Справа № 800/548/17
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.03.2018 Київ П/9901/309/18 800/548/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі -Суд):

головуючого судді: Бевзенка В.М.,

суддів - Білоуса О.В.,

Данилевич Н.А.,

Смоковича М.І.,

Шарапи В.М.,

при секретарі судового засідання - Ігнатенко О.В.,

за участю позивача - ОСОБА_5

представників відповідачів - Долгова Ю.В., Русакової І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 до Верховної Ради України, Вищої ради правосуддя, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - територіальне управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області, Ленінський районний суд міста Вінниці про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2008 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до Верховної Ради України, Вищої ради юстиції (правонаступником якої є Вища рада правосуддя), у якому просила визнати протиправними дії Верховної Ради України, Вищої ради юстиції, визнати протиправними та скасувати їх рішення щодо звільнення її з посади судді, зобов'язати вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що в рішенні кваліфікаційної комісії Вищої ради юстиції не зазначено мотивів в чому саме полягало порушення присяги судді. Скаржником ОСОБА_8 було відкликано скаргу, подану до Вищої ради юстиції на дії позивача з приводу порушень нею вимог чинного законодавства при винесенні ухвали від 13 липня 2005 року, а тому позивач вважає, що підстави для притягнення її до відповідальності відсутні.

Також позивач зазначає, що 14 березня 2007 року на засіданні Комітету Верховної Ради України з питань правосуддя розглядалось питання правомірності прийнятих нею рішень, яке було знято у зв'язку з відсутністю неправомірних дій судді.

Вважає, що рішення Комітету Верховної Ради України з питань правосуддя від 04 червня 2008 року та 05 червня 2008 року Верховною Радою України про її звільнення з посади судді є незаконним та неправомірним, оскільки в момент їх прийняття позивач знаходилась на лікарняному.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2008 року, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2009 року та Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2012 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суди, зокрема, дійшли висновку, що відповідачі при прийнятті оскаржених рішень діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Прийняття Вищою радою юстиції рішення про направлення до Верховної Ради України подання про звільнення позивача з посади за порушення присяги, на думку суду, не може вважатися рішенням про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Також суди одностайні щодо дотримання строку розгляду Комітетом подання Вищої ради юстиції про звільнення позивача з посади судді, обраного безстроково, оскільки в силу доручення членам зазначеного Комітету здійснити перевірку з питань, викладених у поданні, та з огляду на припинення повноважень Верховної Ради України V скликання він був призупинений.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями позивач подала до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) заяву проти України.

19 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_5 №54135/12, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.

ЄСПЛ постановив, що упродовж трьох місяців від дня, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач має сплатити заявникам суми, зазначені у Додатку II до цього рішення, а також додатково суми будь-яких податків, що можуть нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу. Зокрема, ОСОБА_5 присуджено відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 євро та відповідно до пункту 159 (а) рішення суду одинадцятьом заявникам, серед яких і ОСОБА_5, спільно суму у розмірі 11000 євро відшкодування судових та інших витрат, понесених під час проваджень у суді.

Рішення ЄСПЛ набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.

На підставі цього рішення позивач звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2008 року, ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2009 року, ухвали Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2012 року.

У заяві про перегляд рішень судів ОСОБА_5 порушує питання про скасування судових рішень, ухвалених у цій справі, та просить прийняти нове про задоволення позовних вимог. Посилається на підставу, передбачену пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобовязань при вирішенні справи судом, як-от статей 6 і 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року №ЕТS №005, ратифікованої Законом України від 17липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема, на рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЕСПЛ) від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України».

Постановою Верховного Суду України від 23 жовня 2018 року заяву ОСОБА_5 про перегляд судових рішень задоволено частково, постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2008року, ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2009 року та Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 грудня 2017 року було відкрито провадження у справі.

