Справа № 826/11151/16
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2018-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Шелест С.Б.,

при секретарі - Грабовській Т.О.,

за участю:

позивача: - ОСОБА_1

представника позивача: - ОСОБА_2

представника відповідача: - Молчанової Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також витрат на лікування, відновлення здоров'я та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також витрат на лікування, відновлення здоров'я та моральної шкоди, в якому просив:

- скасувати наказ №1530-о від 22.04.2016 року про звільнення ОСОБА_1 22.04.2016 року з посади заступника начальника другого відділу слідчого управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника другого відділу слідчого управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС України;

- стягнути з ДФС України на користь ОСОБА_1 (І.Н.НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 квітня 2016 року до моменту поновлення його на роботі;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 (І.Н. НОМЕР_1) та стягнення з ДФС України на користь ОСОБА_1 (І.Н. НОМЕР_1) заробітної плати за 1 (один) місяць;

- стягнути з ДФС України на користь ОСОБА_1 (І.Н. НОМЕР_1) витрати на лікування та відновлення здоров'я у розмірі 3629 (три тисячі шістсот двадцять дев'ять ) грн. 56 коп.;

- стягнути з ДФС України на користь ОСОБА_1 (І.Н. НОМЕР_1) моральну шкоду у розмірі 5000 (п'ять тисяч) грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наказ №1530-о від 22.04.2016 року про звільнення ОСОБА_1 22.04.2016 року з посади заступника начальника другого відділу слідчого управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС України прийнятий відповідачем на підставі та в межах норм чинного законодавства.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції правомірним з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, підполковник податкової міліції ОСОБА_1 з 01.01.2014 року працював на посаді заступника начальника другого відділу слідчого управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС України.

Наказом ДФС України від 16.11.2015 року №3628-0 відповідно до пунктів 7, 8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ підполковнику податкової міліції ОСОБА_1 продовжено строк служби в податковій міліції до 22.04.2016 року на підставі протоколу №18 засідання атестаційної комісії по роботі з працівниками податкової міліції органів ДФС від 29.10.2015 року та рапорту ОСОБА_1

26.01.2016 року позивача попереджено про можливе звільнення із займаної посади та податкової міліції ДФС 21.03.2016 року згідно з підпунктом "г" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв'язку із скороченням штату, відсутності можливості подальшого використання на службі. З вказаним попередженням відповідач особисто ознайомлений 26.01.2016 року.

На засіданні атестаційної комісії по роботі з працівниками податкової міліції органів державної фіскальної служби (протокол №2 від 16.03.2016 року), у зв'язку з відсутністю достатніх підстав та скороченням штатної чисельності було прийнято рішення надати керівництву ДФС пропозиції щодо звільнення із займаних посад та служби в податковій міліції 14 працівників Головного слідчого управління фінансових розслідувань. До числа цих співробітників, в тому числі, входив і підполковник податкової міліції ОСОБА_1 (із врахуванням наказу ДФС від 16.11.2015 року №3628-о).

Наказом ДФС України №1530-о від 22.04.2016 року «Про звільнення ОСОБА_1.» звільнено з посади та податкової міліції ДФС у запас Збройний Сил України за пунктом 64 підпунктом "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за віком) підполковника податкової міліції ОСОБА_1 (М-048793), заступника начальника другого відділу слідчого управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС України, 22.04.2016 року, з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а також компенсації за невикористані чергові відпустки.

З вказаним наказом про звільнення, як стверджує позивач та не спростовано відповідачем, позивач ознайомився лише 01.07.2016 року.

Вважаючи вищевказаний наказ протиправним, позивач звернувся із позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 7 Положення «Про Державну фіскальну службу України», затвердженого Постановою КМ України від 21.05.2014 року №236, у складі ДФС та її територіальних органах діють підрозділи податкової міліції.

Згідно пункту 353.1 статті 353 Податкового кодексу України особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Пунктом 1 Постанови КМ України від 30.10.1998 року №1716 «Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги» встановлено, що особи начальницького складу податкової міліції проходять службу в порядку, встановленому Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою КМ України від 29.07.1991 року №114 (далі по тексту - Положення №114).

Так, пунктом 2 Положення №114 визначено, що особам, які перебувають на службі в органах внутрішніх справ, присвоюються такі спеціальні звання, зокрема, підполковник міліції, яке відноситься до старшого начальницького складу.

Пунктом 7 Положення №114 встановлений вік перебування на службі в органах внутрішніх справ для осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу залежно від присвоєних їм спеціальних звань, зокрема згідно з абзацом другим цього пункту особи середнього і старшого начальницького складу, за винятком полковників міліції та полковників внутрішньої служби, перебувають на службі в органах внутрішніх справ до 45 років.

За правилами пункту 8 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, які досягли встановленого для них пунктом 7 цього Положення віку, підлягають звільненню в запас з постановкою на військовий облік або у відставку.

При необхідності на службі в органах внутрішніх справ можуть бути залишені на строк до п'яти років, зокрема особи середнього і старшого начальницького складу до полковника міліції та полковника внутрішньої служби включно - начальниками, яким надано право призначати їх на посаду.

Особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, залишені на службі в органах внутрішніх справ понад граничний вік перебування на службі, можуть бути звільнені в запас Збройних Сил або у відставку до закінчення строку, на який вони були залишені на службі.

Відповідно до підпункту "а" пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за віком - при досягненні віку, встановленого для них пунктом 7 цього Положення.

Згідно вимог пункту 70 Положення №114 звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас у відставку провадиться до підполковника міліції - начальниками головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ.

З аналізу наведених положень спеціального законодавства вбачається, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу органів внутрішніх справ (податкової міліції) можуть бути звільнені зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) на підставі підпункту "а" пункту 64 Положення за умови досягнення ними віку перебування на службі залежно від присвоєного їм спеціального звання, а саме, особи старшого начальницького складу, за винятком полковників міліції (податкової міліції), по досягненню ними 45 років.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, маючи спеціальне звання підполковника податкової міліції, досяг 45-річного віку 22.04.2013 року. Наказом ДФС України від 16.11.2015 року №3628-0 позивачу продовжено строк служби в податковій міліції до 22.04.2016 року.

Як правомірно зазначено судом першої інстанції, позивачем не надано будь-яких доказів, які б спростовували наведені обставини та свідчили про залишення позивача на службі до 22.04.2018 року, про що стверджує останній, не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Варто також зазначити, що диспозиція статті передбачає можливість при необхідності залишення на службі в органах внутрішніх справ осіб на строк до п'яти років, що не є синонімом поняття «строком на 5 років» і саме по собі означає, можливість звільнення, у зв'язку із досягненням граничного віку перебування на службі як після спливу 1-го, 2-х чи 5-ти років.

Крім того, Наказ ДФС України від 16.11.2015 року №3628-0, яким позивачу продовжено строк служби в податковій міліції до 22.04.2016 року, останнім не оскаржувався, а отже позивач був обізнаний та не мав заперечень, стосовно такого граничного строку перебування на службі.

Стосовно посилання позивача на той факт, що з 07.04.2016 року по 30.06.2016 року включно він перебував на амбулаторному лікуванні та в силу положень ч. 3 ст. 40 КЗпП України не міг бути звільнений зі служби у вказаний період, колегія суддів виходить з наступного.

Питання звільнення зі служби під час тимчасової непрацездатності особи Положенням №114 не врегульовано, а тому, в даній частині слід застосовувати норми трудового законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України від 10 грудня 1971 р. №322-VIII (далі - КЗпП України) не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються й до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ч. 3 ст. 41 зазначеного Кодексу.

Разом із тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 цього Кодексу. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами і доповненнями) правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення п. п. 4, 8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41 та ст.ст. 40, 41 КЗпП України, на припинення трудового договору з працівником із інших підстав, не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України не поширюються.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України (постанова від 23 січня 2013 р. у справі №6-127цс12).

Відповідно до оскаржуваного наказу №1530-о від 22.04.2016 року, як вже зазначено вище, позивача звільнено зі служби саме за віком, а не за власною ініціативою голови ДФС, у останній день строку, на який він був залишений на службі понад граничний вік перебування, а відтак, на переконання колегії суддів, саме по собі перебування позивача на лікарняному у цей час не перешкоджало його звільненню та таке звільнення не може свідчити про порушення встановлених законодавством гарантій від незаконного звільнення працівника, оскільки позивач мав бути обізнаний із строком, на який був залишений на службі. Іншого суду не доведено.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання позивача на обставини порушення порядку оформлення протоколу №2 від 16.03.2016 року атестаційної комісії по роботі з працівниками податкової міліції органів державної фіскальної служби, а також не запрошення позивача на засідання цієї комісії, оскільки відповідач при прийнятті оскаржуваного наказу не пов'язував звільнення позивача з висновками вказаної атестаційної комісії. Крім того, позивачем даний Протокол не оскаржувався.

Як правомірно зазначено судом першої інстанції, у випадку відмови у задоволенні основної позовної вимоги «щодо скасування наказу про звільнення», не підлягають задоволенню й вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу, витрат на лікування, відновлення здоров'я та моральної шкоди, оскільки дані вимоги є похідними від позовної вимоги.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2017 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 310, 316, 321, 322, 325, 329, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2017 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Я.Б.Глущенко

С.Б. Шелест

Повний текст виготовлено 27 березня 2018 року.