Справа № 826/25441/15
Суддя: Лічевецький І.О.
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Земляної Г.В., Мельничука В.П., при секретарі - Шевчук А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаполіс Україна Лоджістікс» до державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мегаполіс Україна Лоджістікс» (надалі за текстом - «ТОВ «Мегаполіс Україна Лоджістікс») звернулось до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення № від 03.09.2015 р., яким позивачеві зменшено суму від'ємного значення оподаткування податком на прибуток на 642 005 грн. та податкового повідомлення-рішення № від 03.09.2015 р., яким товариству збільшено суму грошового зобов'язання із сплати податку на додану вартість на 191 352 грн. 75 коп.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року адміністративний позов задоволено повністю.

В апеляційній скарзі державна податкова інспекція у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві (надалі за текстом - «ДПІ у Деснянському районі») просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Зокрема, скаржник посилається на те, що позивачем занижено суму умовно нарахованих відсотків неповерненої фінансової допомоги та безпідставно віднесено до складу витрат та податкового кредиту суми, сплачені ТОВ «АТБ-Маркет» за договорами про надання маркетингових послуг.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Київський апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 27.07.2015 р. по 14.08.2015 р. посадовцями ДПІ у Деснянському районі проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Мегаполіс Україна Лоджістікс» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 04.05.2012 р. по 31.12.2014 р., валютного та іншого законодавства за період з 04.05.2012 р. по 31.12.2014 р., валютного та іншого законодавства.

Результати перевірки оформлено актом № 4351/26-52-22-02-11/3821316 від 21.08.2015 р.

Згідно цьому акту позивачем порушено вимоги ст.ст. 14, 135, 257, 198 Податкового кодексу України (надалі за текстом - «ПК України»), що призвело до завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на 642 005 грн. та заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на 153 083 грн.

Такий висновок контролюючого органу вмотивовано наступним.

Відповідно до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 27.02.2013 р. ТОВ «Мегаполіс Україна Лоджістікс», з метою поповнення обігових коштів, отримало від ТОВ «Торгова компанія «Мегаполіс-Україна» фінансову допомогу в розмірі 10 805 000 грн. (19.03.2013 р. - 200 000 грн., 18.04.2013 р. - 1 340 000 грн., 15.05.2013 р. - 2 500 000 грн., 27.05.2013 р. - 2 965 000 грн., 17.06.2013 р. - 2 800 000 грн., 17.07.2013 р. - 1 000 000 грн.).

Станом на 31.12.2014 р. сума фінансової допомоги в розмірі 10 805 000 грн. повернута не була.

У 2014 р. позивач відніс до складу доходів 1 105 070 грн. умовно нарахованих відсотків на суму неповерненої фінансової допомоги.

При розрахунку цих відсотків ТОВ «Мегаполіс Україна Лоджістікс» керувалось обліковими ставками Національного банку України, що були встановлені у день фактичного користування фінансовою допомогою.

Разом з тим, базовим (звітним) податковим періодом для позивача є календарний рік, а на кінець цього періоду облікова ставка Національного банку України була встановлена на рівні 14 % річних.

Таким чином, на думку фіскального органу, позивачем занижено суму умовно нарахованих відсотків на 407 630 грн.

Згідно договорів № 47318 від 01.01.2013 р. та № 47318 від 01.01.2014 р. ТОВ «АТБ-Маркет» зобов'язалось надати ТОВ «Мегаполіс Україна Лоджістікс» маркетингові послуги, а останнє - прийняти та оплатити їх.

На підставі цих договорів та податкових позивач включив 243 375 грн. до складу витрат та 153 083 грн. до складу податкового кредиту.

Водночас, перевіркою не встановлено доцільність проведення маркетингових послуг та зв'язок між цими послугами та господарською діяльністю ТОВ «Мегаполіс Україна Лоджістікс».

На підставі висновків, викладених в акті перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 03.09.2015 р., яким позивачеві зменшено суму від'ємного значення оподаткування податком на прибуток на 642 005 грн. та податкове повідомлення-рішення № від 03.09.2015 р., яким товариству збільшено суму грошового зобов'язання із сплати податку на додану вартість на 191 352 грн. 75 коп., у тому числі 153 083 грн. за основним платежем та 38 270 грн. 75 коп. за штрафними санкціями.

Підпунктом 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 ПК України (тут та надалі норми ПК України у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) до складу безповоротної фінансової допомоги віднесено суму процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки Національного банку України, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.

Цей же підпункт статті 14 ПК України визначає поворотну фінансову допомогу як суму коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення

Згідно пункту 135.1 статті 135 ПК України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 135.5.5 пункту 135.5 ПК України інші доходи включають суми поворотної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, що залишаються неповерненими на кінець такого звітного періоду, від осіб, які не є платниками цього податку (в тому числі нерезидентів), або осіб, які згідно із цим Кодексом мають пільги з цього податку, в тому числі право застосовувати ставки податку нижчі, ніж установлені пунктом 151.1 статті 151 цього Кодексу. У разі якщо в майбутніх звітних податкових періодах платник податку повертає таку поворотну фінансову допомогу (її частину) особі, яка її надала, такий платник податку збільшує суму витрат на суму такої поворотної фінансової допомоги (її частини) за наслідками звітного податкового періоду, в якому відбулося таке повернення.

Постановою Правління національного банку України «Про регулювання грошово-кредитного ринку» № 315 від 9 серпня 2013 р. з 13 серпня 2013 року облікову ставку установлено в розмірі 6,5 % річних.

Згідно постанови Правління національного банку України «Про регулювання грошово-кредитного ринку» № 212 від 14 квітня 2014 р. з 15 квітня 2014 року облікову ставку установлено в розмірі 9,5 % річних.

Відповідно до постанови Правління національного банку України «Про регулювання грошово-кредитного ринку» № 417 від 15 липня 2014 р. з 17 липня 2014 року облікову ставку установлено в розмірі 12,5 % річних.

Постановою Правління національного банку України «Про регулювання грошово-кредитного ринку» № 719 від 12 листопада 2014 р. з 13 листопада 2014 року облікову ставку установлено в розмірі 14,0 % річних

Таким чином, враховуючи, що у 2014 р. позивач використовував поворотну фінансову допомогу в розмірі 10 805 000 грн. та з огляду на наведені розміри облікової ставки, суд першої інстанції вірно розрахував розмір умовно нарахованих відсотків на суму такої поворотної фінансової допомоги, що залишалася неповерненою на кінець звітного періоду, який становить 1 105 070 грн.

Приймаючи до уваги, що зазначену суму ТОВ «Мегаполіс Україна Лоджістікс» самостійно відобразило у складі доходів за 2014 р., слід погодитись з висновком окружного адміністративного суду про протиправність податкового повідомлення-рішення № від 03.09.2015 р. у наведеній частині.

Посилання відповідача на те, що на кінець 2014 р. облікова ставка була встановлено на рівні 14,0 % річних обґрунтовано не взято судом до уваги, оскільки виходячи з буквального тлумачення підпункту 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 ПК України розмір умовно нарахованих відсотків на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, розраховується виходячи із облікової ставки, що діяла у кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги, а не виходячи із її розміру на кінець звітного періоду.

У період виникнення спірних правовідносин питання, пов'язані з формуванням платником податку на прибуток і податку на додану вартість валових витрат та податкового кредиту регулювались статтями 138, 139, 198 ПК України.

Згідно з пунктом 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

За змістом підпункту 138.1.1 пункту 138.1 названої статті ПК України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

За приписами пункту 138.8 ст. 138 ПК України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За приписами підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно частини 2 статті 9 цього Закону первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до підпунктів 2.1, 2.2 пункту 2 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 р. за № 168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

За змістом наведених правових норм витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операцій, яка є підставою для формування податкового обліку платника.

На підтвердження товарності укладених угод позивачем було надано копії: договорів про надання маркетингових послуг, додатків до цих договорів, актів здачі-прийняття робіт (наданих послуг), здійснених в рамках договорів досліджень та звітів, податкових накладних, платіжних доручень, які свідчать, що зобов'язання за договорами між ТОВ «Мегаполіс Україна Лоджістікс» та ТОВ «АТБ-Маркет» виконувались сторонами у повному обсязі.

Таким чином, у ТОВ «Мегаполіс Україна Лоджістікс» наявні всі необхідні документи, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського та податкового обліку, для формування витрат та податкового кредиту, а аналіз наданих позивачем первинних документів свідчить про дотримання ним спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум валових витрат та податкового кредиту по операціям з ТОВ «АТБ-Маркет».

Помилковим є твердження ДПІ у Деснянському районі про те, що перевіркою не встановлено доцільності проведення маркетингових досліджень, оскільки вони не призвели до збільшенню обсягів постачання продукції.

Підпункт 14.1.108 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає, що маркетингові послуги (маркетинг) - це послуги, що забезпечують функціонування діяльності платника податків у сфері вивчання ринку, стимулювання збуту продукції (робіт, послуг), політики цін, організації та управлінні руху продукції (робіт, послуг) до споживача та післяпродажного обслуговування споживача в межах господарської діяльності такого платника податків. До маркетингових послуг належать, у тому числі: послуги з розміщення продукції платника податку в місцях продажу, послуги з вивчення, дослідження та аналізу споживчого попиту, внесення продукції (робіт, послуг) платника податку до інформаційних баз продажу, послуги зі збору та розповсюдження інформації про продукцію (роботи, послуги).

Отримання маркетингових послуг не завжди може призвести до збільшення обсягів постачання, проте виходячи із наведеного визначення, такі послуги безпосередньо пов'язані з господарською діяльністю платника податку, а отже понесені останнім витрати на отримання цих послуг підлягають включенню до складу витрат та податкового кредиту.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 27 березня 2018 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя Г.В.Земляна

суддя В.П.Мельничук