Справа № 826/3461/17
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2018-03-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

26 березня 2018 року справа №826/3461/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1)
до1. Апеляційного суду міста Києва (далі по тексту - відповідач 1) 2. Державної судової адміністрації України (далі по тексту - відповідач 2, ДСА України)
третя особаДержавна казначейська служба України (далі по тексту - третя особа)
про1) визнання протиправними дій відповідачів про відмову у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою; 2) зобов'язання відповідачів нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 271 150,00 грн.
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з підстав протиправності відмови відповідачів у задоволенні заяви про виплату та нарахування ОСОБА_1 вихідної допомоги, посилаючись на те, що Законом України "Про судоустрій і статус суддів" гарантується право судді, який вийшов у відставку, на вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, а норми Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" порушують гарантії незалежності суддів у частині належного матеріального забезпечення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/3461/17, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач 1 письмового заперечення проти позову та відповідних доказів до суду не надав.

Відповідач 2 подав до суду письмове заперечення проти позову, у якому зазначив відсутність підстав для виплати позивачу вихідної допомоги, оскільки питання щодо звільнення ОСОБА_1 розглянуто Верховної Радою України 08 вересня 2016 року та заява про відставку подана в період дії редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яка не передбачала виплату судді при виході у відставку вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат. Крім того, відповідач 2 звертав увагу на те, що ДСА України є лише розпорядником коштів для потреб місцевих та апеляційних судів, а з огляду на відсутність в наказі Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року №282-ос вимоги щодо зобов'язання проведення виплати позивачу вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат при звільненні, ДСА України не наділено відповідними повноваженнями щодо нарахування спірних коштів.

Третя особа письмових пояснень з приводу заявлених позовних вимог до суду не надала.

В судовому засідання 25 вересня 2017 року позивач позовні вимоги підтримав; представник відповідача 2 проти позову заперечив; відповідач 1 та третя особа своїх представників до суду не направили, у зв'язку із чим на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

На підставі постанови Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року №1515-VІІІ "Про звільнення суддів" ОСОБА_1 звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Сторонами визнається, що наказом Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року №282-ос позивача звільнено з посади та відраховано зі штату.

Наявні у справі докази підтверджують, що позивач звернувся до відповідачів із заявами про виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до частини першої статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції до 27 березня 2014 року), виходячи з того, що право на відставку у ОСОБА_1 виникло ще у 2006 році.

За результатами розгляду вказаних заяв відповідачами у листах від 09 лютого 2017 року №14/0403/16 та від 20 лютого 2017 року №Б146-17-158/17 повідомлено про відсутність правових підстав для виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги, оскільки частина перша статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" втратила чинність згідно із Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року.

Вирішуючи питання наявності правових підстав для виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, суд керується наступними мотивами.

Відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно з частинами першою, третьою статті 116 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, чинній на момент звільнення позивача) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до Вищої ради правосуддя, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

Таким чином, подання суддею заяви про відставку за наявності відповідного стажу на посаді судді вказує на реалізацію ним права на відставку.

Частиною першою статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону від 14 березня 2014 року №887-VII передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Разом з тим, Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VІІ, який набрав чинності з 01 квітня 2014 року, виключено статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Рішення щодо неконституційності Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення статті 136 із Закону України "Про судоустрій та статус суддів" Конституційним Судом України не приймалося.

Тобто, чинна редакція Закону України "Про судоустрій і статус суддів" на момент реалізації ОСОБА_1 права на відставку не передбачає права судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача на набуття ним права на відставку ще у 2006 році, оскільки право на отримання вихідної допомоги ставиться в залежність від фактичної реалізації права на відставку.

Посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 та від 11 жовтня 2011 року №10-рп/2011, як на підставу виплати вихідної допомоги, також не приймаються судом до уваги, оскільки Конституційний Суд України у своїх рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження конституційних прав судді.

Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, при вирішенні даного спору суд враховує те, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду від 12 жовтня 2004 року у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії".

Суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 03 червня 2014 року "Великода проти України", в якому суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави Україна та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Оскільки право на відставку позивачем реалізовано після набрання чинності Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", на думку суду, правові підстави для виплати позивачу як судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, відсутні.

Аналогічна правова позиція наведена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 24 жовтня 2016 року №К/800/28190/16, від 18 жовтня 2016 року №К/800/13400/16, від 04 вересня 2017 року №К/800/25119/17, прийнятих за результатами розгляду аналогічних справ.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (02081, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.А. Кузьменко