Справа № 802/199/18-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

14 березня 2018 р. Справа № 802/199/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Альчука Максима Петровича,

за участю секретаря судового засідання: Шевченка Р.В.

позивача та його представника: ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача: Цимбал Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Державної установи "Ладижинська виправна колонія (№39)", Державного підприємства "Підприємство державної кримінльно-виконавчої служби України (№39)"

про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної установи "Ладижинська виправна колонія (№39)", Державного підприємства "Підприємство державної кримінльно-виконавчої служби України (№39)", в якому просить:

визнати протиправним та скасувати наказ директора Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39» від 20.12.2017 №63/ОС/-17 в частині його звільнення за п.4 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку із скороченням штатів).

зобов'язати Державну установу "Ладижинська виправна колонія (№39)" та Державне підприємство «Підприємство державної кримінально- виконавчої служби України №39» вчинити дії щодо призначення його на вакантну посаду з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що він проходив службу на посаді Начальника цеху №1 Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39». Наказом директора Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39» від 20.12.2017 №63/ОС/-17 його звільнено за п.4 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку із скороченням штатів). Вказуючи на протиправність даного рішення позивач, зазначає, що під час попередження про звільнення йому не запропоновано вакантних посад, та не вчинено жодних дій щодо призначення на одну з наявних вакантних посад в Державній установі "Ладижинська виправна колонія (№39)" та в Державному підприємстві "Підприємство державної кримінльно-виконавчої служби України (№39)", або в будь-якому органі (закладі, установі) з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків, незважаючи на його неодноразові усні звернення до директора Державного підприємства "Підприємство державної кримінльно-виконавчої служби України (№39)" з клопотанням про таке призначення. Крім того, йому повідомлялось, що у новому штаті підприємства відсутні вакантні посади, які могли бути йому запропоновані, у зв'язку із можливістю виникнення конфлікту інтересів, оскільки його дружина працює на посаді головного бухгалтера Державного підприємства "Підприємство державної кримінльно-виконавчої служби України (№39)".

Ухвалою суду від 26.01.2018 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.

На виконання вимог ухвали суду відповідачами надано відзиви на адміністративний позов.

Так, згідно відзиву представника ДП "Ладижинська виправна колонія (№39)" відповідач заперечує проти задоволення позову та зазначає, що ДП "Ладижинська виправна колонія (№39)" є окремою юридичною особою, яку очолює начальник та призначає на посади, переміщує та звільняє персонал виправної колонії з посад, що належать до номенклатури виправної колонії. Позивач проходив службу в Державному підприємстві "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№39)", яке також є окремою юридичною особою. Керівник підприємства є директор, і хоча за посадою є заступником начальника Ладижинської виправної колонії (№39), здійснює управління підприємством відповідно до статуту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 06.12.2016 року № 3524/5 та самостійно вирішує питання діяльності підприємства, в тому числі: затверджує за погодженням з Уповноваженим органом управління структуру і штат підприємств; у встановленому порядку призначає на посади та звільняє з посад працівників підприємства.

Згідно відзиву Державного підприємства "Підприємство державної кримінльно-виконавчої служби України (№39)" відповідач також заперечує проти задоволення позову та зазначає, що позивач не повідомляв директора Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№39) та не звертався письмово розглянути заяву про призначення на посаду головного інженера, спірних питань в порядку досудового врегулювання спору не виникало. Обійняти, за відсутності інших, вакантну посаду головного інженера, яка прирівнюється до заступника директора позивачу не пропонувалось, оскільки його дружина на цьому ж підприємстві працює головним бухгалтером. В силу своєї діяльності та функціональних обов'язків, головний бухгалтер Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№39) підпорядкована та є підлеглою головному інженеру цього ж підприємства. Також зазначає, що відповідно до посадової інструкції головний інженер підприємства у разі відсутності директора, виконує його функціональні обов'язки. Крім того, вказана посада передбачає підпис документів бухгалтерського, податкового обліку та матеріального звіту. Крім того, враховуючи наявність обставин несумлінного ставлення до роботи, неодноразових порушень трудової дисципліни, притягнення до дисциплінарної та адміністративної відповідальності, відповідач вважає недоцільним призначати на керівну посаду ОСОБА_1

Представником позивача надано відповіді на відзиви, згідно яких він вважає доводи відповідачів необґрунтованими. Також зазначає, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських.

Крім того, представником позивача надано відповідь на відзив Державного підприємства "Підприємство державної кримінльно-виконавчої служби України (№39)" згідно якої зазначено, що позивач не вимагає призначити його на посаду головного інженера Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39». Разом з тим, зазначає, що підставою звернення з позовом до суду вказана та обставина, що начальником Державної установи "Ладижинська виправна колонія (№39)" та директором Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39», який, за своєю посадою, є заступником начальника Державної установи "Ладижинська виправна колонія (№39)" з виробництва, не було вчинено жодних дій щодо призначення позивача на одну з наявних вакантних посад у вказаній установі, або в будь-якому органі (закладі, установі) з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків незважаючи на те, що позивач неодноразово звертався до директора Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39» з клопотаннями про таке призначення. Щодо несумлінного ставлення позивача до роботи, неодноразових порушень трудової дисципліни, притягнення до дисциплінарної та адміністративної відповідальності, то представник зазначає, що у 2016 році вказані стягнення було знято та згідно з вимогами статті 39 КУпАП, на момент вирішення питання щодо подальшого проходження позивачем служби, він вже вважався таким, що не був підданий адміністративному стягненню. Крім того, представник вказує на те, що згідно з наказом Державної пенітенціарної служби України від 01.09.16 №211/ОС-16 позивачу було присвоєно чергове спеціальне звання начальницького складу - «майор внутрішньої служби». Присвоєння вказаного чергового звання було б неможливим за наявності у позивача не знятих дисциплінарних стягнень. Також зазначає, що після 2015 року позивач до дисциплінарної відповідальності не притягувався.

Згідно заперечень на відповідь на відзив ДП "Ладижинська виправна колонія (№39)" представник вважає доводи позивача необґрунтованими.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, посилаючись на зміст позовної заяви та відповідей на відзив.

Представник відповідача ДП "Ладижинська виправна колонія (№39)" в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, посилаючись на обґрунтування відзиву та заперечень на відповідь на відзив.

Представник відповідача Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№39)" в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи без його участі суду не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що представника Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№39)" належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 майор внутрішньої служби з 19.07.2012 року по 20.12.2017 року проходив службу на посаді Начальника цеху №1 Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39».

Наказом директора Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39» від 20.12.2017 №63/ОС/-17 його було звільнено за п.4 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку із скороченням штатів).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною службою.

Правовими підставами реорганізації, ліквідації та скорочення особового складу Національної поліції є нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на те державними органами та посадовими особами у суворій відповідності до Конституції та законодавства України.

До таких актів належать Закони України: "Про Національну поліцію", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Кодекс законів про працю України (КЗпП) та інші.

При цьому, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.

Закон України "Про Національну поліцію", визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частини п'ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Наявна у справі копія наказу Державного підприємства "Підприємство державної кримінльно-виконавчої служби України (№39)" № 63/ОС/-17 від 20.12.2017 року "Про особовий склад" свідчить, що майора внутрішньої служби ОСОБА_1 звільнено відповідно до п. 4 ст. 77 (через скорочення штатів) Закону України "Про Національну поліцію".

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до ч. 3 ст. 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Судом встановлено, що оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 прийнятий відповідно до наказу директора підприємства від 13.10.2017 року № 12/ОД-17 "Про введення в дію штату державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№39)", згідно якого посада начальника цеху державного підприємства "Підприємства державної кримінально-виконавчої служби України (№39)", яку займав позивач скорочена.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 2 ст. 13 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України" підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей: підприємства установ виконання покарань визначають структуру управління і штати в порядку, встановленому законодавством; керівниками підприємств установ виконання покарань є за посадами заступники начальників установ виконання покарань.

Ладижинська виправна колонія (№ 39) - це окрема юридична особа, що відповідно до Положення, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15.12.2016 р. № 3679/22/5 - є державною установою, яка входить до Державної кримінально-виконавчої служби України. Виправна колонія є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах казначейської служби, має печатку та є неприбутковою організацією (а.с. 37-44).

Виправну колонію очолює начальник, який відповідно до п.18 вказаного Положення у встановленому порядку призначає на посади, переміщує та звільняє персонал виправної колонії з посад, що належать до номенклатури виправної колонії.

Матеріали справи свідчать, що позивач проходив службу на державному підприємстві «Підприємстві Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 39)», яке утворено з метою залучення засуджених, які відбувають покарання в установах виконання покарань Державної кримінально-виконавої служби України, до супільно-корисної праці, забезпечення їх професійно-технічного навчання та отримання прибутку від господарської діяльності, і яке є окремою юридичною особою.

Директору підприємства Статутом, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 06.12.2016 р. № 3524/5 надано право самостійно (без впливу начальника установи) вирішувати питання діяльності підприємства, в тому числі: затверджувати за погодженням з Уповноваженим органом управління структуру і штат підприємства; у встановленому порядку призначати на посади та звільняти з посад працівників підприємства.

Отже, ДП "Ладижинська виправна колонія (№ 39)" та Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 39)» є окремими юридичними особами та мають різні штати та номенклатури посад.

Матеріали справи свідчать, що посада Начальника цеху №1 згідно структури ДП "Ладижинська виправна колонія (№ 39)" відсутня та позивач не працював в ДП "Ладижинська виправна колонія (№ 39)" до звільнення.

Визначаючись щодо викладеного, суд зазначає, що порядок вивільнення працівників врегульований ст. 49-2 КЗпП України.

Згідно ч. 1 вказаної статті про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Матеріали справи свідчать про те, що Державним підприємством «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 39)» дотримано норми трудового законодавства в частині попередження позивача про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, а саме 18.10.2017 року, згідно наказу від 18.10.2017 року № 13/ОД/-17 (а.с. 10).

Щодо обов'язку запропонувати іншу роботу на підприємстві, суд зазначає наступне.

Згідно штату Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 39)» наявна одна посада головного інженера.

Згідно протоколу № 10 засідання профспілкового комітету від 20.12.2017 року розглянуто питання щодо можливості запропонувати ОСОБА_1 посаду головного інженера підприємства. Однак, враховуючи те, що його дружина перебуває на посаді головного бухгалтера підприємства, а також те, що відповідно до Статуту підприємства головний інженер виконує обов'язки директора у разі його відсутності, з метою уникнення конфлікту інтересів, комітет дійшов висновку про неможливість призначення позивача на вказану посаду.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про запобігання корупції" особи, зазначені у підпунктах "а", "в"-"з" пункту 1 частини першої статті 3 цього Закону, не можуть мати у прямому підпорядкуванні близьких їм осіб або бути прямо підпорядкованими у зв'язку з виконанням повноважень близьким їм особам.

Особи, які претендують на зайняття посад, зазначених у підпунктах "а", "в"-"з" пункту 1 частини першої статті 3 цього Закону, зобов'язані повідомити керівництво органу, на посаду в якому вони претендують, про працюючих у цьому органі близьких їм осіб.

Положення абзаців першого та другого цієї частини не поширюються на: народних засідателів і присяжних; близьких осіб, які прямо підпорядковані один одному у зв'язку з набуттям одним з них статусу виборної особи; осіб, які працюють у сільських населених пунктах (крім тих, що є районними центрами), а також гірських населених пунктах.

У разі виникнення обставин, що порушують вимоги частини першої цієї статті, відповідні особи, близькі їм особи вживають заходів щодо усунення таких обставин у п'ятнадцятиденний строк.

Якщо в зазначений строк ці обставини добровільно не усунуто, відповідні особи або близькі їм особи в місячний строк з моменту виникнення обставин підлягають переведенню в установленому порядку на іншу посаду, що виключає пряме підпорядкування.

У разі неможливості такого переведення особа, яка перебуває у підпорядкуванні, підлягає звільненню із займаної посади.

Пунктом "д" ч. 1 ст. 3 Закону України "Про запобігання корупції" визначено, що особи рядового і начальницького складу державної кримінально-виконавчої служби, податкової міліції, особи начальницького складу органів та підрозділів цивільного захисту, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України є суб'єктами, на яких поширюється дія цього Закону.

Матеріали справи свідчать, що згідно довідки Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 39)» від 07.02.2018 року № 05/45 головний бухгалтер підприємства старший лейтенант вн. служби ОСОБА_4 є законною дружиною ОСОБА_1 (а.с. 59).

В силу своєї діяльності та функціональних обов'язків, головний бухгалтер Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№39) підпорядкована та є підлеглою головному інженеру цього ж підприємства.

Відповідно до розпису функціональних обов'язків - посадова інструкція головного інженера Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№39) передбачає у разі відсутності директора, виконувати його функціональні обов'язки. Крім того, вказана посада передбачає підпис документів бухгалтерського, податкового обліку та матеріального звіту (а.с. 60-62, 90-93).

При цьому, як зазначено представником у відповіді на відзив, позивач не вимагає призначити його на посаду головного інженера Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39».

Водночас в матеріалах справи відсутні докази щодо наявності інших вакантних посад в Державному підприємстві «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39».

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Матеріали справи свідчать про наявність обставин несумлінного ставлення позивача до роботи, неодноразових порушень трудової дисципліни, притягнення до дисциплінарної та адміністративної відповідальності, що підтверджується копіями наказів начальника управління ДПтС України у Вінницькій області від 26.02.13 №57 та начальника Державної установи "Ладижинська виправна колонія (№39)" від 14.03.13 №53, від 29.01.14 №32, від 01.10.15 №337 та від 14.12.15 №395 (а.с. 82-88).

Згідно характеристики директора Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39» позивач характеризується негативно.

Відповідно до абз. 2 п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Згідно з п. 18 вказаної Постанови Пленуму Верховного суду України при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

З урахуванням викладеного, оцінивши надані позивачем докази, суд дійшов до висновку, що доводи позивача про незаконне звільнення необґрунтовані, не відповідають обставинам справи та наявним матеріалам, відтак в задоволенні позову належить відмовити.

Вирішуючи питання щодо судових витрат у справі, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору. Відтак позивачем при подачі позову до суду судовий збір не сплачувався

А тому, керуючись положеннями статті 139 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Вінницький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Альчук Максим Петрович