Справа № 461/7987/17
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2018-03-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2018 рокуЛьвів№ 876/1208/18

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.

суддя Сапіга В.П.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові Управління патрульної поліції м.Львова Департаменту патрульної поліції Львівської області на рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2017 року (головуючий суддя Юрків О.Р., м.Львів) у справі №461/7987/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції м.Львова Департаменту патрульної поліції Львівської області про скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

20 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції м.Львова Департаменту патрульної поліції Львівської області, в якому просила скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БР №707006 від 06 листопада 2017 року.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2017 року визнано протиправною та скасовано постанову про адміністративне правопорушення від 06 листопада 2017 року серії БР № 707006, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на порушення норм матеріального права та процесуального права, Управління патрульної поліції м.Львова Департаменту патрульної поліції Львівської області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позову.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги, особа, яка подала апеляційну скаргу покликається на те, що відповідно до ч.2 ст.258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.

Відповідно до ч.5 ст.258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Відтак, відповідач вважає, що оскаржена позивачем постанова винесена на підставі фактичних даних, вона є законною, обгрунтованою та справедливою, а тому відсутні підстави для її скасування.

З врахуванням наведеного просить апеляційну скаргу задовольнити.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відхилити апеляційну скаргу та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі, їх представники, в судове засідання не з'явились.

Згідно ч.5 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до 268 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур'єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв'язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Згідно ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, оцінивши докази у справі в їх сукупності, колегія суддів апеляційного адміністративного суду вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що 06 листопада 2017 року інспектором Управління патрульної поліції м.Львова Департаменту патрульної поліції Львівської області капралом поліції Хонтою Р.О. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БР №707006.

Зі змісту оскарженої позивачем постанови колегією суддів встановлено, що громадянка ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1, 06 листопада 2017 pоку, о 10:40 год., в м. Львові, по вул. Костюшка 16, здійснила зупинку та стоянку ТЗ на місці, що було позначене дорожньою розміткою 1.30 «інвалід» та дорожнім знаком 5.38 «місце для стоянки» з табличкою 7.17 «інваліди», що позначають місце стоянки транспортних засобів, які перевозять інвалідів, не належачи до даної групи громадян. Інспектор поліції вважав такі дії позивача порушенням п. 8.4-е та 8.5.1 Правил дорожнього руху. Оскарженою постановою громадянку ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.5 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення - зупинка транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю. До позивача застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1020,00 грн.

Задовольняючи адміністративний позов та скасовуючи постанову інспектора поліції, суд першої інстанції виходив з того, що працівником поліції не було складено протокол про адміністративне правопорушення, а відтак з порушенням норм Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Колегія суддів апеляційного адміністративного суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 246 КУпАП порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовими особами. Протокол не складається у випадках, передбачених cт. 258 цього Кодексу.

В абз. 1 п.1 ч. 1 ст. 255 КУпАП встановлено, що у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статтях 218 - 221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати: уповноважені на те посадові особи - органів внутрішніх справ (Національної поліції), частини третя і четверта статті 122, статті 122-2, 122-4, 122-5.

Зі змісту частини 2 статті 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. Відповідно до частини 4 та 5 ціє ж статті визначено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Системний аналіз наведених норм дає можливість стверджувати, що статтею 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення не передбачено необхідності складання адміністративного протоколу щодо правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, незалежно від того чи зафіксоване воно в автоматичному чи неавтоматичному режимі.

Відтак, колегія суддів вважає, що відсутність протоколу про адміністративне правопорушення у даній ситуації не може бути підставою для скасування постанови працівника поліції.

Щодо решти доводів адміністративного позову колегія суддів зазначає наступне.

Позивач стверджує, що відповідач під час розгляду адміністративної справи, покликався на докази, що є неналежними та недопустимими. Так, позивач стверджує, що транспортний засіб позивача знаходився поза зоною дії вертикальної розмітки - дорожнього знаку 5.38 з табличкою 7.17, а горизонтальна розмітка позначена нерозбірливим знаком (силуетом) синього кольору. Крім того, позивач зазначає, що дорожня розмітка не відповідала дорожнім стандартам стосовно кольору та її видимості. Водночас, на вказаній ділянці дороги (тротуару) здійснювалися ремонтно-відновлювальні роботи.

На підтвердження наведених обставин у тексті адміністративного позову покликається на зроблені фотознімки. Однак, судом встановлено, що такі фотознімки у матеріалах справи відсутні. Натомість, до апеляційної скарги відповідачем долучено фотознімки транспортного засобу позивача, а саме автомобіля «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1, припаркованого на проїжджій частині по вул. Костюшка, у м.Львові, поруч з дорожнім знаком 5.38 «місце для стоянки» з табличкою 7.17 «інваліди», що позначають місце стоянки транспортних засобів, які перевозять інвалідів.

Суд зазначає, що табличка 7.17. «інвалід» розміщена під знаком 5.38 «місце для стоянки» означає, що дія знака 5.38 поширюється лише на мотоколяски і автомобілі, на яких установлено розпізнавальний знак «Інвалід» відповідно до вимог Правил дорожнього руху. При цьому знак 5.38 позначає місце стоянки або майданчик для паркування. Судом встановлено, що у позивача розпізнавальний знак «Інвалід» відсутній.

Згідно п.8.1 регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками. Відповідно до п. 8.2 дорожні знаки мають перевагу перед дорожньою розміткою і можуть бути постійними, тимчасовими та із змінною інформацією.

Відтак, суд вважає, що відсутність розмітки синього кольору на проїжджій частині не скасовує дію вищезгаданого знака, оскільки така розмітка позначає межі паркувальних місць, напрям постановки транспортного засобу та контури (межі) паркувального майданчика.

Щодо тверджень позивача про не роз'яснення йому прав та обов'язків слід зазначити наступне.

З тексту оскарженої постанови працівника поліції колегією суддів встановлено, що позивач відмовилась від підписання постанови та жодних зауважень щодо її складання не висловила.

Відтак, колегія суддів вважає покликання позивача на цю обставину непереконливою та недоведеною.

Відповідно до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно зі частиною 3 цієї ж статті суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених вище обставин справи, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, оскільки вирішуючи даний публічно-правовий спір, не вірно встановлено фактичні обставини справи, надано невірну оцінку дослідженим доказам та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1-2 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги являються суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.243, 246, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління патрульної поліції м.Львова Департаменту патрульної поліції Львівської області задовольнити, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2017 року у справі №461/7987/17 - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
В. П. Сапіга