Справа № 826/13693/15
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

21 березня 2018 року

Київ

справа № 826/13693/15

провадження № К/9901/7457/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 2 червня 2016 року, прийняту у складі головуючого судді Арсірія Р. О., та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2016 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого Глущенко Я. Б., суддів: Межевича М. В., Саприкіної І. В.,

у с т а н о в и в :
У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі Військова частина), в якому, з урахуванням змінених позовних вимог, просила:

визнати протиправними дії відповідача щодо зарахування її у розпорядження командира Військової частини з 30 червня 2015 року;

визнати протиправним та скасувати пункт 11 параграфу 3 наказу командира Військової частини (по особовому складу) від 29 червня 2015 року № 0107;

зобов`язати відповідача виплатити їй грошове забезпечення із розрахунку у повному розмірі, який вона отримувала за останньою займаною посадою, на день її скорочення, за період з 30 червня 2015 року по дату виключення її зі списків особового складу Військової частини.

Позов мотивований тим, що відповідно до оскаржуваного пункту наказу позивача незаконно, всупереч встановленому порядку, зараховано в розпорядження командира Військової частини.

Окружний адміністративний суду міста Києва постановою від 2 червня 2016 року, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2016 року, в позові відмовив.

У своїй касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та ухвалити рішення про задоволення позову.

Відповідач подав заперечення проти касаційної скарги, в яких, наголошуючи на необґрунтованості скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_1 полковник юстиції, з 9 грудня 2011 року проходила службу у Військовій частині на посаді помічника командира, а відповідно до наказів від 20 серпня 2014 року № 0159 та від 21 серпня 2014 року № 177ДСК переведена для подальшого проходження військової служби на посаду співробітника відділу напрямків резерву кадрового складу.

Відповідно до спільної директиви Міністра оборони України і начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 13 березня 2015 року № Д-322/1/2т та наказу командира Військової частини від 23 березня 2015 року № 027 проводились організаційно-штатні заходи, під час яких штатна посада позивача (співробітник відділу напрямків резерву кадрового складу) підлягала скороченню.

За наслідками вказаних організаційно-штатних заходів наказом командира Військової частини від 23 червня 2015 року № 90ДСК передбачено введення змін до штату, в тому числі і скорочення посади позивача з 30 червня 2015 року.

У зв`язку із чим, відповідно до пункту 11 параграфу 3 наказу командира Військової частини від 29 червня 2015 № 0107, позивача зараховано в розпорядження командира Військової частини з 30 червня 2015 року.

Вважаючи неправомірними такі дії та рішення відповідача, позивач звернулась до суду.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач, зараховуючи позивача у розпорядження командира Військової частини, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом.

Апеляційний суд погодився з такою позицією та за результатом апеляційного перегляду залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів і вважає їх такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення).

Відповідно до пункту 118 Положення під час проведення організаційно-штатних заходів, унаслідок яких передбачається скорочення посад військовослужбовців, до кадрового органу номенклатури призначення не пізніше ніж за два місяці до встановлених строків проведення таких заходів подається список військовослужбовців, які вивільняються, з пропозиціями щодо їх дальшого службового використання.

У разі неможливості призначення військовослужбовців, які вивільняються, на рівнозначні посади вони призначаються на нижчі посади (не більш як на один ступінь чи за їх згодою більше ніж на один ступінь, якщо посадовий оклад при цьому не зменшується) або зараховуються у розпорядження відповідного командира (начальника) згідно з підпунктом 1 пункту 116 цього Положення.

Підпунктом 1 пункту 116 цього Положення передбачено, що зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається, зокрема, в разі розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад, якщо до кінця встановленого строку проведення цих заходів не вирішено питання щодо дальшого службового використання вивільнених військовослужбовців.

Військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження посадових осіб наказами командирів (начальників), які мають право призначення на ці посади.

Відтак, у випадку неможливості під час проведення організаційно-штатних заходів призначення військовослужбовця на рівнозначні посади, командир відповідного органу приймає рішення про призначення його на нижчу посаду (якщо посадовий оклад при цьому не зменшується) або рішення про зараховування його у своє розпорядження.

Відповідно до пункту 83 Положення військовослужбовці призначаються на посади і переміщуються по службі за основною або спорідненою спеціальністю та набутим досвідом служби.

Згідно з абзацом другим пункту 12.2 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170, неможливість використання військовослужбовців на військовій службі визначається відсутністю вакантних рівнозначних посад за основною або спорідненою військовими спеціальностями, що підтверджується відповідними кадровими органами.

В аспекті наведеного судами встановлено, що під час проведення організаційно-штатних заходів в Військовій частині скорочувались посади відділу напрямків резерву кадрового складу, в тому числі посада, займана позивачем.

Департаментом кадрової політики Міністерства оборони України (лист від 21 травня 2015 року № 226/2/3744) повідомлено кадрове управління Військової частини про неможливість розміщення на відповідних або нижчих посадах за основною або спорідненою військово-обліковою спеціальністю та досвідом роботи у Міністерстві оборони України або в частинах безпосереднього підпорядкування полковника юстиції ОСОБА_1 .

Відповідно до спеціальності позивача в спірний період у Військовій частині були відсутні рівнозначні посади.

Так, з 21 серпня 2014 року по 30 березня 2015 року посаду помічника командира Військової частини обіймав ОСОБА_2 , а в подальшому, наказом Міністра оборони України від 31 березня 2015 року № 26Р на вказану посаду призначено полковника юстиції ОСОБА_3 .

Тобто, зазначена посада не була вакантна на момент скорочення посади позивача.

При цьому посада начальника юридичного управління Військової служби, яка була вакантна на час спірних правовідносин та щодо наявності якої наголошувала позивач, є на один ступінь нижчою та передбачає нижчий посадовий оклад.

За такого правового регулювання та обставин справи відсутні підстави вважати неправомірним спірний наказ командира Військової частини в оскаржуваній його частині й відповідні дії відповідача.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає правильним і висновок судів про те, що вимога позивача про зобов`язання виплатити їй грошове забезпечення із розрахунку у повному розмірі, який вона отримувала за останньою займаною посадою, на день її скорочення, за період з 30 червня 2015 року по дату виключення її зі списків особового складу Військової частини, також є необґрунтованою.

Отже, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Приписами підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» цього Кодексу обумовлено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 343 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Частиною першою статті 350 цього ж Кодексу закріплено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки суди не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, підстави для їх скасування відсутні, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а згадані судові рішення без змін.

З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 2 червня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець