Справа № 431/5871/17
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 року справа №431/5871/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Ястребової Л.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області на постанову Старобільського районного суду Луганської області від 16 січня 2018 року у справі № 431/5871/17 (головуючий І інстанції Березка О.М.), складену в повному обсязі 16 січня 2018 м. Старобільськ Луганської області за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області про зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

04 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Старобільського районного суду Луганської області з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області про:

- визнання неправомірними дії управління щодо відмови позивачу у наданні пільги на подвійний розмір нормативної опалювальної площі при платі за газ, що споживається для опалення;

- зобовязання управління надати позивачу з 15 жовтня 2017 року пільгу на подвійний розмір нормативної опалювальної площі (42 кв. метри на кожну особу, яка має право на пільги та 21 кв. метр на сімю) при платі за газ, що споживається для опалення (а.с. 1-3).

Постановою Старобільського районного суду Луганської області від 16 січня 2018 року у справі № 431/5871/17 позовні вимоги задоволено. Визнано неправомірними дії управління щодо відмови позивачу у наданні пільги на подвійний розмір нормативної опалювальної площі при платі за газ, що споживається для опалення. Зобовязання управління надати позивачу з 15 жовтня 2017 року пільгу на подвійний розмір нормативної опалювальної площі (42 кв. метри на кожну особу, яка має право на пільги та 21 кв. метр на сімю) при платі за газ, що споживається для опалення (а.с. 21-25).

Не погодившись із судовим рішенням, Управління праці та соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило суд скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач має право на пільги для інвалідів війни встановлені ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в тому числі, відповідно до пункту 5 цієї статті, передбачена 100 процентна знижка плати за користування комунальними послугами. Управлінням правильно визначено, що сім'я позивача складається з непрацездатної особи, якою є сам позивач, та його неповнолітньої дитини, а не з двох непрацездатних осіб, як помилково вважає суд першої інстанції.

При цьому, апелянтом зазначено, що особи, які мають правовий статус дитини, згідно діючого законодавства України, не можуть бути віднесені до соціально-демографічних груп працездатних чи непрацездатних осіб, оскільки особи, які відносяться до цих соціально-демографічних груп досягли повноліття та мають цивільну дієздатність у повному обсязі, яка може бути обмежена в порядку визначеному Законом (а.с. 31-32).

Позивач та представник відповідача в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

26 березня 2018 року до канцелярії суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи інвалід війни, з 21 вересня 2005 року має право та користується пільгами встановленими законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджує посвідчення Серії Б № 025553 (а.с. 6).

Відповідно до Довідки Управління соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації від 05 вересня 2017 позивач перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, за категорією інвалід війни 3 групи та з 01 вересня 2017 року користується пільгами згідно з Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Пільги надаються за зареєстрованим місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 на 2 особи (а.с. 5).

Позивач має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).

Позивач звернувся до відповідача із заявою про надання пільг на подвійний розмір нормативної опалювальної площі житла.

Листом від 31 жовтня 2017 року № 01-10/5002 управління повідомило позивача, що знижка плати на природний газ, який використовується для оплати житла, на подвійний розмір нормативної опалювальної площі може надаватися сімям ветеранів війни, до складу яких входять лише непрацездатні особи, тобто особи які досягли пенсійного віку або визнані інвалідом. При цьому зазначено, що позивачу надається 100 процентна знижка на користування газом для опалення на 2 особи, а саме на 52,5 м.кв опалюваної площі (21х2+10,5) (а.с. 8).

Не погодившись із ненаданням пільг на подвійний розмір нормативної опалювальної площі житла, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено право позивача на отримання пільг згідно діючого законодавства, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Правовий статус ветеранів війни, визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі Закон № 3551).

Відповідно до ст.2 Закону № 3551 права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього СРСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни. Нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права та пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними. Статтею 10 цього Закону вказаний перелік осіб, на яких поширюється цей Закон.

Згідно з п. 5 ст. 13 Закону № 3551 особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (ст. 7) надаються такі пільги: 100-процентна знижка плати за користування комунальними послугами. Також, площа житла, на яку надається знижка, при розрахунках плати за опалення становить 21 кв. метр опалювальної площі на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім'ю.

Відповідно до п. 5 ст. 13 Закону № 3551 особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги: для сімей, що складаються лише з непрацездатних осіб, надається 100-процентна знижка за користування газом для опалювання житла на подвійний розмір нормативної опалювальної площі (42 кв. метри на кожну особу, яка має право на знижку плати, та 21 кв. метр на сім'ю).

