Справа № 826/6428/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 березня 2018 року № 826/6428/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, поновлення та виплату грошового та речового забезпечення за час вимушеного прогулу, зарахування часу вимушеного прогулу у загальний строк військової служби,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Служби безпеки України (далі - СБУ) та просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ від 10 березня 2017 року № 10/166-ОС про його звільнення з військової служби з посади старшого оперуповноваженого в особливо-важливих справах Департаменту контррозвідки СБУ;

поновити на військовій службі на посаді старшого оперуповноваженого в особливо-важливих справах Департаменту контррозвідки СБУ;

зобов'язати СБУ поновити та забезпечити виплату грошового та речового забезпечення за встановленими нормами відповідно до посади, військового звання та вислуги за час вимушеного прогулу;

зобов'язати СБУ забезпечити зарахування часу вимушеного прогулу у загальний строк військової служби.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 14 березня 2017 року поштою отримав лист від управління роботи з особовим складом СБУ № 11/1/4-П-31/64 від 03 березня 2017 року про накладення на нього наказом Голови СБУ Наливайченка В.О. № 10/15-ОС від 13 січня 2015 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на підполковника ОСОБА_1» дисциплінарного стягнення - «звільнення з військової служби за службовою невідповідністю» згідно зі статтею 68 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, що у подальшому стало підставою для звільнення позивача з військової служби відповідно до наказу СБУ № 10/166-ОС від 10 березня 2015 року.

Посилаючись на те, що чинною редакцією Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, чинною на час виникнення спірних правовідносин, не передбачалося такого виду дисциплінарного стягнення як «звільнення з військової служби за службовою невідповідністю», а також те, що Голова СБУ Наливайченко В.О., обіймаючи посаду державної служби, прийняв оскаржуваний наказ не у межах своїх повноважень, оскільки не мав дисциплінарної влади командира відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував, наполягаючи на правомірності та законності спірного наказу та його прийнятті відповідно до вимог чинного законодавства, надав суду письмові заперечення та докази на їх підтвердження, які долучено до матеріалів справи.

Виходячи з положень частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на час вчинення процесуальної дії), судом ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження протокольною ухвалою від 14 вересня 2017 року.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

13 вересня 2017 року від відповідача до суду надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду з підстав порушення строків звернення до суду, а також наявності у провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва відкритого провадження у іншій справі № 826/8286/17 між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

В обґрунтування клопотання відповідач зазначає, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду із позовом щодо звільнення з публічної служби, оскільки про наявність наказу про звільнення позивач дізнався 14 березня 2017 року, а звернувся до суду із даним позовом 17 травня 2017 року.

Вирішуючи зазначене клопотання, судом встановлено, що ухвалою суду від 03 липня 2017 року у адміністративній справі № 826/8286/17 за позовом ОСОБА_1 до СБУ про визнання незаконним наказу, поновлення на військовій службі, суддею Окружного адміністративного суду міста Києва Смолій І.В. відкрито провадження. Проте, 05 вересня 2017 року ухвалою суду позов ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв'язку з пропущенням строку звернення до суду.

Таким чином, у провадженні суду на час розгляду даної справи № 826/6428/17 відсутнє відкрите провадження в іншій справі між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Крім того, як вбачається з поданих до матеріалів справи документів, 14 березня 2017 року позивачем отримано лист відповідача від 03 березня 2017 року № 11/1/4-П-31/64, у якому начальник управління роботи з особовим складом СБУ ОСОБА_3 повідомляє позивача у відповідь на звернення останнього від 02 лютого 2017 року про накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, а також про його звільнення на підставі наказу Голови СБУ від 10 березня 2017 року № 10/166-ОС через службову невідповідність.

В цій частині представником відповідача пояснено, що з метою ознайомлення ОСОБА_1 із наказом про накладення дисциплінарного стягнення - звільнення з військової служби за службовою невідповідністю від 13 січня 2015 року № 10/15-ОС, співробітниками СБУ неодноразово здійснювалися заходи з розшуку позивача шляхом спроб зв'язатися з ним за допомогою телефонного зв'язку, виїзду до місця проживання та надсилання поштового листа з повідомленням на домашню адресу.

Разом з тим, чи вчинялися будь-які заходи для вручення позивачу саме оскаржуваного наказу про звільнення від 10 березня 2017 року № 10/166-ОС інформації суду не надано, докази вручення ОСОБА_1 наказу про звільнення під власний підпис в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, за умов відсутності доказів ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про звільнення від 10 березня 2017 року № 10/166-ОС, суд критично ставиться до тверджень відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду у справі про звільнення з публічної служби, визначеного частиною п'ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з чим не знаходить підстав для залишення адміністративного позову без розгляду із зазначених підстав.

Оцінивши у письмовому провадженні подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Відповідно до наказу ЦУ СБ України від 24 листопада 2014 року № 759 з метою виконання постанови від 07 листопада 2014 року слідчого відділу слідчого управління Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України у кримінальному провадженні № 0002302 від 25 грудня 2013 року щодо встановлення обставин самовільного залишення місця служби підполковником ОСОБА_1, який перебував у розпорядженні начальника ДКР СБУ, а також перевірки виявлених УВБ СБУ порушень вимог нормативно-правових актів під час його виїзду з України, причин та умов, які цьому сприяли, та ступеня вини службових осіб, комісією ЦУ СБ України проведено службове розслідування, за результатами якого складено висновок від 24 грудня 2014 року.

Згідно зазначеного висновку Комісія запропонувала: за порушення Військової присяги, статей 1,3 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, статей 11,12,16,199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 28 Закону України «Про державну таємницю», пункту 116 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 939, вимог пунктів 2,6 наказу СБУ від 28 квітня 2007 року № 338 «Про службовий (робочий) час співробітників-військовослужбовців та працівників СБУ (не дотримання встановленого для співробітників-військовослужбовців СБУ п'ятиденного робочого тижня з двома вихідними днями, перебування у службовий час за межами службових приміщень (об'єктів, територій) СБУ без дозволу керівника підрозділу, органу, закладу СБУ), пункту 3 Порядку виїзду співробітників-військовослужбовців СБУ у приватних справах за межі населеного пункту, на території якого дислоковано підрозділ, орган, заклад, установу Служби безпеки України, затвердженого наказом ЦУ СБУ від 19 серпня 2014 року № 518 (виїзд за межі населеного пункту, на території якого дислоковано структурний підрозділ, пов'язаний з виїздом за межі області, тривалістю понад 24 години, без письмового дозволу відповідного керівника за рапортом співробітника-військовослужбовця); пункту 3 наказу СБУ від 14 квітня 2010 року № 230/ДСК «Про впорядкування процедури інформування співробітниками-військовослужбовцями, курсантами та працівниками, які уклали трудовий договір з СБУ, про свій виїзд з України» (не повідомлення про свій виїзд за межі України керівника підрозділу ЦУ СБУ), відповідно до статті 68 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України підполковник ОСОБА_1, який знаходиться у розпорядженні начальника ДКР СБУ по посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах, заслуговує на накладення відповідного дисциплінарного стягнення.

13 січня 2015 року Головою СБУ Наливайченком В.О. видано наказ по особовому складу № 10/15-ОС «Про накладення дисциплінарного стягнення на підполковника ОСОБА_1», відповідно до якого за результатами проведеного службового розслідування, призначеного наказом ЦУ СБУ від 24 листопада 2014 року № 759 (висновок від 24 грудня 2014 року № 3/3-5935) наказано звільнити з військової служби за службовою невідповідністю ОСОБА_1.

Наказом Голови СБУ Наливайченка В.О. по особовому складу № 10/166-ОС від 10 березня 2015 року відповідно до Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України звільнено з військової служби за підпунктом «б» пункту 61 та підпунктом «е» пункту 63 (через службову невідповідність) у запас Збройних Сил України ОСОБА_1.

Зазначений наказ про звільнення від 10 березня 2015 року вважає протиправним позивач, звертаючись до суду з даним позовом, при цьому зазначаючи, що оскаржує не право Голови СБУ звільняти військовослужбовців СБУ з військової служби, а право здійснити це шляхом накладення дисциплінарного стягнення «звільнення з військової служби за службовою невідповідністю».

Отже, розглядаючи позов, суд відповідно до пунктів 1 та 2 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України має перевірити та встановити: чи прийнятий спірний наказ від 10 березня 2015 року на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з урахуванням встановлених обставин, суд прийшов до наступних висновків.

Частиною другою статті 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівника.

Відповідно до пункту 17 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ) визначено, що військовослужбовці - це громадяни України, які проходять військову службу у складі Збройних Сил країни та інших військових формувань.

Згідно статті 2 зазначеного Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, пов'язаній із захистом Вітчизни.

Статтею 3 Кодексу законів про працю України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов'язки та відповідальність.

Отже, в силу зазначених законодавчих норм на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється.

В Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 26 травня 2010 року № 753/11/13-10 «Про розв'язання спрів, що виникають з відносин публічної служби» під час вирішення спорів зазначеної категорії пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Правовідносини з питань накладення на військовослужбовців СБУ дисциплінарних стягнень та їх виконання регламентовано, зокрема: Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 551-ХІV (далі - Дисциплінарний статут), Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262 ( далі - Положення № 1262), Інструкцією про організацію виконання Положення № 1262, затвердженою наказом СБУ від 14 жовтня 2008 року № 772 (далі - Інструкція № 772).

Відповідно до частини першої статті 45 Дисциплінарного статуту (тут, і надалі по тексту у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов'язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов'язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

На військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення (стаття 83 Дисциплінарного статуту).

Згідно частини першої статті 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Статтями 68 та 69 Дисциплінарного статуту визначені види дисциплінарних стягнень, які можуть накладатися на офіцерів, зокрема:

- на молодших та старших офіцерів можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення:

а) зауваження;

б) догана;

в) сувора догана;

г) попередження про неповну службову відповідність;

д) пониження в посаді;

е) пониження військового звання на один ступінь;

є) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю;

ж) позбавлення військового звання.

- на вищих офіцерів можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення:

а) зауваження;

б) догана;

в) сувора догана;

г) попередження про неповну службову відповідність;

д) пониження у посаді.

Як зазначає у позові позивач, дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю накладено на нього як на старшого офіцера, яким є підполковник відповідно до Закону України «Про військовий обов'язок та військову службу».

Отже, такий вид стягнення як звільнення з військової служби за службовою невідповідністю було передбачено чинною на момент виникнення спірних правовідносин редакцією Дисциплінарного статуту і могло бути застосовано до позивача як до старшого офіцера.

Водночас, як вже зазначав суд раніше, відповідно до статті 84 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Як вбачається із оскаржуваного наказу Голови СБУ Наливайченка В.О. від 10 березня 2015 року № 10/166-ОС, позивача звільнено з військової служби через службову невідповідність на підставі попереднього наказу Голови СБУ від 13 січня 2015 року № 10/15-ОС про накладення на підполковника ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю.

Відповідно до статті 8 Дисциплінарного статуту командири, посади яких у цьому Статуті не визначені, користуються дисциплінарною владою щодо підлеглих військовослужбовців згідно з військовим званням, передбаченим їх посадою.

Максимальна дисциплінарна влада відповідно до зазначеної статті Дисциплінарного статуту - це влада Командувача військ оперативного командування.

Посада Голови СБУ Дисциплінарним статутом не визначена, однак, відповідно до Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» та Положення № 1262 найвище можливе військове звання в системі СБУ - генерал армії України, що є також найвищим військовим званням відповідно до Дисциплінарного статуту.

Згідно статті 73 Дисциплінарного статуту Командувач військ оперативного командування, до дисциплінарної влади якого прирівнюється дисциплінарна влада Голови СБУ, має право щодо офіцерів:

а) робити зауваження, оголошувати догану, сувору догану;

б) попереджувати про неповну службову відповідність;

в) понижувати у посаді офіцерів від командирів батальйонів (кораблів 3 рангу), відповідних їм нижчих.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи відповіді СБУ від 23 березня 2017 року № П-4-П/39/1410, наданої на запит позивача від 20 березня 2017 року, Наливайченко В.О. був призначений на посаду Голови СБУ відповідно до постанови Верховної Ради України від 24 квітня 2014 року № 781 «Про призначення Наливайченка В.О. на посаду Голови Служби безпеки України» та постановою Верховної Ради України від 18 червня 2015 року № 539 був звільнений з посади Голови СБУ.

У зазначений період, тобто з 24 квітня 2014 року по 18 червня 2015 року, Наливайченко В.О. обіймав посаду як державний службовець, військової служби не проходив.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державну службу» державний службовець зобов'язаний: дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що Голова СБУ Наливайченко В.О., як державний службовець, накладаючи дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю на військовослужбовця СБУ підполковника ОСОБА_1, діяв не у межах та не на підставі повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, перевищивши дисциплінарну владу, надану Голові СБУ Дисциплінарним статутом, застосовуючи норми Дисциплінарного статуту як посадова особа - державний службовець, яка не проходила у зазначений період військової служби.

Як наслідок, звільнення позивача відбулося не на законних підставах, у зв'язку з чим наказ Голови СБУ Наливайченка В.О. від 10 березня 2015 року № 10/166-ОС про звільнення ОСОБА_1 з військової служби є протиправним та підлягає скасуванню.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу про звільнення, суд вважає, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на військовій службі у Службі безпеки України на посаді старшого оперуповноваженого в особливо-важливих справах Департаменту контррозвідки СБУ з виплатою передбаченого законодавством грошового та речового забезпечення за встановленими нормами відповідно до його посади, військового звання та вислуги за весь час вимушеного прогулу, тобто з дня звільнення - 10 березня 2015 року по день постановлення судом рішення у даній справі.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

Частинами першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Голови Служби безпеки України Наливайченка В.О. від 10 березня 2015 року № 10/166-ОС про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас Збройних Сил України.

Поновити ОСОБА_1 на військовій службі в Службі безпеки України на посаді старшого оперуповноваженого в особливо-важливих справах Департаменту контррозвідки Служби безпеки України з поновленням та виплатою йому всього передбаченого чинним законодавством грошового та речового забезпечення за встановленими нормами відповідно до його посади, військового звання та вислуги за час вимушеного прогулу з 10 березня 2015 року по день поновлення на роботі, зарахувавши час вимушеного прогулу у загальний строк військової служби.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на військовій службі на посаді старшого оперуповноваженого в особливо-важливих справах Департаменту контррозвідки Служби безпеки України та зобов'язання Служби безпеки України виплатити йому грошове та речове забезпечення за встановленими нормами відповідно до його посади, військового звання та вислуги за один місяць.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда