Справа № 806/1897/17
Суддя: Шевчук С.М.
Дата ухвалення: 2018-03-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Капинос О.В.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

іменем України

"26" березня 2018 р. Справа № 806/1897/17

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Шевчук С.М.

суддів: Мацького Є.М.

ОСОБА_2,

за участю секретаря судового засідання Витрикузи В.П.,

сторін та їх представників: від відповідача -ОСОБА_3; ОСОБА_4; від позивача - ОСОБА_5; ОСОБА_6; ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Житомирській області на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "23" жовтня 2017 р. у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу та рішень про застосування штрафних санкцій, , -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить визнати протиправними та скасувати, винесені ГУ ДФС у Житомирській області податкові повідомлення-рішення № від 04.04.2017, № від 04.04.2017, рішення про застосування штрафних санкцій від 04.04.2017 №, вимогу про сплату боргу від 04.04.2017 №Ф-.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2017 року позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано, винесені ГУ ДФС у Житомирській області податкові повідомлення-рішення № від 04.04.2017, № від 04.04.2017, рішення про застосування штрафних санкцій від 04.04.2017 №, вимогу про сплату боргу від 04.04.2017 №Ф-.

Вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Житомирського апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою, в якій просить назване рішення суду скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

На підтвердження доводів апеляційної скарги відповідач зазначив, що обставини щодо безпідставного формування витрат були встановлені в ході перевірки, а надані представником позивача в ході розгляду справи документи не можуть братися до уваги при прийнятті рішення у справі.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке

1. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалам справи, що в період з 01.01.2015 по 31.03.2016 знаходився на загальній системі оподаткування та здійснював господарську діяльність з різання, оброблення, оздоблення декоративного та будівельного каменю.

Видами діяльності платника податків є неспеціалізована оптова торгівля та вантажний автомобільний транспорт.

На підставі висновків акту перевірки відповідача від 16.03.2017 №131/06-30-13-02/НОМЕР_1 Головним управління ДФС у Житомирській області прийнято податкові повідомлення - рішення:

- № від 04.04.2017, яким позивачу збільшено суму податкового зобов'язання за платежем Військовий збір у розмірі 9619,23 грн. та за штрафними санкціями у сумі 2404,81 грн. (т. 1 а.с.10)

- № від 04.04.2017, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 121852,70 грн. та застосовано штрафні санкції у сумі 60926,35 грн. (т.1 а.с.14)

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 04.04.2017 у сумі 98123,94 грн. (т. 1 а.с.21)

- рішення про застосування штрафних санкцій № НОМЕР_2 від 04.04.2017, яким на позивача за порушення п.1 ч.2 ст.6, п.2 ч.2 ст.7, ч.2 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування", накладено штрафні санкції у розмірі 19624,79 грн. (т. 1 а.с.8)

З акту перевірки (а.с.38) та розрахунку сум нарахованих грошових зобов'язань та штрафних санкцій за переліченими рішеннями вбачається, що підставою для їх винесення слугували висновки відповідача про завищення позивачем витрат на суму:

- 321341,84грн. -вартості придбаних гранітів, які не реалізовані, неоплачені та не використані в господарській діяльності у 2015році;

- 10300грн - вартості придбаних у ФОП ОСОБА_8 шин . згідно рахунку від 06.07.2015 №15439, які 08.07.2015 було повернуто із зазначенням платежу "повернення помилково перерахованих коштів на рахунок";

-254990,0грн. -вартості паливо-мастильних матеріалів, які не можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного обєкта витрат повязаного з отриманням доходу;

-51169,50 грн. - розміру кредиту та сплачених відсотків за його користування;

зборів (крім суми єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування)

на загальну суму ;

- 2923,2 грн.- єдиного податку.

Також підставою винесення зазначених рішень слугували висновки акту перевірки про заниження позивачем валового доходу за рахунок не віднесення до його складу виручки отриманої позивачем від експортованої продукції на суму 557,24грн.

На підставі вказаних висновків акту перевірки про завищення витрат позивача, відповідачем збільшено об'єкт оподаткування та як наслідок збільшення об'єкту оподаткування донараховано оскаржуваними рішеннями грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, військовий збір та єдиний внесок, штрафні санкції у зв'язку з чим винесено оскаржувану вимогу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в встановлені судом першої в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегією суддів встановлено таке.

Із змісту позовної заяви позивача слідує, що позивач оскаржив до суду перелічені рішення та вимогу відповідача у зв'язку з тим, що не погодився із висновками відповідача з приводу заниження ним витрат на:

- вартість придбаних гранітів, які не реалізовані, неоплачені та не використані в господарській діяльності у 2015році на суму 321341,84 грн.;

- вартість паливо-мастильних матеріалів, які не можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного обєкта витрат повязаного з отриманням доходу на суму 254990,0 грн.;

- суму кредиту, сплачених відсотків за його користування.

У решті виявлених порушень, які стали підставою для винесення зазначених рішень, то як слідує із змісту позовної заяви до предмету позовного та апеляційного провадження не ввійшли висновки відповідача стосовно правомірності:

- зменшення витрат на суму єдиного податку у розмірі 2923,2 грн.;

- зменшення витрат на суму придбаних у ФОП ОСОБА_8 шин на суму 10300 грн. згідно рахунку від 06.07.2015 №15439, які 08.07.2015 було повернуто із зазначенням платежу "повернення помилково перерахованих коштів на рахунок".

- збільшення валового доходу за рахунок не віднесення до його складу виручки отриманої позивачем від експортованої продукції на суму 557,24грн. У вказаній частині позивачем доводи відповідача про підставність збільшення об'єкта оподаткування на вказану суму не заперечувались та не оскаржувалися.

З урахуванням вимог ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу у межах вимог та доводів апеляційної скарги та позовної заяви.

Згідно з пунктом 177.1 ст. 177 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення відносин, з приводу прав і обов'язків у яких виник спір) доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в п. 167.1 ст. 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (п. 177.2 цієї статті).

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (п. 138.2 цієї статті).

Відповідно до пункту 138.2. ст.138 Податкового Кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, які підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з пунктом 177.4. статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством; суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції.

Аналізуючи вказані норми суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що фізична особа-підприємець може віднести до складу витрат витрати, якщо вони документально підтверджені первинними документами; пов'язані з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця; безпосередньо пов'язані з отриманням доходів; фактично сплачені; товари (послуги) фактично отримано фізичною особою-підприємцем.

Відповідно до п. 16-1 підрозділу10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України тимчасово введено військовий збір за ставкою 1,5 відсотка від доходів, визначених ст. 163 цього Кодексу (загальний річний оподатковуваний дохід), а платниками збору є особи визначені п. 162.1 ст. 162 Кодексу (фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерелом походження в Україні, так і іноземні доходи). Таким чином, позивач є платником військового збору, а об'єктом оподаткування є його загальний річний оподатковуваний дохід.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку) отриманого від діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Отож, збільшення об'єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб є підставою для нарахування грошового зобов'язання на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску.

2. Досліджуючи питання щодо підставності збільшення позивачу об'єкта оподаткування за рахунок зменшення витрат на вартість паливо-мастильних матеріалів на суму 254990,0 грн., колегією суддів встановлено, що в якості первинного документу на придбання паливо - мастильних матеріалів позивачем надано лише картковий рахунок ПАТ КБ "ПриватБанк" .№593557, де зазначено тільки списання коштів через термінали АЗС на території України, Великої Британії, Чехії, Італії, Німеччини та Польщі. При цьому, позивачем в ході перевірки не надано жодних інших первинних документів, які підтверджували обставини щодо придбанням (отримання) позивачем паливо - мастильних матеріалів, як то фіскальні чеки, накладні, акти, тощо.

Водночас, відповідно до даних вантажно-митних декларацій та актів на списання дизельного палива на автомобіль НОМЕР_3/АМ8342ХТ (у названому звітному періоді формування вказаних витрат) ФОП ОСОБА_5 надавав послуги транспортного перевезення при експорті виробів з граніту лише до Російської Федерації та АР Крим. Надання такого карткового рахунку про списання коштів на через термінали АЗС на території України, Великої Британії, Чехії, Італії, Німеччини та Польщі не дає можливості встановити, в рахунок якої оплати списувались кошти з карткового рахунку та в оплату якого товару, його вид, кількість та як вказане списання пов'язано з наданням транспортних послуг з перевезення позивачем вантажів до Російської Федерації та АР Крим.

Відповідно до пунктів 44.1.-44.3 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Для обрахунку обєкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно зі ч.1 ст. 9 Закону, підставою для бухгалтерського обліку (та відповідно податкового) господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Натомість, наданий до перевірки картковий рахунок ПАТ КБ "ПриватБанк" .№593557 не містять жодних перелічених відомостей, а відтак в розумінні названого закону та положень пункту 138.2. ст.138 Податкового Кодексу України не є первинним документом, що підтверджує обставини з приводу здійснення господарської операції з придбання ПММ, а відтак не є підставою для формування витрат з придбання паливо-мастильних матеріалів на суму 254990,0 грн.

Стосовно ж доводів позивача та висновків суду першої інстанції з приводу того, що наявність первинних документів на списання ПММ у господарській діяльності є підставою для формування витрат, то колегією суддів такі доводи відхиляються з підстав того, що вказані документи не є первинними документами які підтверджують обставини понесення позивачем фактичних витрат на придбання певного об'єму ПММ матеріалів. Вказані документи лише підтверджують обставини, що позивачем використано в його діяльності ПММ (невідомого походження) за відсутності первинних документів на його придбання.

В ході розгляду справи, позивач повідомив суд, що у нього на час перевірки були відсутні первинні документи на придбання паливо-мастильних матеріалів.

З приводу наданої суду апеляційної інстанції цінової довідки про середню роздрібну ціну на дизельне пальне №В-7408, то вказана довідка не є первинним документом (у розумінні названих положень Закону), який може бути правовою підставою для формування платником податків витрат згідно пункту 138.2. ст.138 Податкового Кодексу України.

Відповідно до п.44.6. ст.44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

За наведених обставин справи та положень законодавства, колегія суддів вважає, що позивачем безпідставно сформовано витрати з придбання паливо-мастильних матеріалів на суму 254990,0 грн., а відтак позивачем правомірно збільшено об'єкт оподаткування на вказану суму.

3. Стосовно ж зменшення витрат позивача на суму сплаченого кредиту та відсотків за його користування на загальну суму 54092,70грн., то суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем правомірно зменшено позивачу витрати на обумовлену суму. Апеляційної скарги позивачем на рішення суду у вказаній частині не подавалось.

Відповідно до п. 177.4 ст. 177 ПК України (редакції на дату спірних правовідносин) для фізичної особи - підприємця на загальній системі оподаткування не передбачено включення до складу витрат суми сплачених відсотків, нарахованих за користування кредитними коштами, незалежно від того, що кредит виходив для здійснення підприємницької діяльності.

За наведених обставин та положень законодавства, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду у названій частині, оскільки у цій частині рішення суду першої інстанції відповідає положенням законодавства.

4. Досліджуючи доводи апеляційної скарги з приводу підставності збільшення позивачу об'єкта оподаткування за рахунок зменшення витрат на вартість придбаних у 2015році гранітів, які не реалізовані, неоплачені та не використані в господарській діяльності у 2015році на суму 321341,84 грн., колегією суддів встановлено таке.

В ході розгляду апеляційної скарги представник відповідача пояснив, що до 02.10 2015року позивач здійснював реалізацію готової продукції з гранітного каменю на суми, що відповідає розміру сформованих витрат. Однак, в період реалізації такої продукції позивачем не було понесено фактичних витрат на придбання гранітного каменю для виготовлення такої продукції. Гранітний камінь позивачем був придбаний лише після 02.10.2015 року, однак після його придбання до кінця 2015 року продукція з гранітного каменю позивачем не реалізовувалась. Відтак, відповідач вважає, що витрати понесені позивачем на придбання каменю в кінці 2015року не можуть відноситись на зменшення об'єкта оподаткування 2015року.

З акту перевірки, пояснень сторін, зібраних у справі доказів слідує, що між ПВМ "Кедр" (Власник) та ФОП ОСОБА_5 (Зберігач) укладено договір №02/02 безоплатного відповідального зберігання від 02.02.2015.( т.а.с.197/198), предметом якого було безоплатне відповідальне зберігання ТМЦ з обов'язковим поверненням. Підпунктом 4.3 названого договору передбачено, що зберігач протягом договору має право використовувати ТМЦ у власній господарській діяльності з обов'язковим поверненням відповідної кількості та якості.

Обставини щодо прийняття на зберігання гранітних блоків підтверджується актами прийому передачі (т. 1 а.с.200-208)

З актів на списання гранітних блоків на виробництво продукції вбачається, що передані на зберігання блоки використані у власній господарській діяльності позивача, а виготовлена з них продукція в подальшому реалізована позивачем (т. 1 а.с.182-194).

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що між ПМП "Кедр" (Продавець) та ФОП ОСОБА_5 (Покупець) 02.02.2015 укладено договір, предметом якого є надання ПМП "Кедр" для ФОП ОСОБА_5 послуг порізки, поліровки деталей пам'ятників на давальницьких умовах. Блоки надає ФОП ОСОБА_5 для виконання послуг (а.с.209).

Крім того, у матеріалах справи містяться акти на списання блоків на виробництво продукції, у яких вказано про кількість використаних блоків для виробництва продукції та кількість списаних блоків, як таких, що непридатні для виробництва. (т. 1 а.с.182-194).

Отже, ФОП ОСОБА_5 використовувались для виготовлення продукції (яка була реалізована позивачем у 2015році) гранітні блоки які перебували у нього на зберіганні.

З матеріалів справи також вбачається, що згідно реєстру на придбання блоків, ФОП ОСОБА_5 на протязі 2015 року придбавалися блоки, в тому числі з 17.10.2015 по 25.12.2015 - на суму 321431,8 грн. (а.с.195-196 т.1). Відповідачем вказані обставини не заперечуються.

Згідно акту прийому-передачі від 30.12.2015 прийняті на зберігання гранітні блоки позивачем були повернуті у кількості 238,98 ПМП "Кедр" (т. 1 а.с.199).

Отож, судом першої інстанції вірно встановлено, що витрати понесені позивачем в кінці 2015року на придбання гранітного каменю (який повернуто сховодавцю замість каменю який перебував у нього на зберіганні та був використаний у господарській діяльності позивача) є витратами понесеними на виготовлення готової продукції, яка була виготовлена та реалізована в період до 02.10.2015року.

Відповідно до п.п.49.18.5 ст. 49 ПК України, декларація на доходи фізичних осіб - підприємців подається за календарний рік. Відтак, подаючи таку декларацію позивач має право включити до неї як всі доходи одержані впродовж календарного року, так і всі витрати понесені позивачем на отримання такого доходу впродовж року.

Стосовно ж висновків суду першої інстанції про неможливість визначити суму нарахованого зобов'язання по кожному із зазначених порушень, то відповідно до ч.4 ст. 9 КАС України на суд покладається зобов'язання щодо вжиття визначених законом заходів, необхідних для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Однак, суд на вказані положення не зважив, а відповідно не витребував розрахунку визначених зобов'язань.

Відповідно до розрахунку сум нарахованого грошового зобов'язання наданих суду апеляційної інстанції та пояснень представника відповідача внаслідок зменшення позивачу витрат на вартість придбаних у 2015році гранітів, які не реалізовані, неоплачені та не використані в господарській діяльності у 2015році на суму 321341,84 грн. позивачу нараховано згідно:

- податкового повідомлення - рішення № НОМЕР_4 від 04.04.2017 грошове зобов'язання за платежем військовий збір у розмірі 4820,13грн. та за штрафними санкціями у сумі 1205,03грн;

- податкового повідомлення - рішення№ від 04.04.2017 грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 50 998 грн. та застосовано штрафні санкції у сумі 25499 грн;

- рішення про застосування штрафних санкцій № НОМЕР_2 від 04.04.2017, штрафні санкції не нараховувались;

- до вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 04.04.2017 грошові зобов'язання внаслідок зменшення позивачу витрат на вартість придбаних у 2015році гранітів, які не реалізовані, неоплачені та не використані в господарській діяльності у 2015році не ввійшли.

За наведених положень законодавства та обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність визначення позивачу вищевказаних сум грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб та військового збору внаслідок збільшення позивачу об'єкта оподаткування за рахунок зменшення витрат 2015року на суму 321341,84 грн. Відтак, позовні вимоги позивача підлягають до задоволення лише у вказаній частині.

При цьому, суд не вбачає підстав для скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 04.04.2017, рішення про застосування штрафних санкцій № НОМЕР_2 від 04.04.2017, оскільки грошові зобов'язання внаслідок зменшення позивачу витрат на вартість придбаних у 2015році гранітів, які не реалізовані, неоплачені та не використані в господарській діяльності у 2015році до складу обумовленого рішення та вимоги не ввійшли.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегією суддів враховано положення ч. 3 ст. 139 КАС України відповідно до якої, при частковому задоволенні позову, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Розрахунок витрат: загальна сума позовних вимог становить - 312551,82грн -100%,. розмір вимог, що задоволені становить - 82522,16 грн, відсоток задоволених вимог складає 26,40%. Сума понесених витрат позивачем по сплаті судового збору складає - 3208грн.

Відповідно розмір судових витрат які підлягають присудженню на користь позивача становить: 3028грн х 26,40% = 799,39 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду слід скасувати з прийняттям нового про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Житомирській області задовольнити частково, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "23" жовтня 2017 р. скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати:

податкове повідомлення - рішення № НОМЕР_4 від 04.04.2017 у частині визначеного грошового зобов'язання за платежем військовий збір у розмірі 4820,13грн. та за штрафними санкціями у сумі 1205,03грн;

-податкове повідомлення - рішення№ від 04.04.2017 у частині визначеного грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 50998 грн. та штрафної санкції у сумі 25499 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Присудити на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (ІНН) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Житомирській області (КОД ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 799,39грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя С.М. Шевчук

судді: Є.М. Мацький

ОСОБА_2

Повне судове рішення складено "27" березня 2018 р.