Під час розгляду справи у Вищому адміністративному суді України позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила:

- визнати незаконним та скасувати рішення Вищої ради юстиції України «Про внесення подання Верховній Раді України про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Ленінського районного суду міста Вінниці за порушення присяги» №131 від 21 лютого 2007 року;

- визнати незаконною та скасувати постанову Верховної Ради України «Про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Ленінського районного суду міста Вінниці у зв'язку з порушенням присяги судді» №335-V від 5 червня 2008 рокуI;

- поновити ОСОБА_5 на посаді судді Ленінського районного суду міста Вінниця з 05 червня 2008 року.

З початком роботи Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_5 передано до Касаційного адміністративного суду, за ухвалою якого від 11 січня 2018 року розгляд цієї справи розпочато спочатку за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивачем подано пояснення по цій справі, в яких зазначено, що у довідці ОСОБА_9 від 18 березня 2006 року про наявність підстав для внесення подання про звільнення, не вказано в чому саме полягало порушення присяги судді. Також, позивач зазначає, що на момент прийняття оскаржуваного рішення від 21 лютого 2007 року №131, в.о. голови Вищої ради юстиції ОСОБА_10 не підтвердила своїх повноважень, оскільки до 30 травня 2008 року ОСОБА_10 як голова Вищої ради юстиції не була внесена до Єдиного державного реєстру.

Представником Верховної Ради України подано відзив на позовну заяву, в якому, зокрема, зазначається, що про помилкове ототожнення Верховної Ради України із «судом» в матеріально-правовому і процесуально-правовому значенні, оскільки тлумачення поняття «суд» відповідно до статті 6 Конвенції не може здійснюватися відокремлено від тлумачення поняття «суддя» та «інша посадова особа», якій закон надає право здійснювати судову владу.

Представником Вищої ради правосуддя подано відзив на позовну заяву, в якому зазначається про те, що Вищою радою юстиції було прийнято оскаржуване рішення на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, та просила позов задовольнити.

Представник Верховної Ради України проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Представник Вищої ради правосуддя у судовому засіданні заперечив проти позову з мотивів, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Суд заслухав пояснення позивача та представників відповідачів, дослідив надані ними докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень і з'ясував таке.

Указом Президента України від 15 січня 2001 року ОСОБА_5 призначено суддею Ленінського районного суду міста Вінниці строком на п'ять років. Постановою Верховної Ради України від 22 грудня 2005 року № 3281-ІV позивача обрано безстроково суддею цього ж суду.

18 липня 2005 року до голови Вищої ради юстиції звернувся засновник ТОВ «Термінал2001» ОСОБА_8 зі скаргою на дії судді ОСОБА_5 при розгляді справи за позовом ОСОБА_11 до ТОВ «Термінал2001» про припинення повноважень директора.

У вказаній заяві зазначається, що суддя ОСОБА_5 13 липня 2005 року на забезпечення згаданого вище позову постановила ухвалу про заборону директору ТОВ «Термінал2001» ОСОБА_12 здійснювати будь-які юридичні дії від імені ТОВ «Термінал2001». Крім того, цією ухвалою зупинено дію всіх без винятку документів, виданих директором ТОВ «Термінал2001» з 27 квітня 2004 року по 12 липня 2005 року.

На виконання доручення Вищої ради юстиції від 28 липня 2005 року № 75/0/4-05 член Вищої ради юстиції ОСОБА_9 здійснив перевірку зазначеної скарги, за результатами якої склав довідку від 28 березня 2006 року, якою підтверджено обставини, викладені у скарзі.

Позивач викликалась на засідання секції Вищої ради юстиції, що були призначені на 21червня, 15 листопада, 13 грудня 2006 року та 07 лютого 2007 року.

13 листопада 2006 року ОСОБА_8 відкликав скаргу на дії судді ОСОБА_5 від 18 липня 2005 року.

За результатами проведеного 21 лютого 2007 року засідання Вищою радою юстиції було прийнято рішення за №131 щодо внесення подання Верховній Раді України про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Ленінського районного суду міста Вінниці за порушення присяги.

23 лютого 2007 року Вища рада юстиції внесла відповідне подання до Верховної Ради України за №15/0/12-17.

04 червня 2008 року на засіданні Комітету Верховної Ради України з питань правосуддя (далі - Комітет) ухвалено рішення рекомендувати Верховній Раді України звільнити з посади суддю Ленінського районного суду м.Вінниці ОСОБА_5 у зв'язку з порушенням нею присяги судді.

