Справа № 800/490/17
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2018 Київ П/9901/297/18 800/490/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

Суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П., Ханової Р.Ф., Хохуляка В.В.,

Секретар судового засідання: Горбатюк В.С.

За участю сторін:

позивача - ОСОБА_2

представник відповідача - Русакової І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до Вищої ради правосуддя про скасування рішення Вищої ради правосуддя від 09 листопада 2017 року про внесення Президентові України подання про призначення на посаду суддів Верховного Суду 3 кандидатів на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду, а саме: на посаду судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ОСОБА_4, на посади суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_5, ОСОБА_6, -

ВСТАНОВИВ:

13 листопада 2017 року ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовною заявою до Вищої ради правосуддя про скасування рішення Вищої ради правосуддя від 09 листопада 2017 року про внесення Президентові України подання про призначення на посаду суддів Верховного Суду 3 кандидатів на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду, а саме: на посаду судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ОСОБА_4, на посади суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_5, ОСОБА_6 (арк. справи 5-55).

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що Верховний Суд, як конституційний орган, і як юридична особа, утворений з порушенням Перехідних положень Конституції України (в частині повноважень Президента України на утворення, ліквідацію і реорганізацію судів у порядку, встановленому законом до 31 грудня 2017 року), а також з порушенням вимог пункту 4 розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в частині строку утворення Верховного Суду та призначення суддів), а тому не є «судом, встановленим законом», що на думку позивача, порушує його право на розгляд справ «судом, встановленим законом», яке гарантоване йому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також статтею 55 Конституції України. Крім цього зазначив, що фраза: «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на склад колегії у кожній справі.

Вказані обставини є підставою для скасування рішення Вищої ради правосуддя від 09 листопада 2017 року про внесення Президентові України подання про призначення на посаду суддів Верховного Суду 3 кандидатів на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду, а саме: на посаду судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ОСОБА_4, на посади суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_5, ОСОБА_6 (арк. справи 5-54).

У зв'язку з початком роботи Верховного суду, дана справа у відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу між суддями від 09 січня 2018 року передана на розгляд з Вищого адміністративного суду України до Верховного суду (арк. справи 126).

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2018 року, вказана справа прийнята судом до провадження.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив задовольнити позов.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що рішення, яке просить скасувати позивач в частині призначення суддів на посади, стосується індивідуально визначених осіб, а тому жодним чином не порушує його конституційних прав та обов'язків, з огляду на що просив закрити провадження у справі (арк. справи 182-184).

Колегія суддів, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, та дослідивши матеріали справи, зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Позивач звернувся до суду з позовом про скасування рішення Вищої ради правосуддя про внесення Президентові України подання про призначення на посаду суддів Верховного Суду 3 кандидатів на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду, а саме: на посаду судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ОСОБА_4, на посади суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_5, ОСОБА_6.

Тобто позивач оскаржує рішення ВРП в частині, що стосується індивідуально (конкретно) визначеної особи, яку пропонувалось цим рішенням призначити на посаду.

З приводу викладеного колегія суддів зазначає, що особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності, зокрема, ВРП, визначено статтею 266 КАС України.

Відповідно до ч. 3 статті 266 КАС України у разі відкриття провадження в адміністративних справах, визначених частиною другою цієї статті, щодо оскарження нормативно-правових актів Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, застосовуються правила, визначені статтями 264 та 265 цього Кодексу, з особливостями, визначеними цією статтею.

Відповідно до частини другої статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

З аналізу викладеного вбачається, що позивач, під час звернення до суду з позовом про оскарження рішення ВРП повинен обґрунтувати свою належність до суб'єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт. Таке ж правило має застосовуватись і до оскарження правових актів індивідуальної дії.

При цьому, в рамках звернення до суду, позивач повинен пояснити які правові наслідки безпосередньо для нього породжує оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень, яким чином впливає на його права та обов'язки призначення цих суддів на посади.

З аналізу колегією суддів оскаржуваного рішення, яке просить скасувати позивач, вбачається, що воно є актом індивідуальної дії, яке породжує обов'язки тільки для тих суб'єктів, яким його адресовано.

Відсутність у позивача, прав та/або обов'язків у зв'язку з прийняттям оскаржуваного рішення, не породжує у нього і права на захист, шляхом звернення до суду з цим позовом. Крім цього позивач не наводить жодних належних обґрунтувань, що були підставою для звернення до суду з таким позовом в частині порушення гарантованих статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також статтею 55 Конституції України прав.

Статтею 55 Конституції України, встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року N 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту <...>.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, процесуальний закон вимагає, щоб у позовній заяві про оскарження нормативно-правового акта позивач, з-поміж іншого, обґрунтував свою належність до суб'єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт. Таке ж правило має застосовуватись і до оскарження правових актів індивідуальної дії.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Вказане підтверджується і нормою частини другої статті 124 Конституції України, в якій закріплено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Тобто, обов'язковою умовою для застосування інституту судового захисту має бути наявність юридичного спору між сторонами у справі, тобто порушення однією стороною законних прав та охоронюваних інтересів іншої сторони.

Звертаючись до суду з позовом щодо законності правового акта суб'єкта владних повноважень індивідуального характеру позивач також повинен пояснити які правові наслідки безпосередньо для нього породжує оскаржене рішення суб'єкта владних повноважень.

Рішення ВРП можуть бути предметом розгляду адміністративного суду на відповідність їх законам України. Втім, захисту у порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.

Впротеріч викладеній нормі позивач не довів, на підставі чого ґрунтуються його вимоги в розрізі порушених прав рішенням відповідача від 09 листопада 2017 року, та яким чином таке рішення порушує його конституційні права та інтереси, а також право на захист «судом, встановленим законом», оскільки оскаржуване рішення, взагалі породжує права та обов'язки тільки для тих суб'єктів, яким його адресовано.

Правову позицію аналогічного змісту неодноразово висловлював Верховний Суд України, зокрема у постановах від 15 липня 2014 року у справі № 21-273а14, від 3 лютого 2015 року у справі № 21-617а14, від 12 квітня 2017 року у справі №П/800/589/16.

Таким чином, враховуючи вищенаведені вимоги законодавства, право на оскарження рішень ВРП про внесення Президентові подання про призначення суддів на посади Верховного Суду, мають лише ті суб'єкти, яких це рішення стосується, в порядку, передбаченому законом. Громадяни, які не є суб'єктами вказаних правовідносин, права оскаржувати такі рішення не мають.

Враховуючи, що позивач не є суб'єктом правовідносин, які виникли у зв'язку з прийняттям ВРП рішення від 09 листопада 2017 року, провадження у цій справі відкрите без належних на те підстав, підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.

У відповідності до ч. 2 статті 239 КАС України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

На підставі викладеного, керуючись статтями 238, 239, 294, Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Вищої ради правосуддя про скасування рішення Вищої ради правосуддя від 09 листопада 2017 року про внесення Президентові України подання про призначення на посаду суддів Верховного Суду 3 кандидатів на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду, а саме: на посаду судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ОСОБА_4, на посади суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_5, ОСОБА_6.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала Верховного Суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення в повному обсязі.

Ухвала у повному обсязі складена 27.03.2018 року.

Головуючий Васильєва І.А.

Судді: Пасічник С.С.

Юрченко В.П.

Ханова Р.Ф.

Хохуляк В.В.