Справа № 826/18846/16
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2018-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 березня 2018 року № 826/18846/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі також - ФОП ОСОБА_1, позивач) з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі також - ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві), в якому просив: скасувати податкове повідомлення-рішення від 18.10.2016 № та рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 18.10.2016.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.11.2017 адміністративну справу №826/18846/16 прийнято до свого провадження суддею Скочок Т.О. та призначено останню до судового розгляду.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що документальна планова виїзна перевірка, за наслідками якої складений акт від 06.09.2016 №8325/26-52-13-06/НОМЕР_1 та прийняті оскаржувані рішення, була проведена з порушенням норм Податкового кодексу України. На переконання позивача, всупереч вимог пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України, вказана перевірка була проведена не відповідно до плану-графіку перевірок на ІІІ-ій квартал 2016 року, а тому по суті така перевірка є позаплановою без оформлення в порядку ст. 78 зазначеного Кодексу. Крім того, позивач стверджує, що нарахування податкових зобов?язань за результатами проведеної перевірки здійснено за період поза межами строку 1095 днів, визначеного п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України. За наведених обставин позивач вважає результати перевірки у вигляді оскаржуваних податкового повідомлення-рішення та рішення про застосування штрафних санкцій від 18.10.2016 протиправними.

У судовому засіданні 13.11.2017 позивач підтримав заявлені позовні вимоги повністю, а представник відповідача заперечував проти позову з підстав, наведених у тексті його заперечень. Свої заперечення відповідач обґрунтовує тим, що документальна планова перевірка позивача була призначена та проведена з дотриманням норм чинного законодавства. В ході проведення такої перевірки встановлені випадки заниження позивачем сум доходу та витрат за періоди 2013 - 2015 років, що вплинули на правильність обчислення ним розміру чистого оподатковуваного доходу, та, як наслідок, призвели до виникнення обов'язку по сплаті податку на доходи фізичних осіб і єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Висновки акта перевірки відповідач вважає обґрунтованими, а прийнятті на його підставі рішення - правомірними.

Суд, на підставі ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, яка діяла станом на момент вчинення відповідної процесуальної дії, ухвалив про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов?язкове державне соціальне страхування, наявності ліцензій за період з 01.01.2013 по 31.12.2015.

За результатами проведеної перевірки позивача (період проведення такої перевірки з 16.08.2016 про 30.08.2016) відповідачем складений акт від 06.09.2016 №8325/26-52-13-06/НОМЕР_1, за висновками якого встановлені порушення ФОП ОСОБА_1 наступних норм законодавства: п. 176.1 ст. 176, п. 177.10 п. 177 Податкового кодексу України, п. 1 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні-особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 №481; пп. 168.2.1 п. 168.2 ст. 168, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, внаслідок чого позивачем: у 2013 році було занижено валовий дохід на суму 1 679,15 грн. та завищено валові витрати на суму 3 407,04 грн., що призвело до заниження розміру чистого оподатковуваного доходу за вказаний період на загальну суму 5 086,19 грн. та, як наслідок, - до неперерахування позивачем до бюджету податку з доходів фізичних осіб у сумі 762,93 грн.; у 2014 році було завищено валові витрати на суму 31 409,78 грн., що призвело до заниження розміру чистого оподатковуваного доходу за вказаний період на загальну суму 31 409,78 грн., та, як наслідок, - до неперерахування позивачем до бюджету податку з доходів фізичних осіб у сумі 4 711,46 грн.; у 2015 році було завищено валові витрати на загальну суму 47 525,40 грн., що призвело до заниження розміру чистого оподатковуваного доходу за вказаний період на суму 47 525,40 грн., та, як наслідок, - до неперерахування позивачем до бюджету податку з доходів фізичних осіб в сумі 7 128,81 грн. Всього за даним епізодом правопорушення позивачу донараховано податку з доходів фізичних осіб у сумі 12 603,20 грн.; ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2664-VI, внаслідок чого позивачем за період з 01.01.2013 по 31.12.2015 не перераховано до бюджету єдиний внесок, всього на загальну суму 25 923,50 грн. (в т.ч. за 2013 рік у сумі 2 949,68 грн., за 2014 рік - 8 344,51 грн., за 2015 рік - 14 629,31 грн.).

На підставі цього акта перевірки ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві прийняла наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 18.10.2016 №, яким за порушення позивачем пп. 168.2.1 п. 168.2 ст. 168, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, нарахувала ОСОБА_1 до сплати грошове зобов?язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 15 754 грн. (з них за податковим зобов?язанням - 12 603,20 грн., за штрафними санкціями - 3 150,80 грн.);

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 18.10.2016, яким на підставі п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов?язкове державне соціальне страхування» ОСОБА_1 визначено до сплати штраф у розмірі 2 739,83 грн.

Вважаючи зазначені податкове повідомлення-рішення і рішення про застосування штрафних санкцій від 18.10.2016 протиправними, а, відтак, такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувсяз позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Надаючи правову оцінку доводам позивача про порушення відповідачем порядку призначення та проведення планової документальної перевірки, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України (далі - ПК України) (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підпунктом 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України встановлено, що документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Особливості проведення документальної планової виїзної перевірки визначені ст. 77 цього Кодексу.

Так, нормами п.п. 77.1, 77.2 і 77.3 ст.77 ПК України передбачено, що документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок.

До плану-графіка проведення документальних планових перевірок відбираються платники податків, які мають ризик щодо несплати податків та зборів, невиконання іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи.

До плану-графіка проведення документальних планових перевірок відбираються платники податків, які мають ризик щодо несплати податків та зборів, невиконання іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи.

Періодичність проведення документальних планових перевірок платників податків визначається залежно від ступеня ризику в діяльності таких платників податків, який поділяється на високий, середній та незначний. Платники податків з незначним ступенем ризику включаються до плану-графіка не частіше, ніж раз на три календарних роки, середнім - не частіше ніж раз на два календарних роки, високим - не частіше одного разу на календарний рік.

Порядок формування та затвердження плану-графіка, перелік ризиків та їх поділ за ступенями встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (а саме: наказом Міністерства фінансів України від 02.06.2015 №524 «Про затвердження Порядку формування плану-графіка проведення документальних планових перевірок платників податків»).

Забороняється проведення документальної планової перевірки за окремими видами зобов'язань перед бюджетами, крім правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати митних платежів, податків, зборів та єдиного внеску при виплаті (нарахуванні) доходів фізичним особам, податку з доходів фізичних осіб та зобов'язань за бюджетними позиками і кредитами, що гарантовані бюджетними коштами.

Згідно з Порядком, формування плану-графіка проведення документальних планових перевірок платників податків, такий Порядок розроблений з метою забезпечення єдиного підходу до формування щоквартального плану-графіка проведення документальних планових перевірок платників податків.

За змістом п.п. 2, 3, 5 розд. І цього Порядку, формування плану-графіка територіальних органів Державної фіскальної служби України (далі - територіальні органи ДФС) здійснюється у порядку, встановленому у розділі III цього Порядку.

Формування та коригування планів-графіків здійснюються засобами інформаційних систем Державної фіскальної служби України.

Після остаточного узгодження електронних баз проектів планів-графіків територіальні органи ДФС надають департаментам податкового та митного аудиту, доходів і зборів з фізичних осіб паперовий варіант плану-графіка з відповідними додатками з дотриманням вимог направлення документів з грифом «ДСК» та за потреби обґрунтування підстав включення платника податків до плану-графіка.

Проекти планів-графіків на наступний квартал подаються до ДФС територіальними органами ДФС не пізніше 20 числа останнього місяця поточного кварталу у вигляді електронного файла.

Затверджені плани-графіки є обов'язковими для виконання всіма підрозділами територіальних органів ДФС. Датою початку виконання плану-графіка у частині проведення кожної документальної планової перевірки є перший день проведення цієї перевірки. При цьому необхідно забезпечити рівномірне навантаження на працівників підрозділів у частині термінів початку перевірок упродовж місяця.

Згідно наданих відповідачем матеріалів (копії титульного листа плану-графіка, роздруківки електронної копії проекту плану-графіка), ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві розроблений проект плану-графіка проведення документальних перевірок фізичних осіб-підприємців Державної податкової інспекції у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві на 3-ій квартал 2016 року, який погоджено з керівництвом Головного управління ДФС у м. Києві. До вказаного плану-графіка перевірок у тому числі включений ОСОБА_1, якому визначено проведення планової перевірки у серпні місяці 2016 року за період з 01.01.2013 по 31.12.2015.

Документальні докази про те, що даний проект плану-графіка перевірок на 3-ій квартал 2016 року був затверджений на рівні ДФС України у відповідності до вимог Порядку жодна із сторін до суду не надала.

Поряд з цим, суд зважає на норми п. 77.4 і 77.6 ст. 77 ПК України, згідно яких про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

Допуск посадових осіб контролюючих органі до проведення документальної планової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. Документальна планова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту акта перевірки та не заперечується позивачем, про проведення документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 було поінформовано письмовим повідомленням від 04.08.2016 №91/26-52-13-06. Також, копію наказу від 04.08.2016 № 488 про проведення документальної планової виїзної перевірки вручено ФОП ОСОБА_1 особисто 04.08.2016. З направленням на перевірку № 332/26-52-13-06 від 16.08.2016 позивача був ознайомлений 16.08.2016.

