Справа № 821/378/18
Суддя: Ковбій О.В.
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 р.м. ХерсонСправа № 821/378/18
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Ковбій О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установа "Білозерська виправна колонія (№ 105)" про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 21 березня 2018 року, просить стягнути з Державної установи "Білозерська виправна колонія (№ 105)" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час не виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 12838,68 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) у період часу з 01.03.2007 року по 31.10.2017 проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, яка неодноразово зазнавала реорганізаційних змін. 31 жовтня 2017 року, позивачка була звільнена з посади старшого інспектора (з організації продовольчого забезпечення) відділу інтендантського та господарського забезпечення державної установи «Білозерська виправна колонія (№105)» на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». Проте, при звільненні позивачці не було виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. З метою захисту свого порушеного права, позивачка звернулась до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом про стягнення з відповідача суми невиплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 13553,87 грн. та середнього заробітку за час не виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 4361,22 грн.

Рішенням від 22 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з державної установи "Білозерська виправна колонія (№105)" на користь позивачки суму невиплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 13553,98 грн. та середній заробіток за час не виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 3040,74 грн.

Проте, з моменту набрання законної сили рішенням суду у справі №821/1839/17 по 22.03.2018 відповідач не виплатив ОСОБА_1 суму одноразової грошової допомоги. На підставі викладеного, позивач вважає, що згідно ст. 117 КЗпП України відповідач зобовязаний виплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що на думку позивачці складає суму 12838,68 грн.

Ухвалою суду від 01 березня 2018 року відкрито провадження в адміністративний справі, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Судове засідання призначено на 22 березня 2018 року.

Відповідач відзиву на позов не надав, вимогу суду та норм КАС України стосовно обов'язковості надання такого відзиву суб'єктом владних повноважень - проігнорував.

05 березня 2018 року засобами електронної пошти від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, датована цією ж датою.

Ухвалою суду від 12 березня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог від 05 березня 2018 року відповідну заяву повернуто позивачці з підстав ненадання нею доказів направлення екземпляру поданого документа відповідачу.

21 березня 2018 року до суду, засобами електронної пошти, від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, датована 16 березнем 2018 року разом з доказами направлення її копії відповідачу, яка прийнята судом.

В судове засідання, призначене на 22 березня 2018 року сторони не зявились.

Позивач просила розглянути справу без її участі.

Представник відповідача 22 березня 2018 року подав через канцелярію суду клопотання про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження.

Відповідно ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином, суд прийшов до висновку про можливість розгляду даного позову в письмовому провадженні.

Розглянувши надані сторонами документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд дійшов висновку про задоволенні позову з огляду на наступне.

Досліджуючи обставини даної справи суд застосовує ч. 4 ст. 78 КАС України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, позивачем надано суду копію рішення у адміністративній справі №821/1839/17. Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, що містяться за електронним посиланням: http://reyestr.court.gov.ua/Review/71715091 дане рішення не оскаржене сторонами та набрало законної сили 22 лютого 2018 року. Сторонами справі №821/1839/17 були ті самі особи, які є сторонами в даній справі.

З огляду на викладене, обставини, встановлені рішенням суду у справі №821/1839/17, не доказуються при розгляді даної справи, оскільки у ній беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Таким чином, наведеним рішенням суду підтверджено факт проходження позивачкою служби у період з 01.03.2007 року по 31.10.2017 року в органах Державної кримінально-виконавчої служби України та факт її звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби України з 06.11.2017 року у відповідності до п.7 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) згідно наказу №64 о/с від 27.10.2017 року "Про звільнення".

Окрім зазначеного, вказаним рішенням суду встановлено право ОСОБА_1 на виплату їй одноразової грошової допомоги за 11 повних відпрацьованих календарних років становить у сумі 13553,98 грн. та середнього заробітку, що підлягає стягненню за час затримки розрахунку при звільненні з 01.11.2017 року по 24.11.2017 року (відповідно до довідки відповідача №29/4-3675 від 09.11.2017 року), розрахованої з середньоденної заробітної плати позивача у сумі 3040,74 грн. (168,93 грн. середньоденного заробітку х 18 робочих днів періоду між 01 листопада 2017 року по 24 листопада 2017 року).

Також, встановленим рішенням суду у справі №821/1839/17 є розмір середньоденного заробітку - 168,93 грн.

З позовної заяви та наведеного рішення суду вбачається, що в рамках справи №821/1839/17 було вирішено, серед іншого, питання щодо стягнення з Державної установи «Білозерська виправна колонія (№105)» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 Період за який було вирішено питання про стягнення: з 01.11.2017 року по 24.11.2017 року.

Як вбачається з позовної заяви та не заперечується відповідачем по справі, станом на 22.03.2018 року, сума одноразової грошової допомоги залишається невиплаченою. Отже, в рамках даної справи предметом дослідження є встановлення підстав для отримання ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 25.11.2017 року по 22.03.2018 року, тобто за 80 робочих днів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби регулюється, зокрема, статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відповідно до частини другої якої особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Аналогічне положення закріплено в абзаці третьому пункту 10 постанови № 393, згідно з яким військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

За приписами пункту 18.2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженої наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 07.10.2009 року № 222, одноразова грошова допомога особам рядового і начальницького складу, звільненим зі служби, нараховується з окладів за останніми штатними посадами, займаними перед звільненням, окладів за спеціальними званнями, а також щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та премій (обчислених як середньомісячна сума за попередні повні дванадцять календарних місяців), крім одноразових додаткових видів грошового забезпечення, що були їм нараховані в останньому повному календарному місяці служби перед звільненням.

З аналізу викладеного вбачається, що сума одноразової грошової допомоги віднесена законом до грошового забезпечення, осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В даному випадку між сторонами відсутній спір про розмір належних позивачу виплат, доказів протилежного сторони суду не надали.

Позивачку було звільнено 31 жовтня 2017 року, а належну суму одноразової грошової допомоги при звільненні їй виплачено не було. Крім зазначеного, відповідна сума залишається невиплаченою станом й на 22.03.2018 року, навіть після набрання законної сили рішенням Херсонського окружного адміністративного суду у справі №821/1839/17.

На підставі викладеного, суд вважає, що відповідач при звільненні позивача повинен був сплатити всі належні їй суми в день звільнення та в зв'язку з несвоєчасною сплатою зазначених сум необхідно застосувати вимоги ст. ст. 116, 117 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначений відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацом 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу III Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року №6-648цс15.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача з відповідача за час затримки розрахунку при звільненні з 25.11.2017 року по 22.03.2018 року (відповідно до розміру середньоденної заробітної плати, встановленої рішенням суду у справі №821/1839/17), розрахована з середньоденної заробітної плати позивача складає 13514,40 грн. (168,93 грн. середньоденного заробітку х 80 робочих днів періоду між 25 листопада 2017 року (включно) по 22 березня 2018 року (включно)).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлена позовна вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки належних до виплати при звільненні коштів є обґрунтованою, а відтак підлягає задоволенню, проте позивач не вірно зазначив суму до стягнення в адміністративному позові (12838,68 грн., замість вірної суми 13514,40 грн.) та кількість робочих днів за період часу з 25.11.2017 по 22.03.2018 року (76, замість вірної кількості - 80).

В силу ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем не доведено правомірність свого рішення.

Враховуючи наведене, суд вважає, що дії відповідача, щодо невиплати суми середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні з 25.11.2017 року по 22.03.2018 року носять протиправний характер, а порушені права позивача підлягають захисту шляхом стягнення на його користь суми середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні з 25.11.2017 року по 22.03.2018 року.

Згідно із ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Також, ч. 2 ст. 175 КАС України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Як вже зазначено в рішенні раніше, відзиву або будь-яких інших заяв по суті справи відповідачем не надано, підстав його не надання не обґрунтовано.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Стягнути з Державної установи "Білозерська виправна колонія (№105)" (, адреса: 75032, Херсонська область, Білозерський район, с. Дар'ївка) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1, адреса: 73000, АДРЕСА_1) суму середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача з відповідача за час затримки розрахунку при звільненні з 25.11.2017 року по 22.03.2018 року в розмірі 13514,40 грн..

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Ковбій О.В.

кат. 12.3