Справа № 826/14522/16
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2018-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 лютого 2018 року № 826/14522/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: Головуючого судді Григоровича П.О., суддів Смолія І.В., Шрамко Ю.Т., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доДержавної фіскальної служби України
провизнання протиправним рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляді в Окружному адміністративному суді міста Києва перебуває позов ОСОБА_1 (надалі - позивач) до Державної фіскальної служби України (надалі - відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати незаконними рішення відповідача з утримання і невиплати суми військового збору з присудженої ОСОБА_1 у зв'язку зі звільненням зі служби грошової компенсації;

- зобов'язати відповідача виплатити неправомірно утриманий військовий збір в сумі 541,84 грн;

- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 п'ять тисяч гривень завданої незаконним рішенням та діями моральної шкоди.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.09.2016 відкрито провадження в адміністративній справі №826/14522/16.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.05.2017 р. справу прийнято до свого провадження суддею Григоровичем П.О.

Під час розгляду справи позивач підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, посилаючись при цьому на те, що запроваджений в 2014 році судовий збір не може бути застосований до грошової компенсації, яка присуджена відповідним рішенням суду ще в 2012 році.

Представник відповідач проти позову заперечив з тих підстав, що на дату фактичної виплати позивачу доходу, вказана сума коштів підлягала обов'язковому оподаткуванню ПДФО та військовим збором.

Відповідно до ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент переходу до розгляду справи в порядку письмового провадження) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Справа розглянута в порядку письмового провадження, а рішення постановлене з урахуванням положень п.10 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2012 №2а-2803/12/2670, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.11.2014, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 квітня 2012 року - скасовано в частині відмови в нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та компенсації за невикористану відпустку за період з 01 січня 2012 року по 30 січня 2012 року.

Зобов'язано Державну податкову службу України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зобов'язано Державну податкову службу України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану за період з 01 січня 2012 року по 30 січня 2012 року відпустку.

В решті постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 квітня 2012 року - залишено без змін.

29.11.2012, на виконання вказаної постанови Київського апеляційного адміністративного суду, Окружним адміністративним судом міста Києва видано виконавчий лист.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.02.2013 виправлено описку, допущену у виконавчому листі від 29 листопада 2012 року № 2а-13930/12/2670 (номер до перереєстрації 2а-2803/12/2670), а саме: зазначено у реквізитах ідентифікаційний код стягувача - НОМЕР_1 та у реквізитах ідентифікаційний код боржника - 37472277.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.10.2015 № 2а-13930/12/2670 у задоволенні заяви Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби про заміну сторони виконавчого провадження відмовлено.

Як зазначає позивач та не заперечувалось відповідачем, за наслідками примусового виконання Постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2012 №2а-2803/12/2670, лише 28 квітня 2016 на рахунок позивача надійшли кошти в сумі 29 354,04 грн., що також підтверджується копіює банківської виписки по рахунку, яка наявна в матеріалах справи.

В той же час, з листа Державної фіскальної служби України від 02.06.2016 №5817/Р/99-99-05-01-02-14 позивачу стало відомо, що під час виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та суми грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 01.01.2012 по 30.01.2012, було утримано 6594,03 грн. податку на доходи фізичних осіб та військового збору в сумі 541,84 грн.

Позивач вважає неправомірним утримання військового збору, з урахуванням чого звернулась до суду з даним позовом та просить його задовольнити.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Законом України від 31 липня 2014 року №1621 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України», який набрав чинності 03.03.2014, підрозділ 10 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України доповнено п.161, яким було передбачено, що тимчасово, до 1 січня 2015 року, встановлюється військовий збір.

Відповідно до п.16.1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України (в редакції станом на дату виплати позивачу коштів - 28.04.2016), передбачено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об'єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Платники збору зобов'язані забезпечувати виконання податкових зобов'язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з розділом IV цього Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою), крім доходів, зазначених у підпунктах 165.1.2, 165.1.18, 165.1.25, 165.1.52 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу.

За змістом п.162.1.1 ПК України платником податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Відповідно до ст.163 ПК України, об'єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (п.168.1.1 ПК України).

Так чином, податкові агенти набули обов'язку нараховувати у утримувати військовий збір з доходів фізичних осіб на підставі Закону України від 31 липня 2014 року №1621 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України», яким підрозділ 10 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України доповнено п.161, починаючи з 03.08.2014.

Разом з цим, в статті 165 Розділу IV ПК України наведено перелік доходів, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, серед яких відсутні такі статті, як «одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби» та «грошова компенсація за невикористану відпустку».

Правовий аналіз зазначених вище норм, дає змогу дійти висновку, що у випадку нарахування відповідачем на користь позивача одноразової грошової допомоги та грошової компенсації за невикористану відпустку, в квітні 2016 року (місяць виплати позивачу коштів), такий дохід підлягав би обов'язковому оподаткуванню військовим збором.

В той же час, як вже зазначалось, нарахування одноразової грошової допомоги та компенсації за невикористану відпустку позивачу, безпосередньо пов'язане з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2012 №2а-2803/12/2670, передумовою прийняття якої стала протиправна бездіяльність відповідача щодо не нарахування позивачу вказаних вище виплат на час звільнення (наказ від 30.01.2012 №165-о).

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У своєму рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за закріпленим у наведеній статті Конституції України принципом дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суду України дійшов висновку, що положення ч. 1 ст. 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року N 1-зп).

З наведеного тлумачення норм ст. 58 Конституції України Конституційним Судом України вбачається, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, тобто не можуть бути застосовані до тих правовідносин, які виникли до набрання ними (законами, нормативно-правовими актами) чинності та відповідно вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності, крім випадку коли такі закони чи інші нормативно-правові акти пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Що стосується відповідальності юридичних осіб, то закон чи інший нормативно-правовий акт може передбачати відповідальність за діяння, вчинені особою в минулому, тобто мати зворотну дію в часі, однак про це повинно бути вказано безпосередньо в самому законі або іншому нормативно-правовому акті.

Відтак, загальновизнаним принципом права є те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Виключенням є лише правило, відповідно до якого зворотну дію в часі мають лише ті закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність фізичної особи.

Суд зауважує, що норми Закону України від 31 липня 2014 року №1621 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України», який набрав чинності 03.03.2014, не містять положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто зворотної дії в часі вказаний закон не має.

Таким чином, є можливим дійти висновку, що оскільки Закон набрав чинності з 03.08.14 р., податковий агент не зобов'язаний при нарахуванні доходів утримувати військовий збір, доходи, нараховані до 03.08.14 р, але виплачені після 03.08.14 р.

Враховуючи зазначене, Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов висновку про відсутність у відповідача законних підстав для утримання, в даному випадку, військового збору.

В той же час, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, Суд вважає за необхідне відзначити, що в рамках спірних правовідносин відповідачем не приймалось жодного окремого рішення (акту індивідуальної дії) про утримання з позивача військового збору, як то зазначає позивач в прохальній частині адміністративного позову.

Згідно з п.10 ч.2 ст.245 КАС України, Суд має право прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно правових відносин від порушень суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод, інтересів.

З метою всебічного і повного захисту порушених майнових прав позивача, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування рішення, шляхом:

- визнання протиправними дій Державної фіскальної служби України щодо утримання військового збору в сумі 541,84 грн. під час нарахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та суми грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 01.01.2012 по 30.01.2012, на підставі Постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2012 №2а-2803/12/2670.

За таких обставин, оскільки Суд дійшов висновку про безпідставність утримання військового збору з позивача, єдино можливим способом відновлення порушених прав позивача є стягнення з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 необґрунтовано утриманий військовий збір в сумі 541,84 грн., внаслідок чого позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно стягнення з Державної фіскальної служби України моральної шкоди, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

Важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб є встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної шкоди. Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Аналіз частини другої статті 23 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку щодо немайнового характеру моральної шкоди, оскільки вона полягає у немайнових втратах для особи, а саме:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем втрат, визначених в ст. 23 Цивільного кодексу України. При цьому, позивач не обґрунтував, чому саме в дві мінімальні зарплати ним оцінено моральну шкоду.

Надані позивачем до матеріалів справи копії талонів-направлень до поліклініки на проведення УЗ досліджень, направлень на МРТ, чеки про оплату даних медичних послуг, не можуть бути прийняті судом до уваги як належний доказ, що підтверджує причинно-наслідковий зв'язок між утриманням військового збору в сумі 541,84 грн. та моральними стражданнями позивача, адже як свідчать вказані документи, позивачем понесено витрат на проведення досліджень в сумі 18 127,68 грн., що є значно більшим від суми утриманого військового збору.

До того ж, вказані документи не містять в собі інформації про понесення позивачем втрат немайнового характеру, визначених ч.2 ст.23 ЦК України.

За таких обставин позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Державної фіскальної служби України щодо утримання військового збору в сумі 541,84 грн. під час нарахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та суми грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 01.01.2012 по 30.01.2012, на підставі Постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2012 №2а-2803/12/2670.

3. Стягнути з Державної фіскальної служби України (ідентифікаційний , адреса: 04053, м. Київ, ЛЬВІВСЬКА ПЛОЩА, будинок 8) на користь ОСОБА_1 (адреса: 03039, АДРЕСА_1) необґрунтовано утриманий військовий збір в сумі 541,84 (п'ятсот сорок одна грн.) 84 коп.

4. В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя П.О. Григорович

Судді І.В. Смолій

Ю.Т. Шрамко