Справа № 804/361/18
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2018-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2018 року Справа № 804/361/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхно І.В, розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, -
09 січня 2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов направлений засобами поштового звязку 30 грудня 2017 року адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС України у Дніпропетровській області (а.с.4-15), у якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати акт Державної податкової інспекції Західно-Донбаської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області, а саме рішення про застосування фінансових санкцій від 11.12.2017 року №000208/04-36-40-06/НОМЕР_1.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 січня 2018 року адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у звязку з недотриманням позивачем вимог статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України було залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви (а.с.17-18).
05 лютого 2018 року на виконання ухвали позивачем усунуто недоліки позовної заяви та надано до суду уточнений адміністративний позов з такими позовними вимогами (а.с.22-23):
- скасувати рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про застосування фінансових санкцій від 11.12.2017 року №000208/04-36-40-06/НОМЕР_1.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено наступне:
- відповідно до наказу від 23.11.2017 року №6699-л посадовими особами Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області було проведено фактичну перевірку позивача з питань дотримання законодавства у сфері обігу підакцизних товарів;
- 19 грудня 2017 року позивач отримав оскаржуване рішення, яким відповідачем до нього застосовано фінансові санкції в розмірі 17 000,00 грн за реалізацію алкогольних напоїв (пива) без наявності діючої ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та 17 000,00 грн. за реалізацію тютюнових виробів без наявності діючої ліцензії на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами;
- з 01.10.2015 року до 01.10.2016 року у позивача діяла ліцензія на роздрібну торгівлю тютюновими виробами АЖ №020979;
- 15 вересня 2016 року позивач здійснив платіж за отримання ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами на наступний період та звернувся до органів ДФС з відповідною заявою;
- з 30.06.2016 року до 30.06.2017 року у позивача діяла ліцензія на роздрібну торгівлю алкогольними напоями;
- 27 червня 2017 року позивач здійснив платіж за отримання ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами на наступний період та звернувся до органів ДФС з відповідною заявою;
- відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 13.05.1996 року №493 «Про Тимчасовий порядок видачі ліцензій на право імпорту, експорту, оптової торгівлі алкогольними напоями» встановлено, що для контролю надходжень до бюджету плати за ліцензії орган, що їх видав, складає реєстри зазначених ліцензій і щомісяця подає їх державним податковим інспекціям за місцем діяльності підприємця до 15 числа місяця, наступного за звітним. Зазначені реєстри повинні містити дані, внесені до журналу обліку видачі ліцензій;
- позивачем завчасно було оформлено звернення на отримання вищезазначених ліцензій, відповідачем рішення про відмову у видачі ліцензії з обґрунтуванням причин відмови надіслано не було;
- отже, не відомо з яких причин відповідач зазначив інший строк дії ліцензії, від того строку, який був зазначений в заяві;
- необхідно також зазначити, що фінансові санкції, передбачені Законом України «Про державне регулювання» (481/95-ВР), підпадають під визначення адміністративно-господарської санкції, передбачене Господарським кодексом України (436-15), а тому необхідно враховувати приписи зазначеного Кодексу при розгляді матеріалів, які є підставою для застосування фінансових санкцій. Відповідно до ст. 250 Господарського кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом. При цьому адміністративно-господарська санкція вважається застосованою до суб'єкта господарювання з моменту прийняття рішення про застосування фінансових санкцій. Даний висновок міститься у листі ДПА від 14.04.2004 року №6506/7/21-0917 «Про застосування фінансових санкцій за порушення законодавства, що регулює відносини у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів».
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2018 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін та призначено до розгляду у судовому засіданні 28 лютого 2018 року о 10 год. 00 хв. (а.с.2-3).
Відповідач позов не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, надав до суду відзив на позовну заяву (а.с.44-56), в якому зазначив таке:
- за результатами розгляду вказаного акта фактичної перевірки ГУ ДФС відповідно до ст. 17 Закону №481 прийнято рішення від 11.12.2017 року №000208/04-36-40-06/НОМЕР_1 про застосування штрафних (фінансових) санкцій до ФОП ОСОБА_1 у розмірі 34 000,00 грн. за роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами без наявності відповідних ліцензій, яке направлено позивачу поштою з повідомленням про вручення та отримано 19.12.2017 року;
- позивач звернувся із заявою про видачу ліцензії до податкового органу, не врахувавши строк на винесення рішення про її надання;
- враховуючи викладене, фактична перевірка ФОП ОСОБА_1 проведена відповідно до чинного законодавства, штрафна (фінансова) санкція застосована обґрунтовано.
28 лютого 2018 року у судовому засіданні позивач та представник відповідача підтримали вищенаведені правові позиції. У звязку із наданням часу позивачу для надання відповіді на відзив на підставі положень частини другої статті 223 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні було оголошено перерву до 05 березня 2018 року о 14 год. 00 хв.
05 березня 2018 року від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача (а.с.65) та відповідь на відзив (а.с.64).
