Справа № 755/31462/13-а
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2018-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

20 березня 2018 року

м. Київ

Справа № 755/6694/15-а

Провадження № 11-33зва18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

головуючого судді-доповідача Прокопенка О.Б.,

суддів: Антонюк Н.О., Бакуліної С.В., Британчука В.В., Гудими Д.А., Данішевської В.І., Золотнікова О.С., Кібенко О.Р., Лобойка Л.М., Лященко Н.П., Рогач Л.І., Саприкіної І.В., Ситнік О.М., Ткачука О.С., Уркевича В.Ю., Яновської О.Г.

розглянула заяву ОСОБА_3 про перегляд постанов Дніпровського районного суду міста Києва від 7 травня 2015 року (суддя Гаврилова О.В.) та Київського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2015 року (судді Ісаєнко Ю.А., Губська Л.В., Федотова І.В.) у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - ГТУ), управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві (далі - управління ДВС) про визнання дій, бездіяльності протиправними та стягнення збитків,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до ГТУ та управління ДВС, у якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо виконання відповідачами впродовж нерозумного строку примусових проваджень №№ 30582571, 34050716, 41695828; визнати протиправною бездіяльність ГТУ в особі начальника підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві (далі - підрозділ ВДВС) Кантеміра В.І. та головного державного виконавця підрозділу ВДВС Мурихіна С.В. щодо забезпечення примусового виконання рішень у виконавчих провадженнях №№ 30582571, 34050716, 41695828; зобов'язати ГТУ надати позивачу відповіді на його заяви від 22 жовтня 2014 року вх. №№ 11679/04-03-28, 11680/04-03-28, від 3 грудня 2014 року вх. № 14085/04-03-28, від 16 березня 2015 року вх. №№ 2414/04-05-28, 2415/04-05-28, 2416/04-05-28; стягнути з управління ДВС збитки відповідно до офіційного індексу інфляції в сумі 13 тис. 466 грн 40 коп.; установити судовий контроль шляхом зобов'язання відповідачів надати суду звіт щодо виконання судових рішень у примусових провадженнях №№ 30582571, 34050716, 41695828.

Позовну заяву мотивовано тим, що в підрозділі ВДВС перебувають на виконанні провадження ВП № 30582571, ВП № 34050716, ВП № 41695828, однак державний виконавець неправомірно виніс постанови про закінчення виконавчих проваджень ВП № 30582571, ВП № 34050716. Ці постанови було скасовано в судовому порядку, а дії державного виконавця - визнано неправомірними.

Крім того, ОСОБА_3 звертався до начальника підрозділу ВДВС Кантеміра В.І. із заявами про надання постанови про відновлення виконавчого провадження № 34050716 і вчинення виконавчих дій та про надання інформації щодо вчинення примусових дій у виконавчому провадженні № 41695828, проте ці заяви було проігноровано.

З огляду на викладене позивач вважає, що бездіяльність відповідачів у частині забезпечення примусового виконання рішень суду є протиправною з підстав порушення вимог статей 30, 51 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (чинного на час виникнення спірних відносин), статті 7 Закону України від 5 червня 2012 року № 4901-VІ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та статей 15, 18, 19, 20 Закону України від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян».

На думку позивача, такими неправомірними діями відповідачів йому завдано збитків, які підлягають індексації, на загальну суму 13 тис. 466 грн 40 коп., що є складовою предмета позовних вимог.

Дніпровський районний суд міста Києва постановою від 7 травня 2015 року позов ОСОБА_3 до ГТУ, управління ДВС задовольнив частково. Визнав протиправним виконання управлінням ДВС примусових проваджень №№ 30582571, 34050716 з порушенням установленого законом строку. Визнав протиправною бездіяльність управління ДВС у частині забезпечення примусового виконання судових рішень у виконавчих провадженнях №№ 30582571, 34050716. У решті позовних вимог суд відмовив.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22 червня 2015 року скасував постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 7 травня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо забезпечення примусового виконання судових рішень у виконавчому провадженні № 41695828 та у цій частині задовольнив позов: визнав протиправною бездіяльність управління ДВС щодо проведення виконавчих дій з виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва у справі про зобов'язання управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі міста Києва здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_3 на підставі довідок відкритого акціонерного товариства «Радикал» від 21 грудня 2007 року № 96 та Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 28 вересня 2007 року № 37192, починаючи з 24 квітня 2011 року, з урахуванням проведених виплат, протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 41695828.

10 листопада 2017 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду України заяву про перегляд постанов Дніпровського районного суду міста Києва від 7 травня 2015 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2015 року з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) уредакції, чинній до 15 грудня 2017 року (установлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом).

5 січня 2018 року вказану заяву згідно з розпорядженням керівника апарату Верховного Суду України від 28 грудня 2017 року №402/0/19-17 було передано до Великої Палати Верховного Суду для розгляду за правилами перегляду судових рішень у зв'язку з виключними обставинами на підставі підпункту 7 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС (у редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року).

Заявник порушує питання про скасування постанов Дніпровського районного суду міста Києва від 7 травня 2015 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2015 року тазадоволення його позовних вимог у частині відмови в задоволенні позову про стягнення збитків (як убачається зі змісту заяви).

На обґрунтування вимог своєї заяви ОСОБА_3 посилається на те, що він

звернувся до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) із заявою (присвоєно номер 43277/13) на тривале невиконання рішень суду.

Листом від 12 жовтня 2017 року ЄСПЛ повідомив ОСОБА_3 про рішення у справі «Бурмич та інші проти України» (заяви № 46852/13 та ін.) (далі - Рішення) і зазначив про приєднання до цієї справи поданої позивачем заяви № 43277/13.

Цим Рішенням установлено порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши за матеріалами справи викладені в заяві доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_3 про перегляд судових рішень з огляду на таке.

Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію, тим самим узявши на себе зобов'язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 Конвенції).

Утілення таких гарантій відбувається шляхом застосування українськими судами при розгляді справ практики ЄСПЛ як джерела права, що передбачено положеннями статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), а також закріплено у відповідних процесуальних законах, зокрема й у КАС

(частини перша та друга статті 6 КАС).

Водночас згідно з вимогами статті 46 Конвенції та статті 2 Закону № 3477-IV держава Україна зобов'язана виконувати остаточне рішення Суду в будь-якій справі, у якій вона є стороною.

Відповідно до статті 44 Конвенції рішення Великої Палати Суду є остаточним. Рішення палати стає остаточним: a) якщо сторони заявляють, що вони не звертатимуться з клопотанням про передання справи на розгляд Великої палати; або b) через три місяці від дати постановлення рішення, якщо клопотання про передання справи на розгляд Великої Палати не було заявлено; або c) якщо колегія Великої палати відхиляє клопотання про передання справи на розгляд Великої палати згідно зі статтею 43.

Остаточне рішення Суду передається Комітету Міністрів, який здійснює нагляд за його виконанням (пункт 2 статті 46 Конвенції).

Статтею 37 Конвенції передбачено, що Суд може на будь-якій стадії провадження у справі прийняти рішення про вилучення заяви з реєстру, якщо обставини дають підстави дійти до висновку:

а) що заявник не має наміру далі підтримувати свою заяву; або

b) спір уже вирішено; або

с) що на будь-якій іншій підставі, встановленій Судом, подальший розгляд заяви не є виправданим.

12 жовтня 2017 року Велика Палата Суду ухвалила Рішення.

У цій справі заявники скаржилися на невиконання або тривале невиконання рішень національних судів, ухвалених на їхню користь, і з цих підстав стверджували про порушення Україною їх прав, гарантованих статтями 6, 13 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Розглядаючи вказану справу, Суд відзначив, що порушені заявниками питання він уже вирішив у пілотному рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «ОСОБА_7 проти України» (заява № 40450/04), проте Україна не забезпечила ефективного виконання цього рішення, що обумовило лише зростання кількості аналогічних заяв.

Ця ситуація призводить і продовжує призводити до повторюваних висновків Суду про порушення статей 6 і 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо кожної особи, рішення українського суду на користь якої не виконане. Відповідно до матеріалів, що містяться в розпорядженні Комітету Міністрів Ради Європи, в Україні налічується 120 000 таких осіб (пункт 171 Рішення).

Така ситуація у справах групи ОСОБА_7, на думку Суду, означає, що існує потреба у зміні підходу до розгляду подальших справ, пов'язаних з тією самою системною проблемою. Суд зауважив, що не розгляд ним кожної конкретної справи, а лише комплексне вирішення кореня проблеми в процесі виконання рішення у справі ОСОБА_7 може забезпечити адекватне вирішення ситуації, що склалася (пункт 172 Рішення). Ураховуючи зусилля, спрямовані на розгляд справ групи ОСОБА_7 понад шістнадцять років, повторення висновків Суду у величезній кількості схожих рішень не сприятиме досягненню справедливості та лише покладе істотний тягар на ресурси Суду, що в підсумку, значно збільшить його навантаження. Це не буде корисним і жодним чином не сприятиме посиленню захисту прав людини згідно з Конвенцією (пункт 175 Рішення).

Також Суд звернув увагу на розмежування завдань між ним та Комітетом Міністрів Ради Європи: зокрема, Суд може допомогти державі-відповідачу у виконанні своїх зобов'язань за статтею 46 Конвенції, указавши тип заходів, які можуть бути вжиті державою для того, щоб покласти край системній проблемі, визначеній Судом. Зі свого боку Комітет Міністрів Ради Європи повинен контролювати виконання рішення і забезпечити, щоб держава виконала своє зобов'язання за статтею 46 Конвенції, включаючи прийняття таких загальних заходів щодо виправлення ситуації, які можуть вимагатись пілотним рішенням для надання компенсації існуючим або потенційним жертвам ідентифікованої системної проблеми (пункт 194 Рішення). Оскільки зазначені проблеми мають фінансовий та політичний характер, то їх вирішення виходить за межі компетенції відповідно до Конвенції, як це визначено в її статті 19, натомість ці проблеми можуть бути адекватно вирішені лише між державою-відповідачем, з одного боку, та Комітетом Міністрів Ради Європи, з іншого, тому що останній має повноваження згідно з пунктом 2 статті 46 Конвенції контролювати виконання рішень Суду (пункт 195 Рішення).

У пункті 197 Рішення Суд відзначив, що у пілотному рішенні ОСОБА_7 він визначив системні проблеми, указав на наявність порушення Конвенції в силу цих проблем та надав указівки щодо загальних заходів, які слід прийняти відповідно до статті 46 Конвенції з метою задовільного виконання пілотного рішення.

Також у пункті 126 Рішення відзначається, що на своєму 1259-му засіданні 7 - 9 червня 2016 року Комітет Міністрів Ради Європи вивчив стан виконання пілотного рішення у справі ОСОБА_7 та висловив таке: «… За цих умов першим кроком, який необхідно вжити, є розрахунок суми боргу, що виникає внаслідок невиконання рішень в Україні. Другий крок полягає в тому, щоб запровадити схему платежів за певних умов або розробити альтернативну схему виконання винесених рішень. Третім кроком буде внесення необхідних коригувань до державного бюджету, щоб забезпечити достатні кошти для ефективного функціонування вищезгаданої схеми платежів, а також запровадження необхідних процедур для забезпечення, що бюджетні обмеження належним чином оцінені, щоб запобігти ситуаціям невиконання судових рішень, винесених проти держави або державних підприємств».

У зв'язку із цим Суд дійшов висновку, що він фактично виконав свою функцію відповідно до статті 19 Конвенції. Згідно з принципом субсидіарності, який лежить в основі всієї Конвенції, питання, що розглядається в пілотному рішенні у справі ОСОБА_7, уключаючи надання компенсації жертвам системного порушення Конвенції, знайденого в справі ОСОБА_7, є питанням виконання відповідно до статті 46 Конвенції.

Ця справа та всі аналогічні 12 143 справи, які очікували розгляду в Суді, а також будь-які аналогічні справи в майбутньому, які можуть бути подані до Суду є частиною процесу виконання пілотного рішення. Їх вирішення, уключаючи індивідуальні компенсаційні заходи, має обов'язково охоплюватися загальними заходами з виконання, які повинна вжити держава-відповідач під наглядом Комітету МіністрівРади Європи (пункт 198 Рішення).

У пункті 219 Рішення Суд зробив висновок про необхідність об'єднати всі вказані справи зі справою «Бурмич та інші проти України». Тож ці справи було об'єднано, про що зазначено в пункті 1 резолютивної частини Рішення.

У контексті наведених міркувань Суд установив, що продовження розгляду справ групи ОСОБА_7 не найкращим чином відповідатиме цілям Конвенції. У зв'язку із цим він дійшов висновку, що продовження розгляду справи не виправдано за підпунктом «с» пункту 1 статті 37 Конвенції (пункт 202 Рішення). Водночас Суд нагадав, що такий висновок не обмежує його повноважень щодо поновлення відповідно до пункту 2 статті 37 Конвенції цієї або будь-якої іншої аналогічної заяви, якщо це буде виправдано обставинами (пункт 207 Рішення).