Верховна Рада України Постановою від 5 червня 2008 року №335-VI звільнила позивача з посади судді з указаної підстави.

Не погоджуючись з вказаними рішенням Вищої ради юстиції України №131 від 21 лютого 2007 року та Постановою Верховної Ради України від 5 червня 2008 року №335-VI, ОСОБА_5 оскаржила їх до суду.

Надаючи правову оцінку вказаним рішенням, Суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні «Куликов та інші проти України».

У справі «Куликов та інші проти України» суд зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інституційні зміни. У зв'язку із цим, ЕСПЛ не в змозі на теперішній час оцінити ефективність відновлення національного провадження, якщо заявники цього вимагатимуть. Проте, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними.

У рішенні «Олександр Волков проти України», яке взяте за основу Європейським судом з прав людини при постановленні рішення «Куликов та інші проти України» суд зазначив, що «точність та передбачуваність підстав для дисциплінарної відповідальності є бажаними для цілей юридичної визначеності та особливо для гарантування незалежності суддів. Тому слід докласти зусиль для того, щоб уникнути розпливчастих підстав або широких визначень. Проте нове визначення включає в себе багато загальних термінів, таких як «[вчинення] дій, що порочать звання судді або можуть викликати сумніви [щодо] його/її неупередженості, об'єктивності та незалежності, [або у] чесності та непідкупності судових органів» та «порушення морально-етичних принципів поведінки судді» серед інших. Це видається особливо небезпечним через такі нечіткі терміни та можливість використання цього як політичної зброї проти суддів. Таким чином, підстави для дисциплінарної відповідальності досі сприймаються надто широко та потрібне більш жорстке регулювання для того, щоб забезпечити незалежність судової влади».

У пунктах 110 -112 цього рішення ЄСПЛ зазначив, що наслідком принципів, згідно з якими здійснюється формування складу Вищої ради юстиції, закріплених у Конституції України та розвинутих у Законі України «Про Вищу раду юстиції», є те, що переважну більшість членів Вищої ради юстиції складають особи, які не є суддями та обрані безпосередньо органами виконавчої та законодавчої влади (три члени Вищої ради юстиції безпосередньо призначаються Президентом України, три члени - парламентом, два члени - всеукраїнською конференцією працівників прокуратури, Міністр юстиції та Генеральний прокурор України є членами Вищої ради юстиції за посадою).

ЄСПЛ визнав зміни до Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 7 липня 2010 року щодо обрання десяти членів Вищої ради юстиції з-поміж суддів недостатніми, оскільки органи, що призначають членів Вищої ради юстиції, залишаються тими ж самими, і тільки троє суддів обираються суддями. У цьому суд вбачає вплив політичних органів Уряду на склад Вищої ради юстиції та вказав на потребу забезпечити необхідний рівень судової незалежності, у спосіб, в який до дисциплінарного органу обираються судді. Суд послався на висновок Венеціанської комісії, що змінена процедура не вирішила питання, оскільки саме по собі призначення й надалі здійснюється тими ж самими органами, а не суддями (пункти 28 та 29 висновку Венеціанської комісії, наведеного у пункті 79).

Разом з тим, щодо розгляду питання про звільнення суддів на пленарному засіданні Верховної Ради України у пункті 122 рішення у справі «Олександр Волков проти України» суд зазначив, що пленарне засідання не є належним місцем для розгляду питань факту і права, оцінки доказів та юридичної кваліфікації фактів. Роль політиків, які засідають у парламенті та від яких не вимагається мати будь-який юридичний або судовий досвід у встановленні складних питань факту та права, не була належним чином пояснена Урядом та не була обґрунтована як така, що відповідає вимогам незалежності та безсторонності суду згідно зі статтею 6 Конвенції.

З огляду на чинний на той час порядок утворення Вищої ради юстиції, способів змінити таку ситуацію не видавалось можливим. Водночас саме ця обставина, на думку ЕСПЛ, має суттєве значення для оцінки неупередженості при розгляді питання про звільнення судді з посади. Так, пленарний розгляд питання про звільнення ОСОБА_5, зважаючи на те як він відбувся, у поєднанні з тим, що Комітет Верховної Ради України з питань правосуддя на той час очолював один із членів Вищої ради юстиції, який брав участь у прийнятті оскарженого рішення Вищої ради юстиції від 21 лютого 2007 року, і припустити, що це вплинуло або могло вплинути на правову оцінку фактичних обставин, які слугували підставою для звільнення позивача, що на переконання ЕСПЛ, є свідченням політизованості процесу звільнення судді з посади.

Недоліки і системні проблеми в процесі прийняття рішень щодо суддів, які існували на дату прийняття оскаржених актів навіть без з'ясування обставин, які слугували приводом для їх прийняття, ставлять під сумнів їх правомірність в цілому, у тому числі й по суті порушень, поставлених за провину позивачеві.

За частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції цього Кодексу, чинній з 15 грудня 2017 року, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено перелік критеріїв, на відповідність яким суд повинен перевірити рішення (дії, бездіяльність) суб'єкта владних повноважень у справах про їх оскарження.

Однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства, відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є верховенство права.

Згідно частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності, зокрема, Верховної Ради України та Вищої ради правосуддя, а також повноваження Верховного Суду наслідками розгляду адміністративних справ цієї категорії, встановлено у статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України.

За встановлених обставин та їх правового регулювання, з урахуванням висновків ЕСПЛ, зазначених вище, які лягли в основу рішення у справі «Куликов та інші проти України», Суд дійшов висновку, що оскаржені в цій справі постанова Верховної Ради України та рішення Вищої ради юстиції є протиправними.

На дату розгляду цієї справи правове регулювання спірних правовідносин зазнало суттєвих змін у порівнянні з тим, яке існувало у період їх виникнення. На цю ж обставину звернув увагу й ЄСПЛ, обґрунтовуючи відмінність правової ситуації у справах «Куликов та інші проти України» та «Олександр Волков проти України», за яким Уряду було надано вказівку поновити заявника (О.Волкова) на посаді.

На сьогодні конституційним органом, до виключної компетенції якого віднесено формування суддівського корпусу, є Вища рада правосуддя.

Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначено у Конституції України (статті 131 (зі змінами, внесеними до Конституції України згідно із Законом України від 2 червня 2016 року №1401-VIII), у Законі України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» та у Законі України від 21 грудня 2016 року №1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон України «Про Вищу раду правосуддя»).

Відповідно пункту 4 частини першої статті 131 Конституції України та пункту 6 частини першої статті 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» Вища рада правосуддя ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

Щодо призначення на посаду судді, то за частиною першою статті 80 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» таке здійснюється Президентом України на підставі та в межах подання Вищої ради правосуддя, без перевірки додержання встановлених цим Законом вимог до кандидатів на посаду судді та порядку проведення добору чи кваліфікаційного оцінювання кандидатів.

Відповідно до частини другої статті 80 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» будь-які звернення щодо кандидата на посаду судді не перешкоджають його призначенню на посаду. Викладені в таких зверненнях факти можуть бути підставою для порушення Президентом України перед компетентними органами питання про проведення в установленому законом порядку перевірки цих фактів.

Аналізуючи існуючу на сьогодні систему організації правосуддя в Україні, зокрема обсяг компетенції державних органів у рамках цієї системи, Суд у контексті розгляду цієї справи дійшов таких висновків.

Конституційно-правовий статус Вищої ради правосуддя як органу, в якому більшість членів - з числа суддів, і завданням якого, окрім іншого, є формування якісного суддівського корпусу з високим рівнем відповідальності при здійсненні правосуддя як перед державою, так і перед суспільством, передбачає, що саме цей орган (Вища рада правосуддя) наділений правом давати оцінку діям/вчинкам/поведінці судді не тільки при здійсненні правосуддя, але й поза професійною діяльністю, і не лише на відповідність вимогам закону, але й на предмет відповідності цих дій/вчинків/поведінки загальним морально-етичним нормам.

Окрім того, саме завданням Вищої ради правосуддя є прийняття рішень щодо призначення на посаду судді, за поданням якої Президент України видає відповідний указ. Попри те, що Президент України задіяний у процедурі призначення на посаду судді, все ж його участь у цьому процесі зводиться лише до видання правового акта (указу) на підставі рішення Вищої ради правосуддя, що по суті є кінцевим (остаточним) наслідком (результатом) рішення Вищої ради правосуддя щодо призначення на посаду судді, без права на оцінку/перевірку обґрунтованості такого її рішення.

Отож, крім Вищої ради правосуддя, жоден інший державний орган, в тому числі й суд, не можуть давати офіційної оцінки діям судді при здійсненні правосуддя й відповідно приймати у зв'язку з цим остаточні рішення. Відповідно, у межах розгляду цієї адміністративної справи суд не має можливості з'ясовувати й оцінювати доводи позивача про відсутність в його діях порушень вимог законодавства при здійсненні правосуддя, про які зазначено в оскарженому рішенні Вищої ради юстиції.

Утворення Вищої ради правосуддя і надання їй таких повноважень щодо професійних суддів є одним із результатів інституційних змін, впроваджених у процесі судової реформи в Україні. Тому якщо зважити на те, які фактичні обставини слугували підставою для прийняття оскаржених рішень Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_5 з посади судді, у поєднанні з тим, які порушення в процедурі розгляду цього питання у підсумку поставили під сумнів правомірність рішення Вищої ради юстиції в цілому, іншого способу відновлення порушених прав позивача, правової оцінки його дій як судді при виконанні посадових обов'язків, аніж як повторний розгляд цього питання вже новоутвореним конституційним органом (Вищої ради правосуддя), на переконання Суду, немає.

До такого висновку дозволяє прийти також аналіз положення статті 52 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», за змістом частини третьої якої у випадку скасування судом рішення Вищої ради правосуддя, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, Вища рада правосуддя повторно розглядає дисциплінарну справу у пленарному складі у порядку, визначеному статтею 49 цього Закону. Таким чином, на сьогодні порядок притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, включно з механізмом оскарження рішення, прийнятого у кінцевому результаті розгляду дисциплінарної справи, організовано так, що навіть після судового розгляду справи щодо правомірності такого рішення, остаточну правову оцінку діям судді при здійсненні правосуддя на відповідність вимогам Конституції України, законів України та професійній етиці все ж повинна надати Вища рада правосуддя як єдиний орган у системі правосуддя, наділений такими повноваженнями стосовно професійних суддів.

Таким чином, Суд дійшов висновку, що в цій справі одночасно з визнанням оскаржених актів Вищої ради юстиції та Верховної Ради України неправомірними цілком виправданим і законним буде передати на об'єктивний і неупереджений розгляд Вищої ради правосуддя з'ясування фактів порушення позивачем вимог законодавства при здійсненні правосуддя (які йому постановлено за провину за пропозиціями члена Вищої ради юстиції ОСОБА_9 від 18 березня 2006 року) та прийняття у зв'язку з цим рішення як щодо наявності законних підстав для застосування до позивача дисциплінарного стягнення, так і щодо його призначення на посаду судді.

З огляду на вищезазначені мотиви, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про поновлення ОСОБА_5 на посаді судді Ленінського районного суду міста Вінниця з 05 червня 2008 року.

Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_5 до Верховної Ради України, Вищої ради правосуддя, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - територіальне управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області, Ленінський районний суд міста Вінниці про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради юстиції України «Про внесення подання Верховній Раді України про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Ленінського районного суду міста Вінниці за порушення присяги» №131 від 21 лютого 2007 року.

Визнати протиправною та скасувати постанову Верховної Ради України «Про звільнення судді» №335-VI від 5 червня 2008 року.

Передати на повторний розгляд Вищої ради правосуддя вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності з огляду на обставини, викладені у пропозиції члена Вищої ради юстиції ОСОБА_9

У решті позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення складене та підписане 23.03.2018.

Головуючий суддя В.М.Бевзенко

Судді О.В.Білоус

Н.А.Данилевич

М.І.Смокович

В.М.Шарапа