Таким чином, працівники контролюючого органу були допущені позивачем до проведення документальної планової перевірки, про що також свідчать факт надання позивачем до перевірки первинних документів та пояснень (загальний перелік наданих до перевірки документів наведений у п. 2.11 розд. ІІ акта перевірки), що, у свою чергу, нівелює процедурні порушення при призначенні такої перевірки (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №804/5402/14).

Щодо доводів позивача про порушення відповідачем строків, встановлених ст. 102 ПК України, при призначенні документальної планової перевірки, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 102.1 ст. 102 ПК України, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов'язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку. Таким чином, з 01.01.2017 строки давності, встановлені в ст.102 ПК України, поширюються також на період проведення перевірки контролюючим органом.

За змістом акта перевірки, перевіряємий період становив з 01.01.2013 по 31.12.2015. При цьому, декларація про майновий стан і доходи за 2013 рік була подана позивачем 09.02.2014.

Суд вважає, що позивач помилково трактує означену норму права, вказуючи, що документальна перевірка може бути проведена за період, який сукупно не перевищує 1095 днів з дня подання вказаної декларація про майновий стан і доходи за 2013 рік.

Встановлений п. 102.1 ст. 102 ПК України строк давності (1095 днів) обмежує не загальну тривалість (кількість днів) перевірки, а обмежує період перевірки - не пізніше 1095 днів, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. При цьому, період, за який була подана така декларація (звіт), включається до перевіряємого періоду у разі дотримання встановленого строку 1095 днів.

З огляду на наведене, суд вказує, що визначення контролюючим органом періоду перевірки позивача з 01.01.2013 по 31.12.2015 не свідчить про протиправність факту проведення досліджуваної перевірки.

Щодо правомірності та обґрунтованості висновків відповідача про заниження позивачем показників доходів та витрат за період 2013 - 2015 роки та, відповідно, розмір чистого оподатковуваного доходу за вказані періоди суд зазначає наступне.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, визначено у ст. 177 розд. IV «Податок на доходи фізичних осіб» ПК України.

Так, відповідно до п. 177.2 ст. 177 ПК України (у редакції чинній станом на день виникнення спірних правовідносин), об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

При цьому, у розумінні пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України (в редакції, чинній до 1 січня 2015 року), «витратами» є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Пункт 177.4 ст. 177 ПК України (у редакції чинній до 1 січня 2015 року) передбачав, що до переліку витрат фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

У свою чергу, згідно з п. 138.1 ст. 138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Підпунктом 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України встановлювалось, що витрати операційної діяльності включають, зокрема: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Також, норми п. 138.2 ст. 138 ПК України визначають, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У силу припису норми пп. 139.1.9. п. 139.1. ст. 139 ПК УКраїни, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, сформованого за результатами аналізу наведених вище норм ПК України (постанова від 27.10.2015 № 21-1539а15 (справа № 826/661/14)), фізичній особі-підприємцю дозволено формувати витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, валові витрати. При цьому, неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Починаючи з 1 січня 2015 року набули чинності зміни внесені до норм Кодексу Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII, в тому числі зміни внесені до ст. 177 ПК України.

Зокрема, п. 177.4 ст. 177 ПК України, викладений у новій редакції, встановлював перелік витрат фізичної особи-підприємця, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів.

З контексту наведених норм п. 177.2 і 177.4 ст. 177 ПК України вбачається, що для врахування фізичною особою-підприємцем витрат (в тому числі витрат на юридичну допомогу) при обчисленні об?єкта оподаткування необхідно доведення безпосередньо зв?язку таких витрат з господарською діяльністю платника податків та підтвердження первинними документами, обов?язковість ведення і зберігання яких передбачена законодавством.

При цьому, у силу приписів п. 177.3 ст. 177 ПК України (у редакції чинній станом на день виникнення спірних правовідносин), для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Пунктом 177.10 ст. 177 ПК України також передбачено, що фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно з п. 177.1 ст. 177 ПК України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються податком на доходи фізичних осіб за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Дослідивши та проаналізувавши зміст акта перевірки, суд встановив, що підставами для висновків контролюючого органу про заниження позивачем показників доходу (виручки) за 2013 рік та завищення показників витрат за 2013 - 2015 роки були результати аналізу та порівняння даних поданих ОСОБА_1 декларацій про майновий стан і доходи за вказані звітні періоди з наданими до перевірки первинними та іншими документами (а саме: договори на постачання товарів, виписки банку, видаткові та прибуткові накладні, фіскальні чеки, рахунки-фактури, платіжні доручення, відомості за формою № 1ДФ про суми виплачених доходів і утриманих з них податків).

При цьому, як вбачається з змісту акта перевірки, матеріали документальної планової виїзної перевірки позивача всупереч вимог п. 1.3 розд. І Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 14.03.2013 № 395, не містять належним чином оформлених опису про факт виявлених правопорушень та посилань на конкретні первинні та інші документи обліку результатів діяльності платника податку, де зафіксований зазначений факт.

Судом не виявлено в тексті акта перевірки відомостей про детальний і достовірний (повний) перелік (опис) первинних та інших документів ФОП ОСОБА_1 за період господарської діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2015, наданих останнім до перевірки на підтвердження правомірності формування доходів і витрат за 2013 - 2015 роки. Також, в тексті акта перевірки не зафіксовано про ненадання позивачем під час проведення перевірки конкретних первинних документів.

Таким чином, зі змісту акта перевірки та наданих сторонами документів не вбачається за можливе встановити дійсний обсяг поданих платником (позивачем) до перевірки первинних та інших документів, та перевірити обставини правомірності врахування/відхилення контролюючим органом тих чи інших документів при обрахунку сум доходів і витрат.

У силу норм п. 83.1 ст. 83 ПК України, для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є: документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація; експертні висновки; судові рішення; інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи.

Відповідно до п. 1.4 Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.03.2013 № 395 (що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12.04.2013 № 607/23139), міститься загальне поняття терміну «акт перевірки», згідно якого акт - це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Відповідно до п. 86.8 ст. 86 ПК України, податкове повідомлення-рішення (визначення даного терміну наведене у пп. 14.1.157 п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу) приймається керівником контролюючого органу (його заступником) протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень (за результатами фактичної перевірки - з дня реєстрації (надходження) акта такої перевірки до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків), а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

Таким чином, з контексту наведених норм слідує, що акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу про нарахування суми грошового зобов'язання (в т.ч. фінансової санкції). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10.09.2013 у справі № 21-237а13.

За змістом положень ст. 72, ч. 1, 2 і 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Нормами ч. 2 і 4 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

З огляду на приписи наведених норм процесуального права, при розгляді судом спору щодо правомірності рішень контролюючого органу, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання чи відмовлено у наданні податкових вигод, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

У зв'язку з цим суд приходить до висновку про не здійснення відповідачем детального аналізу первинних та інших документів, наданих позивачем до перевірки, а також про відсутність документального засвідчення факту ненадання позивачем до перевірки конкретних первинних та розрахункових документів на підтвердження правомірності формування витрат, а тому критично ставиться до обставин та висновків, що зафіксовані в акті від 06.09.2016 №8325/26-52-13-06/НОМЕР_1 в частині епізодів про завищення підприємцем показників доходів і витрат, та ставить під сумнів правомірність здійснення контролюючим органом розрахунку суми заниження ФОП ОСОБА_1 чистого оподатковуваного доходу за 2013 - 2015 роки.

Враховуючи вищенаведене, суд вказує, що у відповідача в даному випадку були відсутні законні підстави для донарахування позивачу сум податку з доходів фізичних осіб за 2013 - 2015 роки за фактом невстановленого податкового правопорушення, а тому податкове повідомлення-рішення від 18.10.2016 № є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Стосовно правомірності оскаржуваного рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 18.10.2016 суд зазначає наступне.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI), платниками єдиного внеску є: в тому числі, фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).

У силу норм ч. 2 ст. 6 цього Закону, платник єдиного внеску зобов'язаний, зокрема: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв'язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.

Частиною 11 ст. 8 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюються у розмірі 34,7 відсотках визначеної пунктами 2, 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону).

Частиною 3 ст. 7 Закону №2464-VI передбачено, що нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI встановлено, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п'ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Згідно ч. 2 - 4 ст. 25 Закону №2464-VI, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

При цьому, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Поряд з цим, згідно з п. 3 ч. 11 ст. 25 цього Закону, за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Таким чином, підставою для застосування до платника штрафу у випадку донарахування контролюючим органом єдиного внеску є зафіксований у встановленому законом порядку факт протиправного заниження першим бази нарахування єдиного внеску та оформлення рішення (вимоги) про дона нарахування відповідної суми внеску.

Під час судового розгляду даної справи встановлено, що висновки контролюючого органу про заниження позивачем сум чистого оподатковуваного доходу за 2013 - 2015 роки, що, у свою чергу, стало підставою для перерахунку відповідачем бази нарахування єдиним внеском, документально не підтверджуються. Відтак, за встановлених обставин, висновки контролюючого органу про необхідність застосування до позивача штрафних санкцій за фактом донарахування сум єдиного внеску, суд також вважає необґрунтованими, що свідчить про безпідставність прийнятого відповідачем рішення № від 18.10.2016.

У силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції від 28.11.2016 №377, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 551,21 грн., який підлягає присудженню на користь позивача у повному обсязі.

Керуючись статтями 77, 139, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 18.10.2016 №.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 18.10.2016.

4. Присудити здійснені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: 02222, АДРЕСА_1) документально підтверджені судові витрати у розмірі 551,21 грн. (п?ятисот п?ятдесяти одніє гривня 21 копійки) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (, адреса: 02217, м. Київ, вул. Закревського, буд. 41).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок