України «Про уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Секретаріат Уповноваженого з прав людини за дорученням Уповноваженого забезпечує оприлюднення та надання інформації за запитами, адресованими Уповноваженому з прав людини, відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Статтею 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ст. 5 Закону України від 02.10.1992 р. №2657-ХІІ «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно до статті 7 цього Закону право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Право на інформацію, створену в процесі діяльності фізичної чи юридичної особи, суб'єкта владних повноважень або за рахунок фізичної чи юридичної особи, Державного бюджету України, місцевого бюджету, охороняється в порядку, визначеному законом.

Статтею 11 Закону України «Про інформацію» встановлено, що інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження. Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом .

Правові відносини, пов'язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв'язку з обробкою персональних даних врегульовано положеннями Закону України від 01.06.2010 р. №2297-VI «Про захист персональних даних».

Цей Закон поширюється на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів.

Так, згідно до абз. 3 ст. 2 Закону №2297 володілець персональних даних - фізична або юридична особа, яка визначає мету обробки персональних даних, встановлює склад цих даних та процедури їх обробки, якщо інше не визначено законом.

Обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем.

Під персональними даними у відповідності до вказаного Закону є відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, розпорядником персональних даних є фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця, в той же час суб'єктом персональних даних є фізична особа, персональні дані якої обробляються.

Порядок надання такої інформації особі, якої вона стосується, регулюється Законом України «Про захист персональних даних».

В той же час за визначенням ст. 5 Закону №2297 персональні дані є об'єктами захисту.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу зобов'язані вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб.

Відповідно до ч.3 п.2 ст.8 Закону №2297 суб'єкт персональних даних має право на доступ до своїх персональних даних.

Відповідно до ч.6 ст.16 Закону № 2297 суб'єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб'єкта відносин, пов'язаних з персональними даними, за умови надання інформації, визначеної у пункті 1 частини четвертої цієї статті, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 16 закону №2297 у запиті зазначаються: 1) прізвище, ім'я та по батькові, місце проживання (місце перебування) і реквізити документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит (для фізичної особи - заявника); 2) найменування, місцезнаходження юридичної особи, яка подає запит, посада, прізвище, ім'я та по батькові особи, яка засвідчує запит; підтвердження того, що зміст запиту відповідає повноваженням юридичної особи (для юридичної особи - заявника); 3) прізвище, ім'я та по батькові, а також інші відомості, що дають змогу ідентифікувати фізичну особу, стосовно якої робиться запит; 4) відомості про базу персональних даних, стосовно якої подається запит, чи відомості про володільця чи розпорядника персональних даних; 5) перелік персональних даних, що запитуються; 6) мета та/або правові підстави для запиту.

Разом з тим, нормою ч. 3 ст. 17 Закону №2297 встановлено, відмова у доступі до персональних даних допускається, якщо доступ до них заборонено згідно із законом.

У повідомленні про відмову зазначаються: 1) прізвище, ім'я, по батькові посадової особи, яка відмовляє у доступі; 2) дата відправлення повідомлення; 3) причина відмови.

Статтею 18 даного Закону встановлено, що рішення про відстрочення або відмову у доступі до персональних даних може бути оскаржено до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини або суду.

Отже, порядок надання доступу до такої інформації повинен узгоджуватись із положеннями ч. 6 ст. 16 Закону України «Про доступ до персональних даних», тобто в разі відсутності випадків, установлених законом, суб'єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб'єкта відносин, пов'язаних з персональними даними, в тому числі за умови надання інформації, визначеної у пункті 1 частини четвертої цієї статті (прізвище, ім'я та по батькові, місце проживання (місце перебування) і реквізити документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит (для фізичної особи - заявника).

Судом встановлено, що запити позивача про надання доступу до персональних даних не містять вказівки на реквізити документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит, що свідчить про невідповідність даних запитів вимогам Закону України «Про захист персональних даних».

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою.

У відповідності до ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовий формі та в ній має бути зазначено: прізвище, ім'я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; дату відмови; мотивовану підставу відмови; порядок оскарження відмови; підпис.

Судом встановлено, що відповідач листом від 05.01.2018 року № 2/13-002957.17/ЗІ-42 повідомив позивача про відсутність правових підстав для надання запитуваної інформації та роз'яснив порядок доступу до відомостей, які є персональними даними. Зазначений лист було надіслано Секретаріатом на адресу ОСОБА_1 засобами поштового зв'язку, що підтверджується поштовим реєстром № 44 від 05.01.2018 року.

Виходячи із вищевикладеного відповідач надаючи та відправляючи засобами поштового зв'язку відповідь на запит позивача діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України.

Отже, проаналізувавши наведені вище законодавчі норми, враховуючи при цьому доводи сторін, а також наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У зв'язку з викладеним, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії

Керуючись ст. ст. 2, 77, 159, 243-245, 263, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.К. Каракашьян