Разом з тим у пункті 204 Рішення Суд наголосив на тому, що недоліки, на які скаржаться заявники в заявах, мають бути усунуті шляхом вжиття заходів загального характеру в межах виконання пілотного рішення у справі ОСОБА_7, у тому числі й за допомогою надання належного та достатнього відшкодування шкоди, завданої порушенням Конвенції, установленим у справі ОСОБА_7, які мають здійснюватись під наглядом Комітету Міністрів Ради Європи.

Зважаючи на наведені вище висновки, Суд за результатами розгляду справи «Бурмич та інші проти України» вирішив вилучити 12148 заяв, що стосуються однієї системної проблеми невиконання рішень національних судів в Україні, серед яких і заява ОСОБА_3 (№ 43277/13), зі свого реєстру на підставі підпункту «с» пункту 1 статті 37 Конвенції та передати їх Комітету МіністрівРади Європи для подальшого нагляду за їх виконанням у системі загальних заходів з виконання пілотного рішення у справі ОСОБА_7.

Частиною першою статті 1 Закону №3477-IVвизначено, що виконання рішення Суду включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно із частинами першою та другою статті 10 Закону № 3477-IVз метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом (частини третя згаданої статті Закону №3477-IV).

Нормативне визначення заходів загального характеру та їх перелік наведено в частині другій статті 13 Закону №3477-IV, відповідно до положень якої заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема:

а) внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування;

б) внесення змін до адміністративної практики;

в) забезпечення юридичної експертизи законопроектів;

г) забезпечення професійної підготовки з питань вивчення Конвенції та практики Суду прокурорів, адвокатів, працівників правоохоронних органів, працівників імміграційних служб, інших категорій працівників, професійна діяльність яких пов'язана із правозастосуванням, а також з триманням людей в умовах позбавлення свободи;

д) інші заходи, які визначаються - за умови нагляду з боку Комітету Міністрів Ради Європи - державою-відповідачем відповідно до Рішення з метою забезпечення усунення недоліків системного характеру, припинення спричинених цими недоліками порушень Конвенції та забезпечення максимального відшкодування наслідків цих порушень.

Аналіз наведених норм матеріального права та юридичного змісту Рішення Суду дозволяє стверджувати про відсутність у Великої Палати Верховного Суду правових підстав для вжиття в цій справі додаткових заходів індивідуального характеру шляхом її повторного розгляду, про що порушує питання ОСОБА_3, оскільки приєднані до справи «Бурмич та інші проти України» заяви, зокрема й заява позивача № 43277/13, були переданідо Комітету Міністрів Ради Європи для їх розгляду саме в системі заходів загального характеру з виконання пілотного рішення у справі «ОСОБА_7 проти України».

Велика Палата Верховного Суду також вважає безпідставним твердження заявника про те, що Суд, приєднавши його заяву № 43277/13 до справи «Бурмич та інші проти України», установив порушення Україною пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції, а саме грубе порушення національним судом норм матеріального процесуального права при розгляді справи ОСОБА_3 про визнання дій, бездіяльності щодо виконання судових рішень у примусових провадженнях протиправними та стягнення збитків.

Оскільки, як випливає зі змісту Рішення, Суд, визнаючи подальший розгляд, зокрема, заяви № 43277/13невиправданим, не висловлював правової позиції по суті цієї заяви та не досліджував питання дотримання національним судом законодавства під час розгляду позову ОСОБА_3, то його Рішення не містить указівок на порушення у справі № 755/6694/15-а національних та конвенційних норм, які би ставили під сумнів законність судового рішення, про перегляд якого подано заяву.

За таких обставин у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд постанов Дніпровського районного суду міста Києва від 7 травня 2015 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2015 року слід відмовити.

Керуючись статтями 243, 345, 250, 356, 359, 361, 368, 369 та підпунктом 3 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд постанов Дніпровського районного суду міста Києва від 7 травня 2015 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції у місті Києві, управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві про визнання дій, бездіяльності протиправними та стягнення збитків.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя-доповідач О.Б. Прокопенко
Судді: Н.О. Антонюк Л.М. Лобойко
С.В. Бакуліна Н.П. Лященко
В.В. Британчук Л.І. Рогач
Д.А. Гудима І.В. Саприкіна
В.І. Данішевська О.М. Ситнік
О.С. Золотніков О.С. Ткачук
О.Р. Кібенко В.Ю. Уркевич
О.Г. Яновська