Справа № 824/147/18-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2018-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 р. м. Чернівці Справа № 824/147/18-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області у відмові їй, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дружині офіцера військовослужбовця, в зарахуванні до її загального страхового стажу для виплати пенсії за віком в більшому розмірі періоду тривалістю 04 роки, 00 місяців, 24 дні у віддаленій місцевості з 14 жовтня 1987 року по 09 листопада 1991 року біля станцій Безречна і Борзя Читинської області Російської Федерації, де вона проживала однією сім`єю з чоловіком по причині переводу його в цю місцевість для продовження військової служби, в якій була відсутня можливість працевлаштування по її спеціальності;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області зарахувати їй, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дружині офіцера військовослужбовця, до її загального страхового стажу періоду тривалістю 04 роки, 00 місяців, 24 дні у віддаленій місцевості з 14 жовтня 1987 року по 09 листопада 1991 року, де вона проживала однією сім`єю з чоловіком по причині переводу його в цю місцевість для проходження військової служби у військових частинах біля станцій Безречна і Борзя Читинської області Російської Федерації, в якій була відсутня можливість працевлаштування по її спеціальності з метою виплати їй пенсії за віком в більшому розмірі.

В обгрунтування позову позивач, посилаючись на пункт "з" статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" вказувала, що до стажу роботи зараховується період проживання дружин осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби з чоловіками в місцевостях, де була відсутня можливість їх працевлаштування за спеціальністю, але не більше 10 років.

Зазначала, що відповідачем протиправно відмовлено їй в зарахуванні до її страхового стажу період проживання у віддаленій місцевості тривалістю 4 роки, 00 місяців і 24 дня, мотивуючи ненаданням довідки про неможливість здійснити працевлаштування за спеціальністю "товарознавець продовольчих товарів" за період проживання у віддаленій місцевості під час проходження військової служби її чоловіком на території Забайкальського військового округу з 14 жовтня 1987 року по 09 листопада 1991 року, які видаються командирами військових частин.

Вказувала, що підтвердженням її проживання з чоловіком у віддаленій місцевості по причині переводу його для несення військової служби у військових частинах Забайкальського військового округу біля населених міст Безречна і Борзя Читинської області Російської Федерації в період з 14 жовтня 1987 року по 09 листопада 1991 року є запис в його послужному списку офіцера, довідка Чернівецького військового комісаріату від 26 липня 2017 року, запис в трудовій книжці про її звільнення з попереднього місця роботи у зв`язку з переводом її чоловіка для проходження військової служби в іншу місцевість, копія посвідчень №5 про закінчення курсів по масажу з 01 лютого 1991 року по 01 червня 1991 року і по закінченню курсів в`язання, виписка з наказу командира військової частини №05297 109 від 12 серпня 1991 року про зняття її чоловіка, ОСОБА_2 , з усіх видів продовольства і виключення з списків особового складу частини з видачею йому грошей для проїзду від ст. Борзя Читинської області зі своєю сім`єю у складі: ОСОБА_1 і доньки по станції Львів, яка надана філіалом Центрального архіву Міністерства Оборони Російської Федерації 11 вересня 2017 року за вих. №2889.

Вважає, що відповідач відмовляючи в зарахуванні до її страхового стажу періоду проживання у віддаленій місцевості, порушує її право на отримання пенсії за віком в більшому розмірі, ніж призначено відповідачем.

Ухвалою суду від 20 лютого 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов.

Відповідач щодо задоволення позову заперечував. У наданому суду відзиві на позовну заяву, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" №637 від 12 серпня 1993 року вказував, що позивачем не надавалась довідка, яка б підтверджувала відсутність можливості її працевлаштування за спеціальністю у віддаленій місцевості за період з 14 жовтня 1987 року по 09 листопада 1991 року. Тому підстави для зарахування такого періоду до страхового стажу позивача відсутні.

Разом із цим, наголошував на тому, що у заяві від 14 серпня 2017 року позивач зазначала, що донесе вказану довідку, проте наразі така довідка відсутня.

Вважає, що ним правомірно відмовлено позивачу в зарахуванні періоду її перебування у віддаленій місцевості до страхового стажу.

Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Згідно пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до частини другої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Оскільки провадження у справі відкрито 20 лютого 2018 року, суд розглядає справу в межах строку, встановленого частиною другою статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що в 1979 році ОСОБА_1 закінчила Ужгородський технікум радянської торгівлі по спеціальності товарознавство та організація торгівлі продтоварами, що підтверджується дипломом серії НОМЕР_1 від 08 квітня 1987 року.

Відповідно до Свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 між позивачем та ОСОБА_2 укладено шлюб 22 серпня 1987 року.

Згідно трудової книжки, позивач з 02 серпня 1979 року по 14 жовтня 1987 року працювала в якості продавця, буфетниці на підприємствах торгівлі, громадського харчування, розташованих на території міста Ужгорода Закарпатської області. 14 жовтня 1987 року ОСОБА_1 звільнена за власним бажанням у зв`язку з переводом її чоловіка військовослужбовця до нового місця служби.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 (чоловік позивача) у період з 1987 року по 1991 рік проходив службу у віддаленій місцевості (станція Безречна Читинської області Російської Федерації), де проживав разом із своєю дружиною ОСОБА_1 та донькою.

Листом №1113/соц від 26 липня 2017 року Чернівецьким обласним військовим комісаріатом відмовлено позивачу у видачі довідки для зарахування періоду проживання її з чоловіком у місцевостях, де була відсутня можливість працевлаштування за спеціальністю, оскільки підполковник ОСОБА_2 проходив службу у віддаленій місцевості з 17 липня 1986 року по 09 листопада 1991 року (ст. Безречна та г. Борзя Читинської області) та був звільнений з військової служби 20 вересня 2004 року, а тому підстав для видачі ним довідки немає.

З наданої позивачем копії послужного списку ОСОБА_2 вбачається, що останній звільнений з військової служби 08 вересня 2004 року та виключений зі списків особового складу факультету військової підготовки ХДТУБА з 20 вересня 2004 року, тобто після 1 січня 1990 року.

14 серпня 2017 року позивач звернулась до відповідача із заявою про зарахування до її

страхового стажу період проживання з чоловіком у віддаленій місцевості, а саме 4 роки, 00 місяців, 24 дня.

Листом №421/19-11 від 19 жовтня 2017 року відповідач повідомив ОСОБА_1 , що відповідно до статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується також період проживання дружин осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби з чоловіками в місцевостях, де була відсутня можливість їх працевлаштування за спеціальністю, але не більше 10 років.

Відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року, період проживання дружин осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби з чоловіками в місцевостях, де була відсутня можливість їх працевлаштування за спеціальністю, підтверджується довідками (додаток №4), виданими командирами (начальниками) військових частин, військово-навчальних (навчальних) закладів, підприємств, установ і організацій в порядку, що визначається Міноборони.

При цьому для дружин військовослужбовців, звільнених з дійсної військової служби до 1 січня 1990 р., період проживання з чоловіками в місцевостях, де була відсутня можливість їх працевлаштування за спеціальністю, підтверджується довідками, які видаються військовими комісаріатами.

Вказував, що оскільки зазначеної довідки не було надано, період з 14 жовтня 1987 року по 01 грудня 1991 року не зарахований до трудового стажу позивача.

Згідно листа №574/10-11 від 20 листопада 2017 року відповідач повідомив ОСОБА_1 , що її страховий стаж складає 26 років 6 місяців 18 днів (зараховані по 30 червня 2017 року). Коефіцієнт страхового стажу 0,26500 (26 років *12 місяців + 6 місяців):12:100).

Повідомив, що період роботи в Чернівецькому міському військовому комісаріаті з 01 вересня 1992 року по 04 квітня 2002 року зарахований до загального стажу.

Для обчислення пенсії враховано заробітну плату за період роботи з 01 липня 2000 року по 03 квітня 2002 року, з 01 грудня 2007 року по 14 червня 2009 року та з 01 серпня 2013 року по 30 червня 2017 року. Індивідуальний коефіцієнт заробітку для обчислення пенсії 0,63224. Середньомісячний заробіток для обчислення пенсії становить 2380,00 грн. (3764,40 грн середня заробітна плата в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчислена як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки *0,63224).

Вказано, що розмір пенсійної виплати, на даний час складає 1377, 21 грн, в тому числі: 630,70 грн основний розмір пенсії (2380,00 грн*0,26500); 651,90 грн доплата до прожиткового мінімуму, яка обчислена пропорційно наявному страховому стажу; 94,61 грн- підвищення розміру пенсії за віком у разі відстрочки часу її призначення.

Доплата за жовтень - листопад 2017 року на суму 180,50 грн буде виплачена 25 листопада поточного року.

Повідомив, що розмір пенсії позивача обчислений відповідно до норм чинного законодавства України.

Не погоджуючись із відмовою відповідача щодо зарахування до страхового стажу періоду проживання у віддаленій місцевості, а саме період з 14 жовтня 1987 року по 09 листопада 1991 року, ОСОБА_1 звернулась до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першої статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно частини першої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Частиною першою статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно частини третьої статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується також період проживання дружин осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби з чоловіками в місцевостях, де була відсутня можливість їх працевлаштування за спеціальністю, але не більше 10 років.

