Справа № 805/2928/16-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 березня 2018 року

Київ

справа №805/2928/16-а

провадження №К/9901/6887/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Данилевич Н. А.,

розглянувши у письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу № 805/2928/16-а

за позовом ОСОБА_1 до Краматорського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки при розрахунку, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року, прийняту у складі головуючого судді Волгіної Н. П. та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2016 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого - Арабей Т. Г., суддів: Геращенка І. В., Міронової Г. М.,

в с т а н о в и в :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувсь до суду з адміністративним позовом до Краматорського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі - Краматорський МВ ГУ МВС України в Донецькій області), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути суму середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) з 06 листопада 2015 року.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що згідно з наказом ГУ МВС України в Донецькій області № 354 о/с від 06 листопада 2015 року "По особовому складу" його звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (із постановкою на військовий облік) за пунктом 64 "ж" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, за власним бажанням.

Позивач вказує, що ГУ МВС України в Донецькій області несвоєчасно проведено розрахунок при звільненні, в який входить одноразова грошова допомога та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки.

На переконання ОСОБА_1 відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, передбачену статтями 116, 117 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернувсь до суду з метою захисту своїх законних прав.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року в позові відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2016 року змінено постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року в мотивувальній частині. В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування касаційної скарги вказує, що в нормах спеціального законодавства питання стосовно строків розрахунку з працівником під час його звільнення та відповідальність за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ не врегульовані, а відтак необхідно застосовувати норми трудового законодавства, зокрема, статей 116, 117 КЗпП України.

Касаційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що починаючи з 10 березня 1999 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, маючи спеціальне звання капітана міліції.

Наказом ГУ МВС України в Донецькій області від 14 серпня 2013 року № 358 о/с позивача призначено на посаду помічника начальника міського відділу - оперативного чергового чергової частини штабу Краматорського міського відділу ГУ МВС України в Донецькій області.

Згідно з пунктом 23 наказу МВС України № 783 від 24 липня 2014 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників ГУМВС України в Донецькій області" за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і молодшого начальницького складу в порушення статті 65 Конституції України, частини третьої статті 3, частини першої статті 5 Закону України "Про міліцію" та Присяги працівника органу внутрішніх справ України, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1991 року № 382, звільнено ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ згідно з пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 та на підставі статей 2, 5, 7, 12 та 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ.

Разом з цим, наказом МВС України № 1436 о/с від 29 липня 2014 року "По особовому складу" звільнено позивача з органів внутрішніх справ за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2015 року, яка набрала законної сили, поновлено ОСОБА_1 на посаді помічника начальника міського відділу - оперативного чергового чергової частини штабу Краматорського міського відділу, починаючи з 30 липня 2014 року, та стягнуто на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 30 липня 2014 року по 24 квітня 2015 року у розмірі 26208,89 гривень.

03 листопада 2015 року ГУ МВС України у Донецькій області видано наказ № 331 о/с "По особовому складу", яким на підставі наведеної постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2015 року поновлено капітана міліції ОСОБА_1 на посаді помічника начальника міського відділу - оперативного чергового чергової частини штабу Краматорського міського відділу з 30 липня 2014 року.

Наказом ГУ МВС України у Донецькій області № 354 о/с від 06 листопада 2015 року "По особовому складу" звільнено позивача з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із постановкою на військовий облік) за пунктом 64 "ж" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, за власним бажанням.

Згідно зі зведеними відомостями сум для зарахування на рахунки станом на 17 грудня 2015 року та 11 квітня 2016 року нарахована ОСОБА_1 вихідна допомога в сумі 8511,75 грн., та компенсація за невикористану відпустку у розмірі 2046,54 грн. перераховані позивачу на карткові рахунки 13 квітня 2016 року та 18 грудня 2015 року відповідно.

Відповідно до постанови Донецького окружного адміністративного суду від 28 липня 2016 року у справі № 805/1580/16-а за позовом ОСОБА_1 до Краматорського МВ ГУМВС України в Донецькій області про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні та стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2015 рік, яка набрала законної сили 17 серпня 2016 року, сума одноразової грошової допомоги, що підлягала нарахуванню та виплаті позивачу при звільненні повинна складати 17638,38 грн., а сума компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4685,67 гривень.

Враховуючи часткову сплату 13 квітня 2016 року позивачу частини вихідної грошової допомоги в розмірі 8511,75 грн. та 18 грудня 2015 року компенсації за невикористану відпустку в розмірі 2046,54 грн., наведеним судовим рішенням від 28 липня 2016 року стягнуто з Краматорського МВ ГУМВС України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 невиплачену частку одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 9126,63 грн. та невиплачену частку компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2015 рік в розмірі 2639,13 грн.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив з того, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з вини останнього належних звільненому працівникові сум саме у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому, право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у працівника виникає з наступного після звільнення дня - якщо працівник в день звільнення працював (проходив службу) або з наступного дня після пред'явлення ним вимоги про розрахунок, однак позивач з вимогою про проведення з ним розрахунку після його звільнення 06 листопада 2015 року до відповідача не звертався, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки при розрахунку.

Змінюючи постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року в мотивувальній частині, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про відмову у позові з підстав незастосування до спірних правовідносин положення статей 116, 117 КЗпП України, оскільки порядок проходження служби в органах внутрішніх справ регулюється Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 та Законом України "Про міліцію", тобто нормами спеціального законодавства, які в свою чергу є пріоритетними.

Верховний Суд не погоджується із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1.18. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ від 31 грудня 2007 року № 499, при прийнятті на службу до органів внутрішніх справ грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.

Разом з тим, а ні Законом України "Про Національну поліцію", а ні Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника з органів внутрішніх справ.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звільнено зі служби в органах внутрішніх справ 06 листопада 2015 року у відповідності до наказу ГУ МВС України в Донецькій області № 354 о/с, тоді як, фактичний розрахунок, а саме виплату одноразової грошової допомоги частково проведено 13 квітня 2016 року.

Отже, суди попередніх інстанцій прийшли до передчасного та необґрунтованого висновку щодо відмови в позові.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

За такого правового врегулювання та обставин справи Верховний Суд вважає, що судами попередніх інстанцій не досліджено всі зібрані у справі докази, які необхідні для встановлення обставин щодо визначення розміру виплати коштів за період вимушеного прогулу.

Приписами пункту 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) обумовлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Таким чином, Верховний Суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд.

При цьому суд зазначає, що діє в межах повноважень визначених статтею 341 КАС України, частиною другою якої встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи викладене, судами першої та апеляційної інстанцій не з'ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, що є порушенням статей 9, 242, 308 КАС України.

При встановленні наведених фактів судами першої та апеляційної інстанцій порушені норми процесуального права, які призвели до прийняття необґрунтованого судового рішення і не можуть бути перевірені та усунуті судом касаційної інстанції.

За таких обставин справу необхідно направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, п. 1 ч. 2 ст. 353, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2016 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Н. А. Данилевич