Справа № 815/1054/16
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 березня 2018 року

Київ

справа №815/1054/16

адміністративне провадження №К/9901/9249/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

Суддя-доповідач - Бевзенко В.М.,

суддів: Данилевич Н.А.,В.М. Шарапи

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_3

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2016 року (головуючий суддя Андрухів В.В., судді Вовченко О.А., Харченко Ю.В.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2016 року (головуючий суддя Романішин В.Л., судді Запорожан Д.В., Шляхтицький О.І.), -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 30 грудня 2015 року №892-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовував тим, що позивач є громадянином Іраку, однак не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, так як до виїзду з країни походження він займався дизайном матеріалів та неодноразово допомагав у здійсненні дизайну секретній організації, про що дізналася влада країни та заборонила йому покидати Ірак. Позивач зазначив, що він змушений був покинути країну походження в пошуках міжнародного захисту

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2016 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Статтею 327 КАС України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 січня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_3 надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах.

У своїй касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення, а в справі прийняти нову постанову про задоволення її позовних вимог.

Касаційна скарга вмотивована тим, що суди попередніх інстанцій необґрунтовано прийшли до висновку, що відсутні підстави для надання позивачу статусу біженця. Позивач вважає, що оскаржуване рішення відповідача прийнято неправомірно та необґрунтовано.

Відповідач скористався своїм правом та надіслав до суду заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив, що рішення судів попередніх інстанцій винесені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваних судових рішень.

Касаційна скарга має бути залишена без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Іраку, уродженцем м.Багдад, район Аль-Хадраа. За національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-шиїт. Рідна мова - арабська, також володіє англійською та російською мовами. Позивач є військовозобов'язаним, має військове звання - рядовий.

21 квітня 1994 року позивач виїхав з Іраку до Йорданії, м. Аман, де він перебував 1 день. Після чого позивач виїхав до Ємену, де проживав протягом одного року, працював інженером та мав достатній заробіток. Під час знаходження позивача у Ємені до нього приїхала його дружина, разом з якою вони виїхали з Ємену до Росії, де перебували протягом 10 днів, після чого влітку 1995 року прибули разом до України з метою потрапити через Україну до країн ЄС. На територію України позивач та його дружина потрапили літаком з офіційно оформленими документами на їх ім'я та мали візи. В Києві заявник влаштувався на роботу реалізатором на ринку. Під час знаходження в Україні дружина заявника завагітніла, та за бажанням позивача виїхала до Іраку, де народила дитину та проживає там разом з дочкою позивача до теперішнього часу.

12 червня 2007 року позивач вперше звернувся за захистом до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою № 138 про надання статусу біженця.

Причиною звернення за захистом у червні 2007 року позивач зазначив те, що він поїхав з Іраку в 1994 році, оскільки влада ОСОБА_5 обмежувала його свободу. У 1991 році Ірак захопив Кувейт, через що, США після визволення Кувейту оголосили блокаду Іраку. В цей час до Іраку регулярно приїжджали різні міжнародні комісії. Позивача, як і інших державних службовців на час приїзду цих комісій зачиняли, щоб вони не спілкувались з іноземцями та не розповіли якісь державні таємниці. Тому позивач за гроші через посередників зробив собі паспорт для виїзду за кордон. У квітні 1994 року позивач виїхав з Іраку до Йорданії, потім до Ємену. В Ємені до нього приїхала жінка, з якої він виїхав до Росії, а звідти - до України. Восени 1995 року його жінка через вагітність повернулася до Іраку, де проживає на даний час. Позивач до Іраку повернутись не зміг через події, що там відбуваються. Після падіння режиму ОСОБА_5 позивач також не може повернутися на Батьківщину, оскільки в Іраку постійно відбуваються конфлікти між сунітами та шиїтами. Два тижні тому позивач телефонував додому і йому розповіли, що на цій підставі вбито його батька.

07 квітня 2008 року рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій № 221-08 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем.

Не погодившись з даним рішенням, позивач оскаржив його до Одеського окружного адміністративного суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2008 року по справі № 2-а-6892/08, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2010 року по справі № 22-а-10535/08, позивачу ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 березня 2010 року рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

30 червня 2012 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою № 279 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17 серпня 2012 року наказом № 63 заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Іраку ОСОБА_3., особова справа № ODS 12/160.

30 грудня 2015 року рішенням Державної міграційної служби України № 892-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону.

Вищевказане рішення мотивовано тим, що стосовно позивача відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону.

14 березня 2016 року ОСОБА_3 отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за № 56 від 19 лютого 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС України № 892-15 від 30 грудня 2015 року.

Відповідно до пунктів 1 та 13 статті 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що під час звернення до Управління міграційної служби в Одеській області в 2007 році ОСОБА_3 причиною виїзду з Іраку зазначає трудову діяльність на державному підприємстві та неможливість спілкування з іноземними колегами. Також, вказував, що через співпрацю з секретною організацією йому було заборонено покидати країну.

Під час проведення анкетування в 2012 році, при повторному зверненні, позивач зазначив, що основною причиною виїзду з Батьківщини є нестабільна ситуація в країні та релігійні протистояння між сунітами та шиїтами. Зокрема, позивач зазначив, що на момент його виїзду з Іраку до влади прийшли мусульмани-суніти, а сам він за віросповіданням є мусульманином-шиїтом. При цьому, при проведенні анкетування 17 серпня 2012 року ОСОБА_3 вже не зазначав про свою трудову діяльність.

Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що позивач не зазначає жодних конкретних дат будь-яких подій в Іраку, а надана ним інформація носить загальний характер та не містить чітких відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині.

Разом з тим, як зазначив позивач при співбесіді 17 серпня 2012 року, під час виїзду з Іраку в нього не було жодних проблем, що не узгоджується з твердженнями ОСОБА_3 про те, що йому через співпрацю з секретною організацією було заборонено покидати країну.

Згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов'язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов'язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Разом з тим, як встановлено судами, під час виїзду з Іраку в позивача не було жодних проблем, що не узгоджується з твердженнями ОСОБА_3 про те, що йому через співпрацю з секретною організацією було заборонено покидати країну.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що при прибутті на територію України в 1995 році за захистом до її уповноважених органів ОСОБА_3 звернувся тільки в 2007 році. Позивач не може обґрунтувати звернення за захистом після тривалого перебування на території України.

Суд, також, враховує, що позивач не звертався за захистом в країнах транзитного перебування (Йорданія, Ємен, Росія), які є безпечними країнами для проживання.

Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що факти повідомлені позивачем щодо власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через недоведеність позивачем загрози його життю, фізичній цілісності чи свободі в Іраку, а також можливості застосування до нього нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Отже, враховуючи викладене, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог позивача.

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 343 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Частиною першою статті 350 цього ж Кодексу закріплено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки суди не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, підстави для їх скасування відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а згадані судові рішення - без змін.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд, -

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач В.М. Бевзенко

Судді Н.А. Данилевич

В.М. Шарапа