Згідно пункту 5 ст. 51 Бюджетного кодексу України при наданні пільг та здійсненні видатків з бюджету щодо їх виплати до членів сім'ї пільговика належать: дружина (чоловік), їхні неповнолітні діти (до 18 років); неодружені повнолітні діти, визнані особами з інвалідністю з дитинства I та II групи або особами з інвалідністю I групи; особа, яка проживає разом з особою з інвалідністю внаслідок війни I групи та доглядає за ним, за умови що особа з інвалідністю внаслідок війни не перебуває у шлюбі; непрацездатні батьки; особа, яка знаходиться під опікою або піклуванням громадянина, який має право на пільги, та проживає разом з ним.

Як зазначалось раніше, позивач є інвалідом 3 групи, інвалідом війни та має на утриманні малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_3.

Апелянт в доводах апеляційної скарги зазначає, що малолітню дитину, яка знаходиться на утримані позивача не можливо віднести до соціально-демографічної групи непрацездатних осіб, оскільки дитина має особливий статус, з таким твердженням апелянта суд першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено поняття "непрацездатні громадяни": особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право не пенсію у зв'язку з втратою годувальника.

Непрацездатними членами сім'ї (згідно ст.36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування") вважаються, зокрема: 1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку; 2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші за цей вік, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років.

Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (ч.2 ст.33) встановлено, що непрацездатними особами, які мають право на щомісячні страхові виплати потерпілого є, зокрема: 1) діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти.

Згідно до Закону України «Про зайнятість населення» працездатні особи - особи віком від 16 років, які проживають на території України і за станом здоров'я здатні до активної трудової діяльності.

Відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» непрацездатними членами сім'ї вважаються: діти, брати, сестри й онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років, при цьому брати, сестри й онуки - за умови, якщо вони не мають працездатних батьків.

Згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнений з військової служби, та деяких інших осіб», на підставі якого позивач отримує пенсію, непрацездатними членами сім'ї вважаються діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків.

При визначенні терміну непрацездатності потрібно розрізняти об'єктивно-фізіологічну непрацездатність, тобто за станом здоров'я чи в разі неповноліття, та об'єктивно-юридичну, - коли закон дозволяє вже не працювати незалежно від того, може чи не може особа виконувати певну трудову діяльність.

Соціальний аспект поняття непрацездатності вказує на нездатність особи матеріально забезпечити себе та членів своєї сім'ї на рівні, визначеному достатнім для проживання людини (прожиткового мінімуму) в державі.

Відповідно до вимог ст. 48, 51 Конституції України, - кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Батьки зобов'язані утримувати дітей до повноліття. Дитинство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ст. 27 Конвенції про права дитини передбачає, що батьки несуть відповідальність за забезпечення умов життя дитини, необхідних для його розвитку.

Як зазначено в ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного Кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі втрати працездатності, годувальника та в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції відхиляє довід апелянта, що малолітня дитина не є непрацездатною особою, оскільки таке не врахування фактично звужує зміст та обсяг прав позивача (та його дитини), що передбачено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнений з військової служби, та деяких інших осіб», що суперечить положенням ст. 22 Конституції України.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормою прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У відповідності до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, суд зазначає, що відмова управління у надані позивачу пільг на подвійний розмір нормативної опалювальної площі житла базується лише на тому, що дитина позивача не може вважатися непрацездатною в рамках діючого законодавства, що є неприйнятним на думку суду.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що застосування до позивача вимог ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (що не передбачено в Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнений з військової служби, та деяких інших осіб», на підставі якого позивач отримує пенсію, Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який гарантує його права як інваліда війни) є суттєвим звуженням наданих та гарантованих законодавством позивачу прав та свобод як громадянину та особі, яка є непрацездатною, має відповідний соціальний статус згідно із Законом, є таким, що порушує вимоги ст.22, 46 Конституції України, тобто є незаконним.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем порушено право позивача на отримання пільг згідно діючого законодавства, тому позовні вимоги підлягають задоволенню, як такі, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не спростовані належними та допустимими доказами відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 272, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області - залишити без задоволення.

Постанову Старобільського районного суду Луганської області від 16 січня 2018 року у справі № 431/5871/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 березня 2018 року.

Судді Т.Г.Арабей

ОСОБА_3

ОСОБА_4