Згідно пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 13 Порядку №637 визначено, що період проживання дружин осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби з чоловіками в місцевостях, де була відсутня можливість їх працевлаштування за спеціальністю, підтверджується довідками (додаток №4), виданими командирами (начальниками) військових частин, військово-навчальних (навчальних) закладів, підприємств, установ і організацій в порядку, що визначається Міноборони.

При цьому для дружин військовослужбовців, звільнених з дійсної військової служби до 1 січня 1990 р., період проживання з чоловіками в місцевостях, де була відсутня можливість їх працевлаштування за спеціальністю, підтверджується довідками, які видаються військовими комісаріатами.

Пунктом 2 Временной инструкции "О порядке выдачи справок, подтверждающих период проживания жен офицерского состава, прапорщиков, мичманов и военнослужащих сверхсрочной службы с мужьями в местностях, где отсутствовала возможность их трудоустройства по специальности", затвердженого наказом Міністра оборони СССР №27 від 15 січня 1990 року (далі-Тимчасова інструкція №27) (чинної на час перебування позивача у віддаленій місцевості у період з 14 жовтня 1987 року по 09 листопада 1991 року) визначено, що: "Женам военнослужащих, имеющим специальность, справки выдаются при невозможности их трудоустройства в данной местности по специальности, а женам военнослужащих, не имеющим специальности, - при невозможности их трудоустройства в данной местности".

Оскільки позивачем не було надано відповідачу довідку, яка підтверджувала відсутність можливості працевлаштування позивача за спеціальністю у віддаленій місцевості у період з 14 жовтня 1987 року по 09 листопада 1991 року, подання якої передбачено наразі Порядком №637 та було передбачено Тимчасовою Інструкцією №27, то суд приходить до висновку про правомірність відмови відповідача у зарахуванні такого періоду до страхового стажу ОСОБА_1 .

Відтак, при вчиненні оскаржуваних дій суб`єкт владних повноважень діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пояснень позивача, ОСОБА_1 зазначала, що донесе відповідачу необхідну довідку. Проте, як свідчать матеріали справи, вказану довідку не було надано позивачем ні до пенсійного органу, ні до суду.

Посилання позивача в обгрунтування позову на послужний список ОСОБА_2 , довідку Чернівецького військового комісаріату від 26 липня 2017 року, трудову книжку, копію посвідчення №5 про закінчення курсу по масажу з 01 лютого 1991 року по 01 червня 1991 року, копію посвідчення по закінченню курсів в`язання, виписку з наказу командира військової частини № НОМЕР_3 від 12 серпня 1991 року є безпідставними, оскільки підтверджують лише її проживання з чоловіком у віддаленій місцевості по причині переводу його для несення військової служби у військових частинах Забайкальського військового округу біля населених міст Безречна і Борзя Читинської області Російської Федерації, набуття навиків масажу та в`язання, про зняття її чоловіка, ОСОБА_2 , з усіх видів продовольства і виключення з списків особового складу частини, видачу йому грошей для проїзду від ст. Борзя Читинської області, про склад сім`ї, і не дають підстав для беззаперечного висновку про неможливість позивача працевлаштуватись за спеціальністю у віддаленій місцевості у період з 14 жовтня 1987 року по 09 листопада 1991 року.

Крім цього, як вбачається із матеріалів справи, у трудовій книжці позивача відсутній запис командира військової частини про те, що ОСОБА_1 має право на пільги, передбачені наказом Міністра оборони СРСР №27 від 15 січня 1990 року "Про порядок заліку до стажу, що дає право на пенсію, періоду мешкання дружин осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів та військовослужбовців надстрокової служби з чоловіками у місцевостях, де була відсутня можливість їхнього працевлаштування за спеціальністю".

В ході судового розгляду справи позивачем не було надано належних доказів на підтвердження доводів про неможливість працевлаштуватись за спеціальністю у віддаленій місцевості у період з 14 жовтня 1987 року по 09 листопада 1991 року.

Щодо наданих у письмовій формі пояснень чоловіка позивача ОСОБА_2 , то такі суд не бере до уваги, оскільки вказана особа не є учасником даної справи. До того ж, вони фактично повторюють зміст пояснень, викладених позивачем.

Згідно статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів правомірність оскаржуваних дій. Натомість доводи позивача, з огляду на вище викладене, є безпідставними та не свідчать про обгрунтованість позову.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Чернівецький окружний адміністративний суд до Вінницького апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 20 березня 2018 року.

Суддя О.П. Лелюк