Справа № 804/5105/13-а
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2018-03-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 березня 2018 року

Київ

справа №804/5105/13-а

адміністративне провадження №К/9901/3448/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська
на постановуДніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 травня 2013 року (суддя: Барановський Р.А.)
та ухвалуДніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2014 року (колегія суддів у складі: Божко Л.А., Лукманова О.М., Прокопчук Т.С.)
у справі №804/5105/13-а
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ДМК" (далі - ТОВ "ДМК")
доДержавної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська
провизнання дій протиправними,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "ДМК" звернулось до суду із адміністративним позовом, у якому з урахуванням зміни позовних вимог та доповнення до позову, просило: визнати протиправними дії відповідача щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача, за результатами якої складено акт від 5 березня 2013 року № 1427/226/31944264; визнати протиправними дії відповідача зі складення акту від 5 березня 2013 року № 1427/226/31944264; визнати протиправними дії відповідача щодо фіксації в зазначеному акті перевірки висновків про не встановлення перевіркою факту реального здійснення господарських операцій позивачем за лютий 2012 року та встановлення відсутності об'єктів оподаткування при придбанні та продажу товарів (послуг), які підпадають під визначення статей 22, 185, 187, 198 Податкового кодексу України.

Позов вмотивований протиправністю дій відповідача, не врахуванням відповідачем вимог чинного законодавства щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, порушенням порядку її проведення, незаконністю висновків відповідача стосовно не підтвердження реальності господарських операцій між позивачем та контрагентом.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 травня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2014 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії відповідача щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача, результати якої зафіксовані в акті від 5 березня 2013 року № 1427/226/31944264 "Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ "ДМК" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства по взаємовідносинам з ТОВ "Шакті Д" за період - лютий 2012 року".

Визнано протиправними дії відповідача зі складання акту від 5 березня 2013 року № 1427/226/31944264.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідач неправомірно провів документальну позапланову невиїзну перевірку позивача за відсутності визначених законом підстав для її проведення, за умови надання позивачем усіх необхідних первинних документів на підтвердження реальності господарських операцій з контрагентом, та висновок відповідача, викладений в акті перевірки, про безтоварність господарських операцій по ланцюгу ТОВ "Шакті Д" - ТОВ "ДМК" - ТОВ "МТК" є необґрунтованим.

Не погоджуючись з судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає, що судові рішення були ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також посилається на неврахування судами того, що позивач належним чином був повідомлений про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, складення відповідачем акту за результатами такої перевірки лише фіксує відповідні факти та не містить будь-яких рішень, які порушували права позивача.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

З урахуванням відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, касаційний суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги в порядку письмового провадження відповідно до пункту 1 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи й правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій та дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що відповідачем направлено запит від 27 лютого 2013 року № 8653/10/22-617 про надання позивачем пояснень та їх документального підтвердження щодо наявності господарських відносин із контрагентом ТОВ "Шакті Д", який отримано позивачем 1 березня 2013 року.

1 березня 2013 року Державною податковою інспекцією у Жовтневому районі м. Дніпропетровська видано наказ № 436 на підставі підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ "ДМК" з питання підтвердження господарських відносин із ТОВ "Шакті Д" за лютий 2012 року.

За результатами документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ "ДМК" з питань дотримання вимог податкового законодавства при нарахуванні та сплаті податку на додану вартість при взаємовідносинах із платником податків ТОВ "Шакті Д" за період з 1 лютого 2012 року по 28 лютого 2012 року, їх реальності та повноти відображення в обліку відповідачем, оформленої актом від 5 березня 2013 року № 1427/226/31944264, податковим органом не встановлено факту реального здійснення господарських операцій ТОВ "ДМК" за лютий 2012 року, встановлено відсутність об'єктів оподаткування при придбанні та продажу товарів (послуг), які підпадають під визначення статей 22, 185, 187, 198 Податкового кодексу України.

Зважаючи на встановлені судами попередніх інстанцій обставини у справі та беручи до уваги заявлені позовні вимоги, касаційний суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне.

Як установлено частиною 2 статті 124 Конституції України юрисдикція суддів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Отже з наведеної норми Конституції України вбачається, що судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні правовідносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

В свою чергу неодмінними елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року №6-зп «Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України» частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемлюють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

З викладеної правової позиції Конституційного Суду України випливає, що підставою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Вказаний принцип також закріплений в частині першій статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції до 15.12.2017), який визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Виходячи із положень статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції до 15.12.2017) предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства є рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Так, згідно підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України платник податків має право оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб), надані контролюючими органами роз'яснення.

Виходячи з наведеного, платниками податків до суду можуть бути оскаржені рішення, дії, бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які порушують права, свободи та інтереси. Втім, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті позовні вимоги, які відновлюють фактично порушені права, свободи та інтереси особи у сфері публічно-правових відносин.

Пунктом 86.1 статті 86 Податкового кодексу України визначено, що результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами органу державної податкової служби та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

У відповідності до пункту 58.1 статті 58 та пункту 86.8 статті 86 Податкового кодексу України на підставі акта перевірки податковим органом приймається податкове повідомлення-рішення.

Позивач фактично оскаржує дії відповідача при проведенні перевірки, а також висновки податкового органу, викладені в акті перевірки, щодо товарності господарських операцій т взаємовідносинам з ТОВ «Шакті Д».

Однак, враховуючи, що податковим органом фактично реалізована його компетенція на проведення перевірки та оформлення результатів такої перевірки, оспорювані дії щодо проведення перевірки та змісту висновків акту перевірки не є такими, що порушують права позивача та інтереси шляхом обмежень у реалізації його прав чи безпідставного покладення на нього необґрунтованих обов'язків, визнання незаконними дій не призведе до поновлення порушеного права позивача, оскільки оскаржувані дії відповідача не є юридично значимими для позивача.

В спірних правовідносинах актом, що має певні правові наслідки, породжує права та обов'язки для платника податків є рішення податкового органу (акт індивідуальної дії), прийняте за результатами проведеної перевірки.

Зважаючи на викладене, касаційний суд вважає помилковим висновок судів попередніх інстанцій щодо наявності законних підстав для задоволення позовних вимог.

Судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи встановлено повно, але неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до ухвалення помилкових судових рішень.

Відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 349, статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення, не передаючи справи на новий розгляд. Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в задоволеній частині позовних вимог підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення - про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Відповідно частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи позивач, звертаючись 10 квітня 2013 року до місцевого суду з даним позовом, сплатив судовий збір згідно квитанції №25 від 4 квітня 2013 року, питання про розподіл якого суд першої інстанції при частковому задоволенні позову не вирішував.

За таких обставин, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом касаційної інстанції.

Керуючись статтями 139, 341, 345, 349, 351 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 травня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2014 року задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 травня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2014 року в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В іншій частині постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 травня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2014 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П. Юрченко

І.А. Васильєва

С.С. Пасічник ,

Судді Верховного Суду