Справа № 361/822/17
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2018-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 361/822/17 Суддя (судді) першої інстанції: Петришин Наталія Миколаївна
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кобаля М.І.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.,

при секретарі: Кузик М.А.

за участю:

позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: Шатило Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційних скарг ОСОБА_3 та Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області на постанову Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області про визнання протиправним дій, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування завданої шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - Позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області (далі - Відповідач) у якому просив (за текстом позовної заяви):

1) Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради за відмову надати талони на проїзд до посвідчення інваліда III групи на право на пільги видане Броварським горсобезом 28.04.1993 року, серія НОМЕР_1.

2) Зобов'язати Управління соціального захисту населення Броварської міської ради надати талони на проїзд ОСОБА_3 до посвідчення інваліда III групи на право на пільги видане Броварським горсобезом 28.04.1993 року, серія НОМЕР_2.

3) Визнати протиправними дії відповідача щодо ненадання належної відповіді на звернення позивача від 08.08.2016, де не зазначено правових підстав відмови надання талонів позивачу з посиланням на Закони та немає роз'яснення порядку оскарження прийнятого рішення.

4) Зобов'язати Управління соціального захисту населення Броварської міської ради надати вмотивовану та обґрунтовану відповідь на заяву позивача, відповідно ст. ст. 15, 19, 20 Закону України « Про звернення громадян».

5) Відшкодувати ціну проїзних документів на поїзд № 121 від 22.08.2016 в розмірі 236 грн., згідно проїзного документу на поїзд № 284 від 24.08.2016 в розмірі 211 грн. та витрати в сумі 300 грн. на проїзд маршрутних таксі в обидві сторони, шляхом стягнення з Управління соціального захисту населення Броварської міської ради кошти в сумі 747 грн. (сімсот сорок сім грн.) матеріальних збитків.

6) Відшкодувати позивачу моральні збитки, які підтверджуються тим, що останній користувався при поїздках вагонами нижчої категорії (плацкарт), що завдало позивачу значних незручностей при тяжких захворюваннях, в сумі 1000 грн.

7) Зобов'язати відповідача надати суду звіт про виконання судового рішення.

30.03.2017 ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції із заявою про збільшення позовних вимог від 30.03.2017 (вх.11306) (Т.1 а.с.22-23).

В зазначеній заяві позивач просив, зокрема:

1) Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради за незабезпечення позивача санаторно-курортним лікуванням в 2016 році.

2) Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради за не внесення змін в Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків, де позивач рахується як інвалід війни III групи та надання довідки позивачу від 31.05.2016, що він має пільги як інвалід війни III групи.

3) Зобов'язати Управління соціального захисту населення, Броварської міської ради внести зміни в Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків та зареєструвати позивача як особу яка має пільги встановлені для інвалідів війни II групи, та зобов'язати відповідача надати відповідну довідку.

4) Додатково до заявлених матеріальних збитків в сумі 747 грн. (сімсот сорок сім грн..), просив компенсувати матеріальні збитки за недотриману путівку на санаторне курортне лікування в розмірі 3000 гривен та стягнути з Управління соціального захисту населення Броварської міської ради кошти в розмірі 3 747 грн. (три тисяч сімсот сорок сім грн.) матеріальних збитків загальної суми.

5) Додатково до заявленої моральної шкоди в 1000 гривен, відшкодувати позивачу моральну шкоду за не отримане санаторно-курортне лікування в 2016 в сумі 5 000 грн., ( п'ять тисяч гривен), які підтверджуються тим, що позивач 4 рази стаціонарно лікувався та йому рекомендоване санаторно-курортне, якого йому не надали чим завдали значної втрати здоров'ю.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2017 року в задоволенні клопотання позивача про прийняття заяви про збільшення розміру позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати повністю зазначену ухвалу суду першої інстанції, як таку, що перешкоджала долучити надані апелянтом докази до матеріалів справи та перешкоджала повному захисту прав, свобод і інтересів останнього (за текстом апеляційної скарги).

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2017 у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2017 року про відмову в задоволенні клопотання про прийняття заяви щодо збільшення розміру позовних вимог у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області про визнання дій протиправними та відшкодування завданої шкоди відмовлено.

Під час розгляду суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що відповідно до норм адміністративного судочинства, не передбачено порядку оскарження ухвал про відмову в задоволенні клопотання про прийняття заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Зокрема, заперечення проти такої ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 КАС України (в редакції до 15.12.2017, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), зокрема, позивач має право в будь-який час до закінчення судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитися від адміністративного позову.

Таким чином, судом першої інстанції незаконно та необґрунтовано постановлено ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2017 року про відмову в задоволенні клопотання позивача про прийняття заяви про збільшення розміру позовних вимог.

На підставі вищезазначеного, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що ОСОБА_3 мав законне право на збільшення позовних вимог, адже станом на 30.03.2017 судовий розгляд даної справи закінчений не був. А тому, для належного захисту прав позивача, заява останнього про збільшення позовних вимог від 30.03.2017 (вх.11306) підлягає розгляду в суді апеляційної інстанції, як невід'ємна частина позовної заяви.

Так, постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року зазначений адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, сторони подали апеляційні скарги, в яких просять суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції.

Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши позивача та представника відповідача, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, а оскаржувану постанову - скасувати, виходячи з наступного.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 має посвідчення інваліда війни ІІ групи серії НОМЕР_3, що надає йому право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, а також посвідчення інваліда ІІІ групи серії НОМЕР_4, що надає йому право на пільги та переваги, встановлені законодавством СРСР і радянських республік для інвалідів Вітчизняної війни (Т.1 а.с.4).

08.08.2016 року (вх.259/0110) ОСОБА_3 звернувся до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області із заявою, в якій просив повідомити про те, який він в черзі на санаторно-курортне лікування та чи буде надана йому путівка у 2016 році. Також, просив надати талони на проїзд відповідно до посвідчення інваліда ІІІ групи, яке видане Броварським горсобезом 28.04.1993 року № НОМЕР_5, або повідомити про причини відмови у наданні таких талонів. Просив надати відповідь на його усну скаргу на дії працівників відділу щодо реєстрації довідки про склад та сім'ї у реєстрі пільгових категорій (Т.1 а.с.5).

Листом № 01-10.1/263 від 16.08.2016 Управлінням соціального захисту населення Броварської міської ради надана відповідь на звернення позивача, в якому надано роз'яснення щодо путівок на санаторно-курортне лікування, вказано, що позивач перебуває на черзі для отримання санаторно-курортної путівки, як інвалід ІІ групи з 31.05.2016, за №15, а також роз'яснено порядок включення до Реєстру інформації про пільговика. Повідомлено про отримані позивачем, як інвалідом ІІ групи, талонів на пільговий проїзд серії НОМЕР_6, які діють з 2013 по 2018 рік (Т.1 а.с.6-7).

Крім того, як вбачається із заяви позивача від 08.08.2016, останній просив надати йому талони на проїзд відповідно до посвідчення інваліда ІІІ групи, яке видане Броварським горсобезом 28.04.1993 року № НОМЕР_5, або повідомити про причини відмови у наданні таких талонів.

Однак, як вбачається з листа № 01-10.1/263 від 16.08.2016 року Управлінням соціального захисту населення Броварської міської ради, в нього відсутні будь-які роз'яснення щодо видачі талонів на пільговий проїзд згідно посвідчення позивача, як інваліда ІІІ групи, на право на пільги, видане Броварським горсобезом 28.04.1993 року № НОМЕР_5.

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача, звернувся до суду з даним позовом за захистом свої прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач має право на отримання листів талонів за 2015 та 2016 роки на право одержання проїзних документів (квитків) безкоштовно один раз на два роки або з 50-відсотковою знижкою їх вартості один раз на рік, розгляд заяви позивача здійснений відповідачем не у повному обсязі, оскільки питання щодо видачі талонів на пільговий проїзд згідно посвідчення ОСОБА_3, виданого Броварським горсобезом 28.04.1993 №471071 у відповіді не висвітлено.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що чинним законодавством не передбачено можливості компенсації витрачених коштів особою, яка має пільги згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», органами праці та соціального захисту населення у випадку ненадання талонів на право одержання проїзних документів (квитків) з 50-відсотковою знижкою. Крім того, суд прийшов до висновку про відсутність підтвердження належними та допустимими доказами завдання позивачу діями та бездіяльністю відповідача моральних збитків.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, 31.05.2016 Управлінням соціального захисту населення Броварської міської ради видано ОСОБА_3 довідку №15-18/450, в якій зазначено, що він дійсно перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків, які мають право на пільги з 30.05.2003, як інвалід війни ІІІ групи, на двох осіб (Т. 1 а.с.27).

При цьому, згідно персональної облікової картки пільговика - ОСОБА_3 вбачається, що він є інвалідом війни ІІ групи згідно документу, який дає право на пільгу від 04.04.2007 серії НОМЕР_9.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що 31.05.2016 ОСОБА_3 звернувся до начальника Управління соціального захисту населення Броварської міської ради із заявою про взяття на облік для отримання санаторно-курортної путівки.

Водночас, зі змісту вказаної заяви, а також журналу обліку заяв на отримання путівок інвалідам війни, книги обліку путівок в санаторії, довідки №453 від 02.08.2017 на одержання путівки на санаторно-курортне лікування, довідки спеціалізованого клінічного санаторію «Перемога» від 20.09.2017 №5553/01-08 вбачається, що путівку на санаторно-курортне лікування у позивач отримав у серпні 2017 року.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Щодо позивних вимог про визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради щодо відмови надати талони на проїзд до посвідчення інваліда III групи на право на пільги видане Броварським горсобезом 28.04.1993 року, серія НОМЕР_1, та зобов'язання відповідача надати такі талони, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі по тексту - Закон №3551-XII) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 вказаного Закону права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни.

Згідно ст. 2 Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, підписаною Урядами Республіки Молдова, Російської Федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, яка набрала чинності для України 12.03.1993 (далі по тексту - Угода) інвалідам Великої Вітчизняної війни I та II груп та особам, прирівняним до них, надається право безкоштовного проїзду залізницею чи на суднах транзитних та місцевих ліній річкового флоту територіями держав-учасниць цієї Угоди один раз на рік (туди та назад) та з 50-відсотковою знижкою повітряним, водним чи міжміським автомобільним транспортом. Героям Радянського Союзу та особам, які нагороджені орденом Слави трьох ступенів, надається право безоплатного проїзду один раз на рік (туди та назад) на зазначених видах транспорту.

Інвалідам Великої Вітчизняної війни III групи та особам, прирівняним до них, надається 50-відсоткова знижка з вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) залізницею, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом.

Додатком 1 до Угоди визначені категорії громадян, прирівняних за пільгами на проїзд у міжміському транспорті до інвалідів Великої Вітчизняної війни, до яких, зокрема відносяться інваліди з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, отриманих під час захисту колишнього СРСР або під час виконання інших обов'язків військової служби.

Дія цієї Угоди поширюється на інвалідів і учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, для яких встановлені пільги на проїзд на відповідних видах транспорту згідно з додатками 1,2,3.

Підставою для придбання пільгового проїзного квитка є посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд, видані відповідними органами колишнього СРСР або Сторонами за формою, що діяла на 1 січня 1992 року, за місцем постійного проживання особи, яка має право на пільговий проїзд (ст. 7 Угоди ).

Як вбачається з зазначеної Угоди, її мета - це взаємне визнання Державами-учасниками прав інвалідів, не тільки Великої Вітчизняної війни, але і осіб, які прирівняні до них.

Зазначені пільги були надані законодавством колишнього СРСР, та в подальшому закріплені й у Законі №3551-ХІІ, абзацом 2 пунктом 21 статті 13 якого передбачено, що інвалідам III групи надається право безплатного проїзду один раз на два роки (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом незалежно від наявності залізничного сполучення або проїзду один раз на рік (туди і назад) зазначеними видами транспорту з 50-процентною знижкою вартості проїзду.

Отже, особа, яка є інвалідом ІІІ групи та має право на пільги, встановлені законодавством СРСР та союзних республік для інвалідів Вітчизняної війни, має право на безплатний проїзд один раз на два роки (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом незалежно від наявності залізничного сполучення або проїзду один раз на рік (туди і назад) зазначеними видами транспорту з 50-процентною знижкою вартості проїзду.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни регламентовано затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 Положеннями про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни (далі по тексту - Положення №302).

Пунктом 2 вказаного Положення передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Листи талонів на право одержання ветеранами війни і особами, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості є документом, на підставі якого надається право на пільговий проїзд зазначеним особам згідно з пунктом 17 частини першої статті 12, пунктом 21 частини першої статті 13, пунктом 16 частини першої статті 14, пунктом 18 частини першої статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до п. 7-1 Положення №302 листи талонів на право одержання ветеранами війни і особами, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості видають інвалідам війни, учасникам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», - органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Отже, саме на органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина покладено обов'язок з видачі листів талонів на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості інвалідам війни.

Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» установлено, що виготовлення бланків посвідчень ветеранів війни і бланків листів талонів на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості та нагрудних знаків здійснюється Міністерством фінансів для інвалідів війни, учасників війни та осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», - за замовленням Міністерства соціальної політики. Виготовлення зазначених бланків та нагрудних знаків здійснюється за рахунок і в межах асигнувань, передбачених для відповідних органів у державному бюджеті.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач має право на одержання проїзних документів (квитків) згідно посвідчення серії ІІ №471047 щорічно, у зв'язку з чим ненадання Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області ОСОБА_3 таких талонів не узгоджується з приписами чинного законодавства.

При цьому судом враховується, що в якості підстави неможливості забезпечення видачі позивачу талонів відповідач посилається на лист Міністерства соціальної політики від 06.04.2017 №б/н (Т. 1 а.с. 102). У вказаному листі зазначено, що у різні періоди до 2015 року включно листи талонів на пільговий проїзд територією країн - членів СНД виготовлялися або окремою країною для всіх країн - учасниць Угоди, або самостійно країною - учасницею Угоди. Станом на листопад 2016 року жодна з країн - учасниць Угоди не ініціювала внесення до порядку денного питання виготовлення листів талонів як і питання про припинення дії Угоди. За інформацією Виконкому СНД, чинна нормативна база забезпечує реалізацію пільгового проїзду на період 2016-2020 років, тому державам - учасницям Угоди необхідно забезпечити виготовлення листів талонів за вказаний період за формою, що діяла на 01.01.1992. Відповідно до прийнятих Верховною Радою України 20.12.2016 змін до Бюджетного кодексу України з 01.01.2017 видатки на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян включено до видатків місцевих бюджетів, у зв'язку з чим постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 потребує приведення у відповідність до законодавства в частині джерел фінансування окремих видатків.

На думку суду, посилання відповідача на вказаний лист є безпідставним, оскільки чинним законодавством не ставиться у залежність можливість реалізації права особи на пільговий проїзд із наявністю чи відсутністю в уповноваженого органу державної влади бланків листів талонів.

Крім того, відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у п. 23 рішення «Кечко проти України» від 08.11.2005 року, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області щодо ненадання ОСОБА_3 талонів на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно із 50-відсотковою знижкою їх вартості та зобов'язання Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області надати ОСОБА_3 талони на право одержання проїзних документів (квитків) згідно посвідчення серії НОМЕР_7.

Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог про визнати протиправними дій відповідача щодо ненадання належної відповіді на звернення позивача від 08.08.2016, де не зазначено правових підстав відмови надання талонів позивачу з посиланням на Закони та немає роз'яснення порядку оскарження прийнятого рішення, а також зобов'язання Управління соціального захисту населення Броварської міської ради надати вмотивовану та обґрунтовану відповідь на заяву позивача, відповідно ст. ст. 15, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян», судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Закон України «Про звернення громадян» (далі по тексту - Закон №393/96) регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону №393/96 звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Приписи ст. 15 вказаного Закону визначають, що Органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, інвалідів Великої Вітчизняної війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто.

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до ст. 19 Закону №393/96 органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані, зокрема, об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев'ятого частини першої цієї статті.

Згідно ст. 20 Закону №393/96 звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.

Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що особа має право на розгляд всіх питань, порушених у зверненні, із наданням належної та вмотивованої відповіді щодо них. Крім того, у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою суб'єкт, якому подане звернення, зобов'язаний роз'яснити порядок оскарження прийнятого за заявою рішення.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи та було встановлено раніше, за наслідками розгляду заяви позивача від 08.08.2016 відповідач у листі від 16.08.2016 №01-10.1/263 жодним чином не зазначив про результати розгляду пункту 2 заяви позивача, а саме прохання надати талони на проїзд на посвідчення інваліда ІІІ групи на право на пільги, видане Броварським горсобезом 28.04.1993 за №471071, або повідомити причину відмови надавання талонів на проїзд. Натомість, у своїй відповіді Управління соціального захисту населення Броварської міської ради зазначає, що талони серії НОМЕР_6, які діють з 2013 року по 2018 рік, на право одержання ветераном війни проїзних квитків безплатно, позивачу, як інваліду війни ІІІ групи, видано 16.04.2013. Тобто, як вірно зазначає позивач, повної та всебічної відповіді на звернення останнього від 08.08.2016 відповідачем надано не було, як і не зазначено порядок оскарження прийнятного за наслідками розгляду заяви рішення.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було встановлено особу, яка розглядала звернення, а також час її розгляду, на переконання суду апеляційної інстанції є безпідставними, оскільки зі змісту листа від 16.08.2016 №01-10.1/263 вбачається, що останнє розглянуто начальником Управління соціального захисту населення Броварської міської ради, а час розгляду звернення, який здійснювався без участі громадянина, чинним законодавством зазначати не вимагається.

Твердження ОСОБА_3 про те, що покладення на відповідача обов'язку з повторного розгляду звернення не узгоджується з вимогами Закону № 393/96 в частині порядку та строків суд вважає необґрунтованим, оскільки у даному випадку розгляд звернення здійснюватиметься за правилами та процедурою, передбаченою Законом №393/96, однак на виконання судового рішення, яке в силу ч. 1 ст. 129-1 Конституції України є обов'язковим для виконання. При цьому, обґрунтовану та вмотивовану відповідь на заяву позивача від 08.08.2016 відповідач може надати виключно за наслідками її повторного розгляду, адже вперше вона вже була розглянута, однак з порушенням вимог Закону №393/96, про що зазначено вище.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає за необхідне вказані позовні вимоги задовольнити частково, визнавши протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області, що полягають у порушенні вимог ст. 19 Закону №393/96 при розгляді звернення (заяви) ОСОБА_3 від 08.08.2016, та зобов'язавши відповідача повторно розглянути звернення ОСОБА_3 у порядку та терміни, передбачені вказаним Законом.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій Управління соціального захисту населення Броварської міської ради за незабезпечення позивача санаторно-курортним лікуванням в 2016 році судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 3 ст. 13 Закону №3551-ХІІ інвалідам війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги, зокрема, безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад.

Інваліди війни з числа осіб, які брали безпосередню участь у бойових діях під час Великої Вітчизняної війни та війни з Японією, безплатно забезпечуються санаторно-курортним лікуванням першочергово із числа позачерговиків.

Порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Інваліди війни забезпечуються путівками відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах охорони здоров'я, соціального захисту населення, захисту державного кордону, та іншими органами за місцем перебування інваліда на обліку або за місцем його роботи.

Затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.2006 року №187 Порядок забезпечення санаторно-курортними путівками деяких категорій громадян структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських рад (далі по тексту - Порядок №187) визначає механізм забезпечення структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських рад санаторно-курортними путівками (далі - путівками) до санаторно-курортних закладів відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (3551-12), «Про жертви нацистських переслідувань» (1584-14) та «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (875-12).

Пунктом 2 Порядку №187 передбачено, що структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчі органи міських рад забезпечують за рахунок коштів державного бюджету безплатними путівками до санаторно-курортних закладів ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність, зокрема, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за рахунок коштів відповідної субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам; ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність, зокрема, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та інвалідів у санаторіях, що належать до сфери управління Мінсоцполітики.

Відповідно до п. 5 Порядку №187 путівки видаються особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, відповідно до медичних рекомендацій з урахуванням пільг, передбачених законодавством для конкретної категорії осіб, в порядку черговості у міру надходження путівок. Для одержання путівки подається заява та медична довідка лікувальної установи за формою № 070/о.

Водночас, приписи абз. 1 п. 6 Порядку №187 закріплюють, що інваліди війни та інваліди, зазначені у статті 6-2 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» (1584-14), забезпечуються путівками строком на 18-21 день позачергово щороку (із січня по грудень).

Пунктом 14 Порядку №187 передбачено, що особа, що перебуває на обліку для забезпечення путівки в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органах міських рад, але в поточному році одержала безплатну путівку в іншій організації, знімається з обліку.

Повторне взяття на облік здійснюється відповідно до пункту 5 цього Порядку.

Зі змісту наведених положень актів законодавства вбачається, що позивач як інвалід війни, має право на забезпечення путівкою позачергово щороку. При цьому, як було встановлено раніше, 31.05.2016 ОСОБА_3 звертався до відповідача із заявою про отримання санаторно-курортної путівки. Водночас, матеріали справи свідчать, що на підставі вказаної заяви санаторно-курортну путівку позивачу у санаторій «Перемога» було надано лише у серпні 2017 року.

Таким чином, оскільки наявні у матеріалах справи документи свідчать, що протягом 2016 року забезпечення виконання наведених норм законодавства Управління соціального захисту населення Броварської міської ради здійснено не було, позовні вимог в частині визнання протиправними дії відповідача за незабезпечення ОСОБА_3 санаторно-курортним лікуванням у 2016 році є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог про визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради за не внесення змін в Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків, де позивач рахується як інвалід війни III групи та надання довідки позивачу від 31.05.2016, що він має пільги як інвалід війни III групи, та зобов'язання Управління соціального захисту населення, Броварської міської ради внести зміни в Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків та зареєструвати позивача як особу яка має пільги встановлені для інвалідів війни II групи, та зобов'язання відповідача надати відповідну довідку, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 №117 (далі по тексту - Положення №117) затверджено Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги (далі по тексту - Реєстр), - автоматизований банк даних, створений для забезпечення єдиного державного обліку фізичних осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із законами України (далі - пільговики).

Реєстр складається з баз даних Мінсоцполітики, Міністерства соціальної політики Автономної Республіки Крим, головних управлінь праці та соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, управлінь праці та соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, структурних підрозділів з питань праці та соціального захисту населення виконавчих органів міських рад.

Відповідно до п. 2 Положення №117 управління праці та соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, структурні підрозділи з питань праці та соціального захисту населення виконавчих органів міських рад (далі - уповноважені органи): організовують збирання, систематизацію і зберігання зазначеної у пункті 2 цього Положення інформації та забезпечують її автоматизоване використання для контролю за відомостями, які подаються підприємствами та організаціями, що надають послуги, для розрахунків за надані пільговикам послуги; ведуть облік пільговиків шляхом формування на кожного пільговика персональної облікової картки згідно з формою « 1-пільга», в якій використовується індивідуальний ідентифікаційний номер пільговика у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; вносять до Реєстру відповідні уточнення у разі визнання такими, що втратили чинність, чи зупинення дії законодавчих актів, на підставі яких пільговики отримують пільги; надають консультації пільговикам, підприємствам та організаціям, що надають послуги.

Абзацом 1 пункту 5 Положення №117 передбачено, що для включення до Реєстру інформації про пільговика він подає уповноваженому органу копії документів, що підтверджують право пільговика та членів його сім'ї на пільги (з пред'явленням оригіналів цих документів), копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів, пред'являє паспорт та надає інформацію про характеристику житла та послуги, щодо отримання яких він має пільги та реально ними користується.

Відповідно до п. 6 Положення №117 пільговик, який має право на конкретну пільгу згідно з кількома законами України, включається до Реєстру як пільговик, що користується цією пільгою згідно з одним Законом України за його вибором.

Якщо фізична особа має право на пільги згідно з кількома законами, до Реєстру включається така інформація про пільговика.

У разі коли фізична особа, яка має і використовує право на пільги на підставі одного із законів України, використовує також своє право на інші пільги як член сім'ї пільговика, який має право на пільги згідно з іншими законами, ця фізична особа включається до Реєстру також як член сім'ї пільговика.

Відповідно до п. 9 Положення №117 пільговик має право знайомитися з даними, що містяться в Реєстрі, та у разі незгоди з ними звернутися письмово до уповноваженого органу про їх виправлення.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, зі змісту наданої відповідачем на вимогу суду апеляційної інстанції персональної облікової картки пільговика - ОСОБА_3, останній зареєстрований як інвалід війни ІІ групи згідно документа, який дає право на пільгу, НОМЕР_8 від 04.04.2007 з кінцевим терміном дії - 31.12.2054. При цьому, в обліковій картці зазначено, що дія статусу категорії пільговика як інваліда війни ІІІ групи завершилася 03.04.2007.

Натомість, як вірно підкреслив позивач та вбачається з матеріалів справи, Управлінням соціального захисту населення Броварської міської ради 31.05.2016 ОСОБА_3 видано довідку №15-18/450, в якій зазначено, що останній перебуває на обліку в Реєстрі як інвалід війни ІІІ групи, що, у свою чергу, не узгоджується ні з даними Реєстру, ні з матеріалами справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправними дій Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області за надання довідки від 31.05.2016 ОСОБА_3, що позивач має пільги як інвалід війни ІІІ групи.

Водночас, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними позовні вимоги про визнання протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради за не внесення змін в Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків, де позивач рахується як інвалід війни III групи, та зобов'язання Управління соціального захисту населення, Броварської міської ради внести зміни в Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків та зареєструвати позивача як особу яка має пільги встановлені для інвалідів війни II групи, а також зобов'язання відповідача надати відповідну довідку, оскільки відповідні зміни до Реєстру внесені, а доказів відмови Управління соціального захисту населення Броварської міської ради у видачі довідки із відповідною Реєстру інформацією матеріали справи не містять.

Надаючи оцінку обґрунтованості заявлених позовних вимог про відшкодування ціну проїзних документів на поїзд № 121 від 22.08.2016 в розмірі 236 грн., згідно проїзного документу на поїзд № 284 від 24.08.2016 в розмірі 211 грн. та витрати в сумі 300 грн. на проїзд маршрутних таксі в обидві сторони, шляхом стягнення з Управління соціального захисту населення Броварської міської ради кошти в сумі 747 грн. (сімсот сорок сім грн.) матеріальних збитків, а також компенсації матеріальних збитків за недотриману путівку на санаторне курортне лікування в розмірі 3000 гривен та стягнення з Управління соціального захисту населення Броварської міської ради кошти в розмірі 3 747 грн. (три тисяч сімсот сорок сім грн.) матеріальних збитків загальної суми, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями чинного законодавства не передбачено можливості компенсації витрачених коштів особі, яка має право на пільги згідно Закону №3551-ХІІ, за рахунок органів соціального захисту населення у випадку неотримання позивачем листів талонів на право одержання проїзних документів (квитків) з 50-відсотковою знижкою їх вартості. При цьому судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що, як було встановлено раніше, реалізація права на отримання проїзних документів (квитків) з 50-відсотковою знижкою їх вартості здійснюється шляхом отримання відповідних листів талонів, а не грошових коштів.

Щодо стягнення з відповідача матеріальних збитків за недотриману путівку на санаторне курортне лікування в розмірі 3000 гривен, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до абз. 5 п. 3 ст. 13 Закону №3551-ХІІ за бажанням інвалідів замість путівки на санаторно-курортне лікування вони можуть один раз на два роки одержувати грошову компенсацію: інваліди війни I-II груп - у розмірі середньої вартості путівки, інваліди війни III групи - у розмірі 75 процентів середньої вартості путівки. Грошова компенсація надається незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Пунктом 19 Порядку №187 передбачено, що грошова компенсація замість санаторно-курортної путівки для інвалідів війни та інвалідів, зазначених у статті 6-2 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» (1584-14), і компенсація вартості самостійного санаторно-курортного лікування учасникам бойових дій, учасникам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (3551-12), та особам, зазначеним у статтях 6-1, 6-3 і 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» (1584-14), виплачується в порядку і розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2004 р. N 785 (785-2004-п) (Офіційний вісник України, 2004 р., N 24, ст. 1598).

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2004 №785 затверджено Порядок виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян (далі по тексту - Порядок №875), який визначає механізм виплати грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки (далі - грошова компенсація) та компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування, передбачених Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (3551-12), «Про жертви нацистських переслідувань» (1584-14) та «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» (3721-12).

Пунктом 2 Порядку №785 передбачено, що грошова компенсація виплачується інвалідам війни та інвалідам, зазначеним у статті 6-2 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» (1584-14), за місцем їх обліку один раз на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації за бажанням, якщо ці особи протягом двох років не одержували безоплатних санаторно-курортних путівок, незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Грошова компенсація виплачується у таких розмірах: інвалідам I і II групи - 100 відсотків середньої вартості путівки; інвалідам III групи - 75 відсотків середньої вартості путівки.

У разі зміни групи інвалідності за період перебування інваліда на обліку грошова компенсація виплачується у розмірі відповідно до групи інвалідності, встановленої йому на дату виплати.

Згідно п. 3 Порядку №785 підставою для виплати грошової компенсації є такі документи: заява про виплату грошової компенсації; посвідчення особи, що підтверджує її належність до категорії громадян, зазначених у пункті 2 цього Порядку; облікові дані про одержання путівок та грошової компенсації.

Відповідно до п. 6 Порядку №785 грошова компенсація виплачується особам через два роки після звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації, якщо вони протягом цього періоду не одержували безоплатної санаторно-курортної путівки.

Для осіб, які не перебувають на обліку для санаторно-курортного лікування, вперше грошова компенсація виплачується у разі звернення із заявою через два роки після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (1109-15).

Право на компенсацію вартості самостійного санаторно-курортного лікування настає з дня звернення із заявою про її виплату один раз на два роки (з урахуванням року проходження самостійного санаторно-курортного лікування).

У разі зміни статусу особи період перебування її на обліку для одержання грошової компенсації обчислюється з дня набуття нового статусу.

Отже, право на отримання компенсації грошової вартості путівки виникає в інваліда війни за наявності наступних умов - неодержання протягом двох років безоплатних санаторно-курортних путівок, незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань, та зверненням із відповідною заявою з доданням до неї необхідних документів.

За таких обставин, оскільки чинним законодавством передбачено механізм компенсації вартості путівки, а матеріалами справи не підтверджується існування щодо позивача обов'язкових передбачених Порядком №875 умов, за яких в особи виникає право на відповідну компенсацію, судова колегія приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині компенсації позивачу матеріальних збитків за недотриману путівку на санаторне курортне лікування в розмірі 3000 гривен шляхом стягнення вказаних коштів з відповідача.

Щодо позовних вимог про відшкодування позивачу моральних збитки, які підтверджуються тим, що останній користувався при поїздках вагонами нижчої категорії (плацкарт), що завдало позивачу значних незручностей при тяжких захворюваннях, в сумі 1000 грн. та відшкодування позивачу моральної шкоди за не отримане санаторно-курортне лікування в 2016 в сумі 5 000 грн., ( п'ять тисяч гривен), які підтверджуються тим, що позивач 4 рази стаціонарно лікувався та йому рекомендоване санаторно-курортне, якого йому не надали чим завдали значної втрати здоров'ю, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Приписи ст. 1167 ЦК України визначають, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов'язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14, а також у постанові від 20.02.2018 у справі №818/1394/17.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не було надано до суду жодних доказів, які підтверджують завдання йому такої шкоди та не було доведено причинно-наслідкового зв'язку з предметом позову.

Щодо посилання позивача на порушення судом першої інстанції ряду положень норм процесуального права, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що матеріалами справи підтверджується допущення судом помилки при зазначенні дати судового засідання у судовій повістці на 04.10.2017, у той час як сам по собі факт направлення судового рішення із порушенням встановленого процесуальним законом строку та розгляд справи поза межами такого строку не можуть бути підставами для скасування судового рішення.

Доводи позивача в апеляційній скарзі щодо розгляду справи неповноважним судом не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного перегляду справи, оскільки доказів необґрунтованості постановленої судом першої інстанції ухвали від 20.06.2017 про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід судді матеріали справи не містять. Крім того, підстави для відводу (самовідводу) судді, що були передбачені КАС України у реакції до 15.12.2017, судовою колегією у ході розгляд справи не встановлені.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянтів не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

При цьому судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч.1 ст. 77 КАС України).

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, позивачем доведено обґрунтованість своїх вимог у певній частині, у той час як відповідачем, як суб'єктом владних повноважень дані твердження не спростовано. Водночас, в іншій частині позовних вимог відповідачем надано на підтвердження своєї позиції докази, які підтверджують правомірність дій останнього.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.

У зв'язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 243, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області - задовольнити частково.

Постанову Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області про визнання протиправним дій, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування завданої шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області щодо ненадання ОСОБА_3 талонів на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно із 50-відсотковою знижкою їх вартості.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області надати ОСОБА_3 талони на право одержання проїзних документів (квитків) згідно посвідчення серії НОМЕР_7.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області, що полягають у порушенні вимог статті 19 Закону України «Про звернення громадян» при розгляді звернення (заяви) ОСОБА_3 від 08 серпня 2016 року.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області повторно розглянути звернення ОСОБА_3 від 08 серпня 2016 року у порядку та терміни, передбачені Законом України «Про звернення громадян».

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області за незабезпечення ОСОБА_3 санаторно-курортним лікуванням в 2016 році.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області за надання довідки від 31.05.2016 ОСОБА_3, що позивач має пільги як інвалід війни ІІІ групи.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 329 цього Кодексу - з дня складення постанови в повному обсязі.

Суддя-доповідач: М.І. Кобаль

Судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова