Справа № 820/6707/17
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2018-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

27.03.2018 р. справа №820/6707/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сліденка А.В.,

за участі:

секретаря судового засідання - Стрєлка О.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представників відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Еластомер"
до Головного управління ДФС у Харківській області
проскасування податкових повідомлень-рішень № від 31.10.2017р., № від 31.10.2017р., -

встановив:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Завод «Еластомер», у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області № від 31.10.2017 р., № від 31.10.2017 р.

Аргументуючи заявлені вимоги зазначив, що не вчиняв податкових правопорушень, які викладені в акті перевірки. Стверджував, що спірні рішення субєкта владних повноважень вмотивовані помилковими судженнями, факти вчинення податкових правопорушень є вигаданим, при справлянні податку на додану вартість та податку на прибуток платник неухильно дотримувався вимог закону. Посилаючись на ці міркування, представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в позовній заяві, просив суд ухвалити рішення про задоволення позову.

Відповідач, Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області, з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що проведеною перевіркою не підтверджено реальності господарських зносин між платником та ПНВП «Союз-АС» з огляду на відомості узагальненої податкової інформації по контрагенту, а також виявлено, що даний постачальник не у повному обсязі включив виписані на користь позивача податкові накладні до складу податкових зобовязань за деклараціями з ПДВ. Стверджував, що операції між платником податків та ОСОБА_3 Костянтиновичем за договором №76 від 08.01.2014 р. на переробку сировини у готову продукцію правильно кваліфіковані контролюючим органом як поставка товару з нарахуванням зобовязань з податку на прибуток та ПДВ. Наголошував, що у результаті виконання платником зобовязань за укладеними з ФОП ОСОБА_4 за договором №20141224/2 від 24.12.2014 р. на поставку програмного забезпечення та договором №20141224/1 від 24.12.2014 р. на надання інформаційно-консультативних послуг було створено нематеріальний актив, який підлягає амортизації, і видатки із створення якого не можуть бути віднесені безпосередньо до адміністративних витрат і внаслідок цього зменшувати показник доходу до оподаткування. Посилаючись на ці міркування, представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у відзиві на позов, просив суд ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, повно виконавши процесуальний обов'язок зі збору доказів, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши добуті по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що контролюючий орган провів документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Завод «Еластомер» з питання дотримання податкового законодавства за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р., дотримання валютного законодавства за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р., законодавства з питань справляння внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р.

Результати перевірки оформлені актом від 22.09.2017 р. №13297/20-40-03-31633702.

У вказаному акті відображені судження контролюючого органу про вчинення платником порушень п.п. 14.1.20 ст. 14, п.п. 14.1.36 ст. 14, п.п. 14.1.54 ст. 14, п.п. 14.1.56 ст. 14, ст. 44, п.п. 134.1.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135, п. 137.1 ст. 137, п.п. 138.3.4 ст. 138 Податкового кодексу України, що спричинило заниження податку на прибуток на 888.376,00 грн. за рахунок 1) не включення до доходу вартості продукції, поставленої ТОВ «Завод «Еластомер» на користь ФОП ОСОБА_5 за договором №76 від 08.01.2014 р. на переробку сировини у готову продукцію, 2) зменшення доходу на суму видатків з оплати вартості документально отриманого від ПНВП «Союз-АС» товару, 3) зменшення доходу на суму видатків з оплати вартості програмного забезпечення і послуг за укладеними з ФОП ОСОБА_4 за договором №20141224/2 від 24.12.2014 р. на поставку програмного забезпечення та договором №20141224/1 від 24.12.2014 р. без застосування процедури амортизації нематеріального активу. Також в акті відображені судження контролюючого органу про вчинення платником порушень п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, ст. 188, ст. 194, п. 198.1 ст. 198, п. 198.6 ст. 198, ст. 200, ст. 200-1, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, що спричинило заниження ПДВ на 815.850,00 грн. за рахунок 1) не справляння ПДВ за операціями з передачі від ТОВ «Завод «Еластомер» до ФОП ОСОБА_5 готової продукції за договором №76 від 08.01.2014 р. на переробку сировини у готову продукцію, 2) завищення податкового кредиту з ПДВ у взаємовідносинах з ПНВП «Союз-АС», які у дійсності не відбулись, 3) завищення податкового кредиту з ПДВ у взаємовідносинах з ПНВП «Союз-АС» через врахування податку за виписаними цим постачальником податковими накладними, котрі зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не включені постачальником до складу зобовязань з ПДВ відповідних декларацій з ПДВ.

31.10.2017 р. з посиланням на названий акт відповідач, ГУ ДФС у Харківській області, прийняв податкове повідомлення-рішення № від 31.10.2017 р. про збільшення грошового зобовязання з податку на прибуток у загальному розмірі 936.288,00 грн. (основний платіж 888.376,00 грн. штраф 47.912,00 грн.) і податкове повідомлення - рішення № про збільшення грошового зобовязання з ПДВ у загальному розмірі 1.019.812,25 грн. (основний платіж 815.850,00 грн., штраф 203.962,25 грн.).

29.12.2017 р. з посиланням на названий акт відповідач, ГУ ДФС у Харківській області, прийняв податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість в загальному розмірі 790.462,25 грн. (основний платіж 632.370,00 грн., штраф 158.092,50 грн.).

Вирішуючи спір, суд відзначає, що з 15.12.2017 р. правила судової перевірки відповідності закону рішень владних субєктів (у тому числі і рішень з приводу нарахування платникам податків податкових зобовязань) визначаються, насамперед, ч. 2 ст. 2, ч. 2 ст. 77 та ч. 4 ст. 242 КАС України (в редакції з 15.12.2017 р.).

У кореспонденції зі ст.ст. 6, 8, 19 Конституції України зміст наведених норм закону, на думку суду, означає, що у ході такої перевірки первісно належить визначитись із спроможністю мотивів рішення (як юридичних, так і фактичних) владного субєкта, дотриманням владним субєктом процедури реалізації управлінської функції (що має юридичне значення для допустимості добутих ним доказів), співвідносністю використаних владним субєктом аргументів з визначеним законом складом юридичного діяння, вчинення якого зумовило прийняття спірного рішення, тобто встановити рівень обґрунтованості поза розумним сумнівом висунутих владним субєктом звинувачень (задекларованих претензій) і лише після цього вдаватись до встановлення дійсних обставин обєктивної істини.

У разі ж явної та очевидної необґрунтованості висунутого звинувачення у скоєнні податкового правопорушення, встановлення судом дійсних фактичних обставин спірних правовідносин видається за неможливе, позаяк з невідворотністю спричиняє зміну підстав прийняття податкового повідомлення - рішення і мотивування спірного рішення тими іншими обставинами та за тієї їх юридичної кваліфікації, котра насправді не здійснювалась контролюючим органом.

З урахуванням наведених мотивів, суд вважає за необхідне зясувати обставини кожного викладеного в акті епізоду податкового правопорушення окремо.

По епізоду взаємовідносин з ПНВП «Союз-АС»

На вимогу суду контролюючим органом надані докази, котрі засвідчують, що на вказаний епізод припадає донарахування 44.856,00 грн. основного платежу з податку на прибуток (штраф контролюючим органом не нараховувався) за рахунок включення платником до обліку показників господарських операцій з придбання товару, котрі в дійсності не відбувались, 49.840,00 грн. основного платежу з ПДВ (із застосуванням штрафу у розмірі 12.460,00 грн.) за рахунок збільшення податкового кредиту з ПДВ за виписаними постачальником і включеними до Єдиного реєстру податкових накладних податковими накладними за господарськими операціями з придбання товару, котрі в дійсності не відбувались, 13.735,00 грн. основного платежу з ПДВ (із застосуванням штрафу у розмірі 3.433,75 грн.) за рахунок збільшення податкового кредиту з ПДВ на суми податку за виписаними постачальником податковими накладними, які були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не включені до податкових зобовязань за деклараціями з ПДВ.

Суд відмічає, що у матеріалах справи наявні: 1) укладена позивачем (як покупцем) з ПНВП «Союз-АС» угода у формі договору купівлі-продажу №21/03 від 21.03.2014 р., (а.с. 113 т.2); 2) виписані постачальником видаткові накладні №РН-10/06 від 10.06.2015 р. на загальну суму 88464,00 грн. (у т.ч. ПДВ 14744,00 грн.), ;РН-06/05 від 06.05.2015 р. на загальну суму 88368,00 грн. (у т.ч. ПДВ 14728,00 грн.), №РН-23/04-2 від 23.04.2015 р. на загальну суму 88368,00 грн. (у т.ч. ПДВ 14728,00 грн.), №РН-27/02 від 27.02.2015 р. а загальну суму 33840,00 грн. (у т.ч. ПДВ 5640,00 грн.), №РН-22/12 від 22.12.2014 р. на загальну суму 47184,00 грн. ( у т.ч. ПДВ 7864,00 грн.), №Рн-02/12 від 02.12.2014 р. на загальну суму 32616,00 грн. (у т.ч. ПДВ 5436,00 грн.), №РН-10/10-01 від 1010214 р. на загальну суму 30474,00 грн. (у т.ч. ПДВ 5079,00 грн.), №РН-10/10 від 10.10.2014 р. на загальну суму 19320,00 грн. (у т.ч. ПДВ 3220,00 грн.), №Рн-25/06 від 25.06.2-14 р. на загальну суму 28668,32 грн. (у т.ч. ПДВ -4778,05 грн.), №РН-24/03 від 24.03.2014 р. на загальну суму 26935,20 грн. (у т.ч. ПДВ 4489,20 грн.) (а.с. 114-123 т. 2); подорожні листи (а.с. 124-132 т. 2); документи про оплату вартості товару та про облік проведених розрахунків (а.с. 133-149 т. 2). При цьому, контролюючий орган визнав, що всі виписані постачальником податкові накладні (перераховані на с. 56-57 акту перевірки, а.с. 65-66 т. 1) зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, зауваження до форми, змісту, джерел походження цих податкових накладних відсутні.

Суд відмічає, що надані платником документи не містять дефектів форми, змісту, підстав походження, котрі б у силу приписів ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», ст. 44 Податкового кодексу України, ст.ст. 215, 216, 228 Цивільного кодексу України, ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України позбавляли ці документи юридичної сили і доказовості.

Вчинений між платником та постачальником правочин не оскаржений контролюючим органом до суду у порядку п. 20.1.30 ст. 20 Податкового кодексу України.

Предмет вчиненого правочину узгоджується з напрямом господарської діяльності платника податків і не належить до товарів, котрі обмежені у цивільному чи господарському обороті.

Можливість фізичного переміщення товару у межах укладеного правочину витікає з договору позички №2/3 від 01.01.2012 р., у межах якого позивач одержав від фізичної особи громадянина ОСОБА_5 у безоплатне користування вантажний автомобіль марки Хюндай. Саме указаний автомобіль зазначений у подорожніх листах на перевезення товару від постачальника до позивача.

Відтак, суд вважає, що обрані контролюючим органом мотиви для кваліфікації події зносин як податкового правопорушення та зібрані ним фактичні дані не доводять нікчемності цього правочину, позаяк відомості бази даних ОСОБА_6 системи співставлення розшифровок податкових зобовязань та податкового кредиту у розрізі контрагентів при співставленні даних додатку №5» АС «Податковий блок» у розумінні ст. 83 та ст. 109 Податкового кодексу України взагалі не можуть бути визнані обєктивними даними, які підтверджують обставини фактичної дійсності.

Натомість згідно із законом ці відомості можуть слугували підставою виключно для виникнення у контролюючого органу сумніву в додержанні особою податкової дисципліни, але за жодних умов самі по собі ці відомості не підлягають кваліфікації у якості доказів скоєння податкового правопорушення.

Інших доказів вчинення податкового правопорушення за цим епізодом контролюючим органом у ході перевірки не добуто, в тексті акту перевірки не відображено, до суду не подано.

Вирішуючи спір, суд зазначає, що з 01.01.2011 року правовідносини з приводу справляння податку на додану вартість унормовані приписами розділу V Податкового кодексу України.

Аналізуючи положення норм розділу V Податкового кодексу України, в кореспонденції з приписами ст.ст. 215, 216, 228 Цивільного кодексу України, ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України суд дійшов висновку, що платник податків може правомірно реалізувати право на формування податкового кредиту з ПДВ у разі одночасного існування сукупності таких обставин як: 1) отримання від контрагента-постачальника первинних документів без дефекту форми, змісту (тобто відтворення всіх обовязкових за законом реквізитів, з детальним описанням суті та показників господарської операції) чи походження (тобто створення документу реально існуючим субєктом права) або проведення операції списання безготівкових коштів з банківського рахунку в оплату вартості товару (роботи, послуги); 2) відсутність наміру на безпідставне одержання податкової вигоди; 3) реальне проведення платником податків господарської операції в умовах звичайної господарської діяльності, яка здійснюється з дотриманням засад розумності, виваженості, добросовісності, сумлінності та спрямована на отримання позитивного економічного результату; 4) настання події виникнення права на податковий кредит; 5) реєстрації контрагентом-постачальником податкової накладної в Реєстрі податкових накладних.

Окрім того, суд бере до уваги, що з 01.01.2011 року правовідносини з приводу справляння податку на додану вартість унормовані приписами розділу ІІІ Податкового кодексу України, з положень якого у кореспонденції з приписами ст. 44 Податкового кодексу України, ст.ст. 215, 216, 228 Цивільного кодексу України, ст.ст.207, 208 Господарського кодексу України, витікає правило, відповідно до якого платник податків має право на врахування числових показників понесених видатків чи вартості придбаних товарів (робіт, послуг) при обчисленні податку на прибуток у разі одночасного існування сукупності таких обставин як: 1) отримання від контрагента первинного документа без дефекту форми, змісту (тобто відтворення всіх обовязкових за законом реквізитів, з детальним описанням суті та показників господарської операції) чи походження (тобто створення документу реально існуючим суб'єктом права) або проведення операції списання безготівкових коштів з банківського рахунку в оплату вартості товару (роботи, послуги); 2) відсутність наміру на безпідставне одержання податкової вигоди; 3) реальне проведення платником податків господарської операції в умовах звичайної господарської діяльності, яка здійснюється з дотриманням засад розумності, виваженості, добросовісності, сумлінності та спрямована на отримання позитивного економічного результату; 4) настання події виникнення права на збільшення витрат (що, в залежності від виду понесених видатків, співпадає або з подією отримання доходу, або з подією понесення витрат).

Доказів на підтвердження відсутності у позивача права на збільшення податкового кредиту з ПДВ чи права на формування витрат з податку на прибуток за цим епізодом владний субєкт до суду не подав.

Довід контролюючого органу про те, що факт не включення постачальником до податкових зобовязань декларацій з ПДВ податку за виписаними та зареєстрованими у Єдиному реєстрі податкових накладних позбавляє покупця (у даному випадку позивача) права на формування податкового кредиту за такими податковими накладним слід визнати юридично неспроможним, адже цей довід не ґрунтується на жодній нормі діючого Податкового кодексу України.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що факт скоєння податкового правопорушення за цим епізодом не доведений контролюючим органом за правилами ч.2 ст.77 КАС України.

По епізоду взаємовідносин з ФОП ОСОБА_5 готової продукції за договором №76 від 08.01.2014р. на переробку сировини у готову продукцію

На вимогу суду контролюючим органом надані докази, котрі засвідчують, що на вказаний епізод припадає донарахування 124.144,00 грн. основного платежу з податку на прибуток за 2014 р. (нарахований за цією недоплатою штраф склав 31.035,90 грн.), 607.275,00 грн. основного платежу з податку на прибуток за 2015 р. (штраф не застосовувався), 67.504,00 грн. основного платежу з податку на прибуток за 2016 р. (нарахований за цією недоплатою штраф склав 16.876,00 грн.), 44.375,00 грн. основного платежу з ПДВ за 2014 р. (нарахований за цією недоплатою штраф склав 11.093,75 грн.), 632.896,00 грн. основного платежу з ПДВ за 2015 р. (нарахований за цією недоплатою штраф склав 158.223,75 грн.), 75.004,00 грн. основного платежу з ПДВ за 2016р. (нарахований за цією недоплатою штраф склав 18.751,00 грн.).

Судом зясовано, що між позивачем, ТОВ «Завод «Еластомер» (у якості виконавця), та ОСОБА_3 Костянтиновичем (у якості замовника) було укладено договір №76 від 08.01.2014 р. на переробку сировини у готову продукцію (а.с. 110-111 т. 1).

Означений правочин не оскаржений контролюючим органом до суду у порядку п. 20.1.30 ст. 20 Податкового кодексу України, проте господарські операції між сторонами цього правочину кваліфіковані контролюючим органом як поставка товарів.

Суд відмічає, що з метою встановлення обєктивної істини по справі та у цілях виконання вимог ст. 9 КАС України були витребувані усі документи про характер та зміст зносин між позивачем та ФОП ОСОБА_5, а сам ОСОБА_5 був допитаний по справі як свідок.

З приєднаних до справи документів та показань свідка ОСОБА_5 судом встановлено, що фізична ОСОБА_7 Костянтинович та фізична особа громадянин ОСОБА_8 є засновниками ТОВ «Завод «Еластомер» у рівних частках.

На підставі договорів позичок №3/1 від 01.01.2013 р. (а.с. 36-39 т. 2), №3/2 від 01.01.2013 р. (а.с. 40-53 т. 2), №1-13-о від 01.01.2013 р. (а.с. 54-56 т. 2), №2/3 від 01.01.2012 р. ці громадяни передали у безоплатне користування ТОВ «Завод «Еластомер» належні їм на праві приватної власності обєкти нерухомості, виробниче обладнання, вантажний автомобіль тощо, необхідні для організації господарської діяльності платника податків.

З показань свідка ОСОБА_9 (як особи, відповідальної за бухгалтерський облік ТОВ) судом встановлено, що операції з безоплатного користування майном інших осіб були обєктом справляння податку на прибуток. Змісту акту перевірки ці показання не суперечать, представниками контролюючого органу не спростовані.

Оскільки договір №76 від 08.01.2014 р. на переробку сировини у готову продукцію не визнаний владним субєктом нікчемним і з огляду на сукупність добутих судом доказів не відповідає ознакам нікчемних правочинів згідно з ст. 228 Цивільного кодексу України та відповідно до ст.ст. 207 і 208 Господарського кодексу України, то суд вважає, що у силу ст.ст. 215, 216, 234, 235, 236 Цивільного кодексу України контролюючий орган не мав управлінських повноважень для іншої кваліфікації проведених у його межах операцій до набрання законної сили судовим рішенням про визнання цього правочину фіктивним або удаваним.

Вказана обставина є окремою і цілком достатньою підставою для визнання неправильними суджень контролюючого органу за цим епізодом.

Однак, поряд з цією обставиною судом було також виявлено, що розраховуючи вартість доходу від переданої позивачем у власність ФОП ОСОБА_5 готової продукції, владний субєкт не забезпечив дотримання загального правила і не провів зменшення самостійно розрахованої вартості цього товару на собівартість виготовленої продукції, хоча така вимога є обовязковою як за приписами ст.ст. 134-138 Податкового кодексу України (у редакції станом на 01.01.2014-31.12.2014 р.), так і за приписами ст. 134 Податкового кодексу України (у редакції станом на 01.01.2015-31.12.2016 р.р.).

Вказана обставина також є окремою і цілком достатньою підставою для визнання неправильними суджень контролюючого органу за цим епізодом.

Проте, додатково судом зясовано, що розраховуючи показник вартості вартість доходу від переданої позивачем у власність ФОП ОСОБА_5 готової продукції, владний субєкт вдався до самотужки і на власний розсуд визначеного порядку реалізації управлінської функції контролю, взявши до обрахунку як базову (висхідну) величину ціну на товар за іншими правочинами позивача.

Тобто владний субєкт здійснив розрахунок вартості товару за звичайною ціною (п.п. 14.1.71 ст. 14 Податкового кодексу України) шляхом застосування непрямого методу (ст. 39 Податкового кодексу України).

Водночас з цим, ані в тексті акту перевірки, ані в тексті оскарженого податкового повідомлення рішення відсутня згадка про посилання владного субєкта на п.п. 14.1.71 ст. 14 та ст. 39 Податкового кодексу України.

При цьому, у акті перевірки не викладено жодних параметрів, котрі використовувались контролюючим органом для визначення рівня звичайної ціни, не ідентифіковано контрагентів покупців за договорами, взятими для обрахунку звичайної ціни, не зафіксовано жодного умови цього договору.

Указана обставина також визнається судом окремою і цілком достатньою підставою для визнання неправильними суджень контролюючого органу за цим епізодом.

Таким чином, суд доходить висновку, що владний субєкт за правилами ч. 2 ст. 77 КАС України не довів у ході судового розгляду факту наявності у межах договору №76 від 08.01.2014 р. на переробку сировини у готову продукцію обєкту оподаткування податком на прибуток згідно з ст. 134 Податкового кодексу України та обєкту оподаткування податком на додану вартість згідно з ст. 185 Податкового кодексу України.

По епізоду взаємовідносин з ФОП ОСОБА_4 за договором №20141224/2 від 24.12.2014 р. на поставку програмного забезпечення та договором №20141224/1 від 24.12.2014р.

На вимогу суду контролюючим органом надані докази, котрі засвідчують, що на вказаний епізод припадає донарахування 44.597,00 грн. основного платежу з податку на прибуток (штраф контролюючим органом не нараховувався).

Обставини укладання між ТОВ «Завод «Еластомер» та ФОП ОСОБА_4 договорів №20141224/2 від 24.12.2014 р. на поставку програмного забезпечення (розмір понесених видатків 9.686,25 грн., ПДВ не нараховувався) та №20141224/1 від 24.12.2014 р. на надання інформаційно-консультаційних послуг (розмір понесених видатків - 238.076,00 грн., ПДВ не нараховувався) сторонами визнаються, документально підтверджені (а.с. 68-85 т. 2).

Указані правочини повязані з виконанням умов угоди від 24.12.2014 р. про надання гранту між ТОВ «Завод «Еластомер» та Європейським банком реконструкції і розвитку (а.с. 86-112 т. 2).

Умови цієї угоди передбачають одержання позивачем 6.452,25 євро як суми гранту та компенсацію витрат на придбання програмного забезпечення (504,50 євро) і на одержання консультаційних послуг (12.400,00 євро) (а.с. 96 т. 2).

Як вбачається із змісту угоди від 24.12.2014 р. про надання гранту, кінцевою ціллю цієї угоди є створення у позивача ОСОБА_6 системи обліку та управління на базі програмного продукту 1С:Підприємство 8. Управління невеликою фірмою в Україні, що відбувається за рахунок доопрацювання стандартного функціоналу базового програмного продукту.

Тому суд зауважує, що і базове програмне забезпечення, і послуги з його доопрацювання, як невідємні і взаємозалежні структурні елементи, спрямовані на появу нового активу у вигляді обєкту - ОСОБА_6 системи обліку та управління з якісно іншими характеристиками роботи.

Позивач в особі представника і допитаний судом свідок ОСОБА_10 (як особа зі слів представника позивача, відповідальна за ведення бухгалтерського обліку на ТОВ «Завод «Еластомер») визнали ті, обставини, що вартість придбаного програмного забезпечення має створювати нематеріальний актив, але заперечили те, що вартість такого активу повинна збільшуватись на розмір інформаційно-консультативних послуг.

Між тим, суд не вбачає підстав для іншої кваліфікації вартості придбаного базового програмного продукту окрім як нематеріального активу за визначенням п.п. 14.1.20 ст. 14 Податкового кодексу України.

Потреба у придбанні інформаційно-консультативних послуг була зумовлена досягненням мети у вигляді створення ОСОБА_6 системи обліку та управління на базі програмного продукту 1С:Підприємство 8. Управління невеликою фірмою в Україні за рахунок доопрацювання стандартного функціоналу базового програмного продукту.

Отже, за параметрами роботи базовий програмний продукт повинен відрізнятись від кінцевого програмного продукту.

Тому, вартість видатків з доведення базового програмного продукту до остаточної версії обєктивно має збільшувати первісну вартість нематеріального активу і відноситись на розрахунки з Державою по податку на прибуток через процедуру амортизації згідно з п. 138.3.4 ст. 138 Податкового кодексу України.

З огляду на викладене, суд вважає, що за даним епізодом доводи контролюючого органу про скоєння особою податкового правопорушення повністю узгоджується з нормами матеріального права, а сам факт скоєння податкового правопорушення доведений матеріалами справи.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний субєкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 КАС України (окрім епізоду взаємовідносин з ФОП ОСОБА_4 за договором №20141224/2 від 24.12.2014 р. на поставку програмного забезпечення та договором №20141224/1 від 24.12.2014 р. на надання інформаційно-консультативних послуг, на який загалом припадає 44.597,00 грн. додатково визначеного основного платежу з податку на прибуток).

Натомість факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах у галузі податкової справи (за винятком викладеного вище епізоду) знайшов підтвердження проведеним судовим розглядом, що є визначеною процесуальним законом обставиною для задоволення заявлених вимог про визнання протиправним та скасування оскарженого податкового повідомлення - рішення відносно визначення грошового зобовязання з ПДВ в цілому, а податкового повідомлення рішення відносно визначення грошового зобовязання з податку на прибуток в частині за виключенням донарахування, котре припадає на епізод взаємовідносин з ФОП ОСОБА_4.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст .6-9, ст.ст. 72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати у повному обсязі податкове повідомлення-рішення Головного управління державної фіскальної служби у Харківській області № від 31.10.2017 р.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області № від 31.10.2017 р. в частині визначення грошового зобов'язання з податку на прибуток у загальному розмірі 891.691,00 грн. (по основному платежу - 843.779,00 грн., по штрафу - 47.912,00 грн.).

У решті вимог позов - залишити без задоволення.

Роз'яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Роз'яснити, що скарга може бути подана у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України.

Судове рішення у повному обсязі складено у порядку ч. 3 ст. 243 КАС України 29 березня 2018 року.

Суддя Сліденко А.В.