05 березня 2018 року представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином відповідно до приписів Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на відсутність перешкод для розгляду справи та потреби заслухати свідка чи експерта, на підставі частини девятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України 05 березня 2018 року суд ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Головним управлінням ДФС у Дніпропетровської області на підставі підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України прийнято наказ «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1)» від 23 листопада 2017 року №6699-п, яким прийнято рішення провести фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) за адресою: м. Першотравенськ, вул. Театральна, 8, з питань дотримання законодавства у сфері обігу підакцизних товарів. Період діяльності, який буде перевірятись: згідно статті 102 Податкового кодексу. Перевірку розпочати з 27 листопада 2017 року, тривалістю не більше 10 діб. Копії вказаного наказу 27 листопада 2018 року були вручені позивачу та продавцю ОСОБА_2, про що свідчать особисті підписи на наказі (а.с.46).
На підставі вищевказаного акта 11 грудня 2017 року Головним управлінням ДФС у Дніпропетровської області прийнято рішення про застосування фінансових санкцій №000208/04-36-40-06/НОМЕР_1, яким відповідно до абзацу пятого частини другої статті 17 Закону України від 19 грудня 1995 року №481/95-ВР застосовано до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 фінансові санкції у вигляді штрафу:
- 17 000,00 грн за реалізацію алкогольних напоїв (пива) без наявності діючої ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями;
- 17 000,00 грн. за реалізацію тютюнових виробів без наявності діючої ліцензії на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами (а.с.52-53).
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України встановлено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об'єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Стаття 80 Податкового кодексу України передбачає порядок проведення фактичної перевірки, пунктом 80.1 якої передбачено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
За приписами підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав: у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.
Пунктом 80.7 вказаної статті встановлено, що фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб'єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.
За приписами пункту 80.5 статті 80 Податкового кодексу України допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України Посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:
- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;
- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити субєкта (прізвище, імя, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса обєкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;
- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Пунктом 81.3 вищезазначеної статті передбачено, що під час проведення перевірок посадові (службові) особи органів державної служби повинні діяти у межах повноважень, визначених цим Кодексом. Керівники і відповідні посадові особи юридичних осіб та фізичні особи - платники податків під час перевірки, що проводиться контролюючими органами, зобов'язані виконувати вимоги контролюючих органів щодо усунення виявлених порушень законів про оподаткування і підписати акт (довідку) про проведення перевірки та мають право надати заперечення на цей акт (довідку).
Відповідно до пункту 86.1 статті 86 Податкового кодексу України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт.
В той же час, за положеннями стаття 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19 грудня 1995 року №481/95-ВР встановлено, що за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.
У статті 1 Закону України від 19 грудня 1995 року №481/95-ВР надано визначення таких термінів:
- ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб'єкта господарювання на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку;
- тютюнові вироби сигарети з фільтром або без фільтру, цигарки, сигари, сигарили, а також люльковий, нюхальний, смоктальний, жувальний тютюн, махорка та інші вироби з тютюну чи його замінників для куріння, нюхання, смоктання чи жування;
- алкогольні напої продукти, одержані шляхом спиртового бродіння цукровмісних матеріалів або виготовлені на основі харчових спиртів з вмістом спирту етилового понад 0,5 відсотка обємних одиниць, які зазначені у товарних позиціях 2203, 2204, 2205, 2206 (крім квасу "живого" бродіння), 2208 згідно з УКТ ЗЕД, а також з вмістом спирту етилового 8,5 відсотка обємних одиниць та більше, які зазначені у товарних позиціях 2103 90 30 00, 2106 90 згідно з УКТ ЗЕД (584а-18 );
- пиво насичений діоксидом вуглецю пінистий алкогольний напій із вмістом спирту етилового від 0,5 відсотка обємних одиниць, отриманий під час бродіння охмеленого сусла пивними дріжджами, що відноситься до товарної групи УКТ ЗЕД за кодом 2203 (584а-18 ).
Частина чотирнадцята статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» передбачає, що роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами може здійснюватися суб'єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій.
Пунктом 23 Тимчасового порядку видачі ліцензій на право імпорту, експорту, оптової торгівлі алкогольними напоями, затвердженого Постанови Кабінету міністрів України від 13 травня 1996 року №493 передбачено, що роздрібна торгівля алкогольними напоями та тютюновими виробами може провадитися суб'єктами підприємницької діяльності незалежно від форм власності, в тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій.
З аналізу вищенаведених норм можна дійти висновку, що субєкт господарювання, який реалізує тютюнові вироби та алкогольні напої без відповідної ліцензії, повинен нести відповідальність, передбачену приписами статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».
Щодо посилань позивача про відсутність у його діях складу правопорушення через завчасне здійснення ним оплати ліцензій суд звертає увагу на положення статті 1 Закону України «Про підприємництво» від 07.02.1991 року №698-ХІІ, відповідно до яких підприємництво це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.
З аналізу вказаного положення можна дійти висновку, що обовязок щодо належного здійснення підприємницької діяльності у відповідності до вимог чинного законодавства покладається саме субєкта підприємницької діяльності.
При цьому, здійснення платежу за отримання ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами не є тотожним отриманню такої ліцензії, у звязку з чим позивач не міг здійснювати таку торгівлю з моменту закінчення терміну дії попередньої ліцензії до отримання такої ліцензії на наступний період.
Поряд із цим, суд вважає помилковими твердження щодо обовязку видачі ліцензії із зазначенням строку її дії з моменту подання заяви, а не з моменту розгляду такої заяви уповноваженим органом, з огляду на таке.
Частиною 27 статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» ліцензія або рішення про відмову в її видачі видається заявнику не пізніше 10 календарних днів з дня одержання зазначених у цьому Законі документів. У рішенні про відмову у видачі ліцензії повинна бути вказана підстава для відмови.
Згідно з приписами пункту 29 Тимчасового порядку видачі ліцензій на право імпорту, експорту, оптової торгівлі алкогольними напоями, затвердженого Постанови Кабінету міністрів України від 13 травня 1996 року №493, рішення про видачу або відмову у видачі ліцензії приймається не пізніше ніж через 15 днів від дати реєстрації заяви зазначеними у пункті 26 органами.
Таким чином, в обох зазначених випадках податковим органом не було порушено визначені частиною 27 статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» та пунктом 29 Тимчасового порядку видачі ліцензій на право імпорту, експорту, оптової торгівлі алкогольними напоями строки прийняття рішень про видачу ліцензій зазначених позивачу. При цьому, суд зауважує, що правомірність дій контролюючого органу щодо видачі ліцензій не є предметом розгляду у заявленому спорі, у звязку з чим не можуть підлягати дослідженню в межах цього судового провадження.
Позивач також посилається на положення статті 250 Господарського кодексу України щодо шестимісячного строку з моменту виявлення та річного строку з моменту вчинення порушення для застосування адміністративно-господарських штрафних санкцій, в тому числі й передбачених Законом України від 19 грудня 1995 року №481/95-ВР та висновки листа Державної податкової адміністрації України від 14 квітня 2004 року №6506/7/21-0917 «Про застосування фінансових санкцій за порушення законодавства, що регулює відносини у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів», проте такі посилання не можуть бути взяті судом до уваги, з огляду на таке.
Так, відповідно до частини першої статті 250 Господарського кодексу України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.
Однак, суд звертає увагу, що вказану статтю доповнено частиною другою згідно із Законом від 02.12.2010 року №2756-VI; із змінами, внесеними згідно із Законами від 04.07.2013 року №406-VII, від 16.07.2015 року №629-VIII, які були вже чинними на момент виникнення спірних відносин, за положеннями якої дія цієї статті не поширюється на штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України, Законом України «Про банки і банківську діяльність» та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи доходів і зборів.
Таким чином, зі змісту частини другої вказаної статті вбачається, що дія частини першої статті 250 Господарського кодексу України не розповсюджується, зокрема, на штрафні санкції, контроль за дотриманням яких покладено на органи доходів і зборів.
До того ж, суд звертає увагу позивача, що вищевказаний лист було видано Державною податковою адміністрацією України до моменту прийняття Податкового кодексу України та внесення змін до статті 250 Господарського кодексу України, у звязку з чим на теперішній час висновки цього листа не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.
Суд зазначає, що у своїй відповіді на відзив та заяві, які датовані 03 березня 2018 року, а також надійшли до суду засобами електронного звязку 05 березня 2018 року та зареєстровані за вхідними №1642-ел та №1643-ел відповідно, позивач також зазначив, що до суду не надані документальні докази продажу підакцизних товарів, за що було накладено санкції, а також просив суд прийняти до увагу, що позивач є сумлінним платником податків та зборів, виховує двох малолітніх дітей та сплачує аліменти на старшу двадцятирічну дитину.
Суд також вважає за необхідне звернути увагу, що позивач також у своїй заяві просив суд у разі відмови у задоволенні позову, прийняти рішення про розстрочення виплати штрафу.
Частиною пятою статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» у разі невиконання суб'єктом господарювання рішення органів, зазначених у частині третій цієї статті, сума штрафу стягується на підставі рішення суду.
До того ж, пунктом 100.2 статті 100 Податкового Платник податків має право звернутися до контролюючого органу із заявою про розстрочення та відстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу. Платник податків, який звертається до контролюючого органу із заявою про розстрочення, відстрочення грошових зобов'язань, вважається таким, що узгодив суму такого грошового зобов'язання.
Таким чином, суд в межах розгляду спору щодо скасування рішення про застосування фінансових санкцій від 11 грудня 2017 року №000208/04-36-40-06/НОМЕР_1 не уповноважений вирішувати питання про розстрочення сплати таких санкцій позивачем.
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано до матеріалів належних та допустимих доказів, які б спростували обставини зафіксовані контролюючим органом у акті перевірки.
За приписами частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
З аналізу чинного законодавству та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті рішення про застосування фінансових санкцій від 11 грудня 2017 року №000208/04-36-40-06/НОМЕР_1 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України. Отже, відповідачем, як субєктом владних повноважень, під час судового розгляду повністю доведено правомірність оскаржуваного рішення.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що викладені в адміністративному позові доводи позивача є такими, що не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 9, 73-77, 86, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
На підставі положень статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя ОСОБА_6