Справа № 235/6627/17
Суддя: Сухарьок Михайло Гаврилович
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 року справа № 235/6627/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Сухарька М.Г., Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 січня 2018 року в справі № 235/6627/17 (головуючий І інстанції Величко О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними та дискримінаційними дії Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - відповідач, пенсійний орган, Красноармійське ОУПФУ) щодо припинення виплати пенсії з 01.03.2016 та зобов'язати поновити виплату пенсії.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 січня 2018 року визнано протиправною бездіяльність пенсійного органу щодо невиплати пенсії з 12.06.2017 та зобов'язано поновити пенсійні виплати з цієї дати, позовні вимоги щодо визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії за період з 01.03.2016 по 11.06.2017 залишено без розгляду.

Позивач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на положення ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а також звертає увагу суду на встановлену судом першої інстанції протиправність припинення виплати його пенсії відповідачем.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, дійшла наступних висновків.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку Красноармійського ОУПФУ з січня 2015 року.

З березня 2016 року пенсійний орган припинив виплату пенсії позивачу.

Вважаючи дії Красноармійського ОУПФУ такими, що порушують його право на отримання належної пенсії, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII) встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

За приписами ч. 3 цієї статті виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до положень ст. 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Відтак, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058-IV. У матеріалах справи відсутні відомості щодо прийняття пенсійним органом відповідного рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що постанови Кабінету Міністрів України, якими керується відповідач не можуть звужувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Нормами ст. 49 Закону № 1058-IV, Закону № 1706-VII або іншого закону не пов'язано виплату пенсії із періодичністю звернення особи до пенсійного органу.

Також, колегія суддів вважає за необхідне застосувати положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов'язків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні пенсії, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена пенсійним органом без прийняття відповідного рішення тощо.

Колегія суддів застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначає, що право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи наведені обставини та норми чинного законодавства, зокрема, відсутність рішення пенсійного органу про припинення виплати пенсії ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції погоджує висновок, викладений в оскаржуваній постанові, щодо безпідставного припинення виплати пенсії позивачу.

Разом із тим необхідно звернути увагу на підстави часткового задоволення позовних вимог, зокрема, залишення їх без розгляду в частині періоду з 01.03.2016 по 11.06.2017. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши норми процесуального законодавства суд апеляційної інстанції встановив наступне.

ОСОБА_1 в адміністративному позові заявив клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення до суду.

Пунктом 9 частини 1 статті 155 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній на момент вирішення питання щодо відкриття провадження в адміністративній справі, регламентовано, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо її подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Відповідно до частини другої вказаної статті про залишення позовної заяви без розгляду суд постановляє ухвалу.

За приписами ч. 6 ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній на момент постановлення судового рішення по суті спору, про поновлення або продовження процесуального строку, відмову в поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулась із відповідною заявою.

Отже, процесуальним законодавством чітко визначено обов'язок суду розглянути питання поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з позовом шляхом постановлення відповідної ухвали. У матеріалах справи відсутні докази дотримання судом першої інстанції вимог Кодексу адміністративного судочинства України, вказане питання вирішено під час розгляду адміністративного позову по суті.

Також суд першої інстанції не погоджується з мотивами, через які визнано неповажними причини пропуску позивачем строку звернення до суду. Обґрунтовуючи свій висновок суд першої інстанції застосував положення ч. 3 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній на момент постановлення судового рішення по суті спору, якою визначено дії суду в разі, якщо факт пропуску такого строку буде виявлено після відкриття провадження у справі. Але в своєму позові ОСОБА_1 зазначає, що виплату пенсії йому було припинено з березня 2016 року, просить поновити її виплату саме з цього моменту, а також окремим пунктом прохальної частини заявляє клопотання про визнання причини пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом поважною.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на момент вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі суду першої інстанції було відомо про порушення позивачем строку звернення до суду.

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що похилий вік позивача, його юридична необізнаність, відсутність доказів щодо дати, коли позивач дізнався про порушення його права, є достатніми підставами для визнання причини пропуску строку звернення до суду поважною, поновлення цього строку та відновлення порушеного права особи з березня 2016 року.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що порушення судом першої інстанції норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи в частині залишення позовних вимог без розгляду. Тому таке апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення - зміні.

Керуючись статями 139, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 січня 2018 року в справі № 235/6627/17 за позовом ОСОБА_1 до Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 січня 2018 року в справі № 235/6627/17 - змінити.

В абзаці першому резолютивної частини змінити дату, з якої визнано протиправною бездіяльність Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, з 12.06.2017 на 01.03.2016.

В абзаці другому резолютивної частини змінити дату, з якої зобов'язано Красноармійське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити виплату пенсії ОСОБА_1, з 12.06.2017 на 01.03.2016.

Абзац третій резолютивної частини виключити.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з моменту її складення в порядку, визначеному ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів М. Г. Сухарьок

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук