Справа № 826/3642/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 лютого 2018 року 13:18 № 826/3642/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого судді Аблова Є.В., суддів Літвінової А.В., Мазур А.С.,

при секретарі судового засідання Борсуковській А.О.,

за участю:

позивач: ОСОБА_1

представника відповідача: не з'явися,

представника третьої особи: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3

про визнання протиправним та скасування наказу №1480/7 від 07.11.2016, зобов'язання вчинити дії,-,

ВСТАНОВИВ:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 (далі - третя особа) про визнання протиправним та скасування наказу №1480/7 від 07.11.2016, зобов'язання відповідача прийняти до розгляду по суті скаргу ОСОБА_1 щодо скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно об'єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: 03039, АДРЕСА_2 в тій самій редакції та з тими ж додатками, які були подані позивачем 27.09.2016.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що оскаржуваний наказ видано з порушенням норм законодавства. На думку позивача, порядок засвідчення копій документів, на який посилається відповідач, не поширюється на фізичних осіб, а тому підстави для відмови у задоволенні скарги без розгляду її по суті у відповідача були відсутні. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач явку свого представника в судові засідання не забезпечив. Про дату, час та місце судових засідань повідомлений належним чином. Від відповідача надійшли письмові заперечення на позовну заяву, у яких він вказує на те, що подані позивачем разом зі скаргою документи не були засвідчені у встановленому порядку. Дана обставина, відповідно до частини 5 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для відмови у задоволенні скарги без розгляду її по суті. Вважає наказ №1480/7 від 07.11.2016 правомірним та просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третя особа просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Посилалась на те, що право власності нерухоме майно, щодо якого позивачем подана скарга відповідачу, належить на праві власності третій особі, з огляду на що подання такої скарги є незаконним. Вважає, що відповідач правомірно видав оскаржуваний наказ, а позовні вимоги безпідставні.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

24.06.2015 між ОСОБА_1 (позичальник) та ОСОБА_3 (позикодавець) укладено договір позики, предметом якого є надання позики в сумі 538 142,50 грн., еквівалент 25 000 дол. США.

На забезпечення виконання даного договору позики, між позивачем і третьою особою укладено іпотечний договір від 24.06.2015, який посвідчений приватним нотаріусом Київського місткого нотаріального округу Левчук Іриною Ігорівною та зареєстровано в реєстрі за №825. Предметом даного іпотечного договору є належна ОСОБА_1 на праві власності квартира АДРЕСА_2, на яку у зв'язку з цим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук І.І. накладено заборону відчуження.

Договір іпотеки від 24.06.2015 року містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема, у розділі 5.3 договору сторони дійшли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

12.08.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін до договору позики від 24.06.2015, згідно якого сума позики становить 1 068 577,50 грн., еквівалент 50 000 дол. США. Термін повернення боргу - 24.09.2015 до 12 години ранку.

Позивач зазначив, що 23.09.2016 йому стало відомо про перехід права власності на квартиру АДРЕСА_2, на підставі іпотечного договору від 24.06.2015 до ОСОБА_3

27.09.2016 позивач звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргою на дії приватних нотаріусів Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та ОСОБА_6, як державних реєстраторів речових прав на нерухоме майно.

12.10.2016 Комісією з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, складено висновок про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 27.09.2016 без розгляду її по суті, на підставі якого Міністерством юстиції України видано наказ від 07.11.2016 №1480/7 про відмову у задоволенні скарги позивача від 27.09.2016.

Позивач зазначив, що відповідач направив йому наказ від 07.11.2016 №1480/7, однак не надав висновку Комісії, на підставі якого був виданий даний наказ. На запит позивача, відповідач направив копію висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 12.10.2016.

Із висновку позивач встановив, що у задоволенні його скарги було відмовлено з підстав невідповідності скарги вимогам частини 5 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Вважаючи висновок відповідача необґрунтованим та не погоджуючись із виданим наказом №1480/7 від 07.11.2016, позивач оскаржив даний наказ до суду та просив зобов'язати відповідача розглянути скаргу по суті.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

За визначенням статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державним реєстратором є: громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб'єктом державної реєстрації прав; нотаріус; державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв'язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Міністерство юстиції України розглядає скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі рішення суду, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір); на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України (частина 2 статті 37 Закону).

Частиною 5 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на дату подання позивачем скарги) встановлено, що скарга на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав або територіального органу Міністерства юстиції України подається особою, яка вважає, що її права порушено, у письмовій формі та має містити:

1) повне найменування (ім'я) скаржника, його місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (ім'я) представника скаржника, якщо скарга подається представником;

2) реквізити рішення державного реєстратора, яке оскаржується;

3) зміст оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності та норми законодавства, які порушено, на думку скаржника;

4) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги;

5) засвідчені в установленому порядку копії документів, що підтверджують факт порушення прав скаржника в результаті прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі подання скарги на рішення про державну реєстрацію прав);

6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дати складання скарги.

Порядком розгляду скарг у сфері державної реєстрації затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1128 (далі - Порядок №1128) визначена процедура розгляду відповідно до Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації, територіального органу Мін'юсту (далі - суб'єкт оскарження), що здійснюється Мін'юстом та його територіальними органами (далі - суб'єкт розгляду скарги).

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку №1128 для забезпечення розгляду скарг суб'єктом розгляду скарги утворюються постійно діючі комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі - комісія), положення та склад яких затверджуються Мін'юстом або відповідним територіальним органом. Розгляд скарг здійснюється за заявою особи, яка вважає, що її права порушено (далі - скаржник), що подається виключно у письмовій формі та повинна містити обов'язкові відомості та документи, що долучаються до скарги, передбачені Законами, а також відомості про бажання скаржника та/або його представника взяти участь у розгляді відповідної скарги по суті та про один із способів, зазначених у пункті 10 цього Порядку, в який скаржник бажає отримати повідомлення про зазначений розгляд.

Згідно із пунктом 1 частини 8 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Міністерство юстиції України та його територіальні органи відмовляють у задоволенні скарги, якщо скарга оформлена без дотримання вимог, визначених частиною п'ятою цієї статті.

Пунктом 7 Порядку №1128 (в редакції, чинній на дату прийняття оскаржуваного наказу) встановлено, що у разі коли встановлено порушення вимог Законів щодо строків подання скарги та вимог щодо її оформлення, суб'єкт розгляду скарги на підставі висновку комісії приймає мотивоване рішення про відмову у розгляді скарги без розгляду її по суті у формі наказу.

Дослідивши наявну в матеріалах справи копію скарги ОСОБА_1 від 27.09.2016 на протиправні дії державних реєстраторів - приватних нотаріусів ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд встановив, що вона містить реквізити, вказані у пунктах 1-4, 6 частини 5 статті 37 названого Закону.

На виконання вимог пункту 5 частини 5 статті 37 названого Закону до скарги позивачем було додано додатки на 8 аркушах, на підтвердження факту порушення його прав рішеннями про державну реєстрацію прав, які оскаржувались.

Зі змісту письмових заперечень відповідача, висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 12.10.2016 та оскаржуваного наказу від 07.11.2016 №1480/7 про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 27.09.2016 вбачається, що Міністерство юстиції України відмовило у задоволенні скарги позивача без розгляду її по суті, посилаючись на недотримання ОСОБА_1 вимог частини 5 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідач дійшов висновку, що скарга не містить засвідчених в установленому порядку копії документів, що підтверджують факт порушення прав скаржника в результаті прийняття рішення про державну реєстрацію прав.

Відповідач зазначив, що додані до скарги копії документів мали бути засвідчені в порядку, встановленому Національним стандартом України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003), затверджені наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 №55 (далі - ДСТУ 4163-2003).

Відповідно до пункту 5.27 ДСТУ 4163-2003, відмітка про засвідчення копії документа складається:

-зі слів «Згідно з оригіналом»,

-назви посади,

-особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища,

-дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису.

Водночас, пунктом 1.1 ДСТУ 4163-2003 встановлено, що цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи (далі - документи) - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності:

- органів державної влади України, органів місцевого самоврядування;

- підприємств, установ, організацій та їх об'єднань усіх форм власності (далі - організацій).

Таким чином, вимоги даного стандарту не поширюються на фізичних осіб, що свідчить про безпідставність висновків відповідача про необхідність дотримання ОСОБА_1 вимог ДСТУ 4163-2003 при поданні скарги на дії державних реєстраторів.

Положення пункту 5 частини 5 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на дату подання позивачем скарги) передбачає засвідчення в установленому порядку копії документів, однак, діючий порядок (ДСТУ 4163-2003) поширюється виключно на органи державної влади України, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації та їх об'єднання усіх форм власності.

Іншого порядку, який би встановлював правила засвідчення копій документів фізичними особами чинне законодавство України не містить.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства» від 27.05.1996 суд визначив, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосовувати право в світлі оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи.

Суд дійшов висновку, що оскільки чинним на дату подання ОСОБА_1 скарги законодавством не було встановлено порядку засвідчення копій документів фізичними особами, доводи відповідача про обов'язок позивача засвідчити копії документів, в порядку, встановленому ДСТУ 4163-2003 є необґрунтованими, оскільки суперечать положенням цього стандарту в частині кола осіб, на які він поширюється.

Інших доводів про наявність підстав для прийняття рішення про відмову у розгляді скарги без розгляду її по суті суду не надано.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ відповідача №1480/7 від 07.11.2016 є необґрунтованим та протиправним, з огляду на що підлягає скасуванню.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Отже, як вбачається з наведених судових рішень, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб'єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з у рахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов'язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов'язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Зобов'язання відповідача до розгляду скарги позивача по суті, в даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження, оскільки, з урахуванням встановлених судом обставин, відповідно до положень законодавства, Міністерство юстиції України повинно було розглянути скаргу по суті.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач безпідставно відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 27.09.2016 без розгляду її по суті, то для повного захисту та відновлення порушених прав позивача необхідним є зобов'язання Міністерство юстиції України, прийняти до розгляду по суті скаргу ОСОБА_1 щодо скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно об'єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: 03039, АДРЕСА_2 в тій самій редакції та з тими ж додатками, які були подані позивачем 27.09.2016.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи учасників справи стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №1480/7 від 07.11.2016.

3. Зобов'язати Міністерство юстиції України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 щодо скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно об'єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: 03039, АДРЕСА_1, в тій самій редакції та з тими ж додатками, які були подані ОСОБА_1 27.09.2016;

4. Присудити на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, Київ, 03039, ід. код НОМЕР_1) сплачені ним судові витрати у розмірі 1 920,00 грн. (одна тисяча дев'ятсот двадцять гривень 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13, Київ, 01001, ).

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя Є.В. Аблов

Судді А.В. Літвінова

А.С. Мазур