Справа № 820/1749/17
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2018-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Бідонько А.В.

15 березня 2018 р. Справа № 820/1749/17

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Бенедик А.П. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання - Багмет А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 до головного інспектора відділу нагляду за діяльністю уповноважених органів з питань архітектури та містобудування Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківський області Філімонова Євгенія Олександровича, головного спеціаліста відділу нагляду за діяльністю органів державного архітектурно-будівельного контролю та ринкового нагляду Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області Перехода Родіона Миколайовича, директора Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області Танкова Григорія Вікторовича, Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення моральної шкоди, -

В с т а н о в и л а:

27 квітня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, яким, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 26 червня 2017 року, (т. 1, а.с. 115-119) просить: визнати протиправною бездіяльність відповідачів: директора Департаменту Державної інспекції архітектурно-будівельної інспекції в Харківській області Танкова Г.В. (подалі - відповідач-1), головного спеціаліста відділу нагляду за діяльністю органів державного-будівельного контролю та ринкового нагляду Департаменту Державної інспекції архітектурно-будівельної інспекції в Харківській області Перехода Р.М. (подалі - відповідач-2), головного інспектора відділу нагляду за діяльністю уповноважених органів з питань архітектури та містобудування Департаменту Державної інспекції архітектурно-будівельної інспекції в Харківській області Філімонова С.О. (подалі - відповідач-3), що виразилася у ігноруванні визначеного нею у скарзі від 16 грудня 2016 року прохання про проведення перевірки її скарги за її участю, не запрошення її, не направлення їй відповідного повідомлення для прийняття участі у перевірки її скарги, не роз'яснення їй у листі за наслідками розгляду скарги порядку оскарження прийнятого за скаргою рішення.

Позивач зазначає, що 16 грудня 2016 року до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області (подалі - Департамент) надійшла її скарга на неправомірну поведінку працівників Департаменту, в якій на підставі статей 18 і 19 Закону України «Про звернення громадян» вона просила призначити перевірку по фактам неправомірної поведінки (бездіяльності і дій) працівників Департаменту (ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_8), яку провести за її участю та притягнути означених працівників до відповідальності.

15 лютого 2017 року за наслідками перевірки і розгляду скарги нею був отриманий лист директора Департаменту Танкова Г.В. від 16 січня 2017 року, укладанням якого та перевіркою і розглядом скарги також займалися відповідачі Перехода Р.М. та Філімонов Є.О., під час якої взагалі нічого з того, про що вона просила виконано відповідачами не було.

Позивач зазначає, що в наслідок означеної протиправної бездіяльності їй була заподіяна моральна шкода, яка полягає у перенесених психологічному нервуванні і душевних стражданнях, через відчуття правової приниженості, які вона зазначала після того, як отримала лист відповідача-1, з якого вбачалось, що перевірка її скарги була проведена без її участі та без запрошення прийняти участь у її розгляду Департаментом. Тобто відповідачами були проігноровані вказані у скарзі прохання про проведення перевірки скарги за її участю, внаслідок чого відповідачами були попранні її права, а саме - право брати участь у перевірці скарги і бути присутньою при її розгляді та інтерес про притягнення винних посадових осіб Департаменту до відповідальності за свою неправомірну поведінку, що негативно вплинуло на стан її здоров'я, так як вона є людиною похилого віку, через що змушена була звернутися за лікарською допомогою та перебувати на амбулаторному лікуванню протягом часу з 16 лютого 2017 року по 20 лютого 2017 року з певними медичними діагнозами, що підтверджується медичною довідкою.

Положення ч. 1 ст. 1167 ЦК України надають їй право на відшкодування моральної шкоди з відповідачів, у наступному розмірі відшкодування - з відповідача Танкова Г.В. 70.000 грн, з відповідачів Перехода Р.М. та Філімонова Є.О. по 60.000 грн з кожного. Зазначений розмір відшкодування вона вважає справедливим і достатнім для повної компенсації спричинених шкодою негативних наслідків та порушених відповідачем її прав і законних інтересів.

Оскільки відповідачі, діючи всупереч вимогам та положенням ст. 18, абзаців 2 і 5 та 19 ч. 1 абзаців 4, 7 і 9 Закону України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (подалі - Закон № 393/96-ВР), будучі службовими особами Департаменту, до обов'язків яких входило запрошення її, як особи, яка подала скаргу, для прийняття участі у перевірці і розгляді Департаментом її скарги, шляхом зловживання своїми службовими становищами, діючи на користь та в інтересах посадових осіб Департаменту (ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_11 і ОСОБА_8), навмисно проігнорували її прохання про проведення перевірки скарги за її участю та не запросили її для прийняття участі у її розгляді Департаментом і у своєму листі за наслідками розгляду скарги не роз'яснили їй порядок оскарження прийнятого за скаргою рішення, чим істотно порушили її права і інтереси, так як вона мала намір прийняти участь у перевірці своєї скарги, у разі необхідності заперечувати проти аргументів посадових осіб Департаменту та надавати додаткові доводи про притягнення їх до відповідальності, але була позбавлена цього через бездіяльність відповідачів, внаслідок чого її права та інтереси не були захищені під час розгляду скарги, що вказує на незаконне позбавлення відповідачами її права на прийняття участі у перевірці і розгляді Департаментом своєї скарги та порушення її інтересів по притягненню винних посадових осіб Департаменту до відповідальності, яке привело до повного ігнорування вимог її скарги з цього приводу, що вказує на протиправну бездіяльність відповідачів та наявність в ній ознак зловживання ними своїм службовим становищем.

Позивач просить про встановлені факти протиправної бездіяльності відповідачів постановити окремі ухвали, які направить Голові архітектурно-будівельної інспекції України для вжиття дієвих заходів по недопущенню у майбутньому порушень прав і інтересів громадян під час розгляду їх звернень посадовими особами Департаменту.

Про можливу наявність в протиправній бездіяльності відповідачів ознак посадового злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, направити окрему ухвалу прокурору Харківської області для проведення перевірки та прийняття рішення згідно КПК України.

Наказом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 07 червня 2017 року № 313 «ОС» директор Департаменту Танков Г.В. 07 червня 2017 року звільнений із займаної посади (т. 1, а.с. 137).

Відповідно до положень статі 52 КАС (Кодекс адміністративного судочинства України в редакції, що була чинною до 15.12.2017 року) суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулися < > не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну < > відповідача належним < > відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи (частина 1 статті 52 КАС).

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні адміністративного позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави (частина 3 статті 52 КАС).

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 01 червня 2017 року до участі у справі в якості другого відповідача залучений Департамент.

Заперечуючи проти позову відповідач - Департамент вказував, що відповідно до положень ст.ст. 18, 19 Закону № 393/96-ВР особа може бути запрошена для розгляду її заяви чи скарги лише у випадку проведення засідання, тобто розгляду її колегіально, однак Положенням про Департамент не передбачено колегіальний розгляд звернень громадян шляхом проведення засідань. За правомірністю дій, рішень відповідачів у справі цей відповідач не вибачав підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідачів моральної шкоди. Аналогічної позиція дотримувався відповідач-2.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2017 року (повний текст постанови виготовлений 11 жовтня 2017 року) вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Так, судовим рішенням визнані неправомірними дії директора Департаменту ОСОБА_9 щодо не роз'яснення порядку оскарження прийнятого рішення у листі № 1020-167 від 16 січня 2017 року за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 У задоволені адміністративного позову в іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення вмотивовано посиланням на системний аналіз ст.ст. 18, 19 Закону № 393/96-ВР, який дає підстави дійти висновку, що особа може бути запрошеною для розгляду її заяви чи скарги лише у випадку проведення засідання, тобто розгляду її колегіально, водночас Положенням про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України не передбачено колегіальний розгляд звернень громадян шляхом проведення засідань. Отже, скаргу позивача було правомірно розглянуто у її відсутність.

Суд зазначив, що зі змісту листа № 1020-167 від 16 січня 2017 року директора Департаменту Танкова Г.В. вбачається, що відповідачем не роз'яснений порядок оскарження прийнятого рішення, що є порушенням вимог ст. 19 Закону № 393/96-ВР, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про визнання неправомірними дій директора Департаменту Танкова Г.В. щодо не роз'яснення порядку оскарження прийнятого рішення у листі № 1020-167 від 16 січня 2017 року за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Посилаючись на те, що 16 грудня 2016 року із скаргою позивач ОСОБА_1 зверталась саме до директора Департаменту Танкова Г.В., а не до відповідача-2 та відповідача-3, відповідь на скаргу надавав саме цей відповідач, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача ОСОБА_1, заявлених до цих відповідачів.

З урахуванням того, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а судом таких фактів при розгляді справи по суті встановлено не було, суд відмовив у задоволені вимог позивача ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів 1-3 на її користь сум у відшкодування моральної шкоди.

Суд не знайшов підстав для розподілу судових витрат, оскільки зі змісту наданих суду доказів в обґрунтування тверджень про понесені витрати у зв'язку з розглядом судом цієї справи не можливо встановити, що позивачем понесені витрати, які пов'язані із розглядом справи.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що відмовляючи у задоволені вимог її адміністративного позову, суд достатнім чином своє рішення не мотивував, не вказав переконливих підстав чому їй було відмовлено у задоволені її вимог, чим були порушені процесуальні вимоги ст. 163 ч. 1 п. 3 КАС України щодо вмотивованості постанови суду, а тому вона вважає оскаржувану постанову неправосудною, постановленою з порушенням норм матеріального і процесуального права. Скаржниця просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення її позовних вимог. Також скаржниця просить постановити окрему ухвалу з приводу істотного порушення суддею вимог, положень і приписів Конституції України, КАС, Закону України «Про судоустрій та статус суддів», роз'яснення ППВАСУ, яке призвело до неправомірної відмови у задоволені її позову. Скаржник зазначає, що відразу звертає на себе увагу невідповідність висновків суду оскаржуваної постанови фактичним обставинам справи та нормам діючого законодавства України: ст. 19 ч. 2 Конституції України, ст. 8 ч. 1 Конституції, ст. 8 ч. 1 КАС, ст. 129 ч. 1 Конституції, ст. 5 ч.ч. 1 і 2 КАС, ст.ст. 7, ч. 1 п. 4 та 11 ч. 4 КАС, ст. 9 ч. 1 п. 1 КАС, ст. 159 ч. 1 КАС, ст. 163 ч. 1 п. 3 КАС, а. 1 п. 6, п. 9 а. 3, а.а. 6 і 8, а. 9 п. 9 ППВАСУ від 20 травня 2013 року № 7, ст. 92 ч. 1 Конституції, ст. 18 а. 2 Закону про звернення громадян, ст. 19 ч. 1 а.а. 7 і 9, ст. 23 цього ж Закону, ст. 4 ч. 1 п-тів 1 і 2 Закону «Про державну службу», ст. 8 ч. 1 п-тів 1 і 3 цього ж Закону.

Скаржниця зазначає, що діючи в супереч вищевказаних процесуальних вимог і положень ст.ст. 5 ч.ч. 1 і 2, 7 ч. 1 п. 4 та 11 ч. 4 КАС суддя проігнорував вказані нею у заяві та додаткових поясненнях її представника посилання на положення ст. 18 а. 2 та вимоги ст. 19 ч. 1 п. 7 Закону № 393/96-ВР, яким було передбачено її право прийняти участь у перевірці відповідачами своєї скарги та обов'язок відповідачів направити їй письмове повідомлення для прийняття участі у перевірці ними її скарги, не надавши жодної оцінки по ним.

Також скаржниця зазначає, що з долученої до справи копії її заяви вбачається що в ній вона просила провести лише перевірку своєї скарги за її участі. Ні про яке запрошення її на засідання Департаменту для розгляду своєї скарги вона не просила, та з матеріалів справи вбачається, що перевірка скарги проводилась виключно трьома відповідачами, кожен з яких мав повноваження вирішити питання щодо її участі у перевірці своєї скарги та направлення відповідного повідомлення. Ні про який розгляд скарги у своїй присутності вона не просила та за самою скаргою була проведена перевірка трьома службовими особами Департаменту та не про який розгляд скарги ще і на засіданні Департаменту в листі відповідачів та в її заяві мови не йшлось. Неврахування суддею відмінностей між «перевіркою» скарги особи та її «розглядом» привело до безпідставності його посилань на висновки ВАСУ. Скаржниця вважає, що суддя необґрунтовано поклав всю відповідальність за не роз'яснення їй порядку оскарження прийнятого рішення за її скаргою тільки на одного Танкова Г.В., як керівника органу.

Також скаржниця зазначає про неможливість погодитися з висновками суду про те, що «матеріалами справи не підтверджено та позивачем не надано належних обґрунтувань, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди» та про те, що нею «не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтвердили факт заподіяння позивачеві моральних страждань». У її заяві і у зауваженнях її представника було чітко і зрозуміло вказано в чому полягає моральна шкода і якою саме протиправною бездіяльністю відповідачів вона була завдана. До позову була долучена медична довідка від 20 лютого 2017 року, якою підтверджується факт заподіяння відповідачами шкоди її здоров'ю через моральні переживання, які були викликані протиправною бездіяльністю останніх.

Крім того, скаржниця вказує, що неналежне з'ясування суддею за що саме були понесені витрати та їх зв'язок з розглядом справи, привело до неправомірності відмови їй у стягненні з відповідача понесених нею витрат.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, представника відповідача Департаменту, пояснення відповідача-2, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

За приписами частин 1 і 4 ст. 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Порядок розгляду скарг на дії чи рішення органу державної влади визначено ст. 16 Закону № 393/96-ВР.

Згідно з вимогами частини 1 ст. 16 Закону № 393/96-ВР скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об'єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Судом установлено, що 16 грудня 2016 року позивачем на ім'я директора Департаменту подана скарга на неправомірну поведінку працівників Департаменту (т. 1, а.с. 16).

В скарзі позивач ОСОБА_1 висловлювала свою думку з приводу неправомірної поведінки співробітників Департаменту - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_2 та просила директора Департаменту на підставі ст.ст. 18, 19 Закону України «Про звернення громадян»: 1. Призначити перевірку за вказаними у скарзі фактами неправомірної поведінки працівників Департаменту, яку просила провести за її участю, та притягнути до відповідальності: 1.1 ОСОБА_7 - за неправомірну бездіяльність, яка полягає у невчиненні ним жодних дієвих дій після невиконання нею вимог першого листа Департаменту, про застосування яких йшлося в укладеному ним першому листі, що також вказує на ознаки його службової недбалості; 1.2 ОСОБА_8 - за неправомірну бездіяльність, яка полягає у невчиненні ним жодних дієвих дій після невиконання нею вимог другого листа Департаменту, про застосування яких йшлося в укладеному ним другому листі та направлені його їй через два з половиною місяця після реєстрації, що також вказує на ознаки його службової недбалості; 1.3 - ОСОБА_11 і ОСОБА_2 - за неправомірні дії по вказанню у третьому листі, укладанням якого вони займались, про можливе незаконне притягнення її ними до відповідальності за ст.ст. 96, 96-1 КУпАП та Закону про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, у разі невиконання вказаних у третьому листі вимог, і які є протиправними погрозами на її адресу, що також вказує на ознаки зловживання ними своїм службовим становищем. 2. Про прийняте рішення просила повідомити її належним чином, так як вона має намір звертатися до обласної прокуратури з заявами про наявність в протиправній поведінці вказаних посадових осіб Департаменту ознак службових кримінальних правопорушень та притягнення їх до кримінальної відповідальності.

Листом від 16 січня 2017 року за № 1020-16 директор Департаменту Танков В.Г. у відповідь на означену скаргу повідомив позивача про наявність нормативно-правових актів, які регламентують діяльність Держархбудінспекції, зазначив, що ст.ст. 96, 96-1 КУпАП та Законом України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» передбачена відповідальність суб'єктів містобудування за порушення під час будівництва та у сфері містобудівної діяльності, запропонував ОСОБА_1 прибути до Департаменту для прийняття рішення щодо законності будівництва за адресою: АДРЕСА_1, та повідомив, що посадові особи Департаменту діяли в межах та у спосіб, встановлений чинним законодавством (т. 1, а.с. 16 зворот).

Колегія суддів зазначає, що відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом пункту 1 ч. 1 ст. 3 КАС справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за КАС є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У свою чергу, в статті 6 КАС визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові відносини, зокрема, - спори фізичних осіб < > із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно з п.п. 9, 7 ч. 1 ст. 3 КАС у цьому Кодексу наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: відповідач - суб'єкт владних повноважень, а у випадках, передбачених законом, й інші особи, до яких звернена вимоги позивача (п. 9), суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінська функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтею 19 Закону № 393/96-ВР, зокрема, визначено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги.

Установлені судом обставини справи посвідчують те, що позивач ОСОБА_1 перебувала в публічно-правових відносинах виключно з директором Департаменту Танковим Г.В., оскільки 16 грудня 2016 року саме на ім'я директора Департаменту нею було подано вищеозначену скаргу і саме цим суб'єктом проводилась перевірка, розгляд скарги позивача, за наслідками яких позивачу була надана відповідь за підписом керівника Департаменту, його директором Танковим Г.В.

Колегія суддів зазначає, що відповідач-2 та відповідач-3 у будь-яких правовідносинах з позивачем ОСОБА_1 не перебували, оскільки до участі у перевірці доводів, викладених позивачем у скарзі від 16 грудня 2016 року, означені працівники залучались відповідно до посадових інструкцій за дорученням керівництва. Правові відносини цих осіб з керівництвом Департаменту регламентовані Законом України «Про державну службу», КЗпП, Правилами внутрішнього трудового розпорядку, тощо.

Та обставина, що прізвища означених відповідачів, а також номера телефону, вказані в лівому нижньому куті листа-відповіді директора Департаменту Танкова Г.В. від 16 січня 2017 року за № 1020-167, посвідчує лише участь цих осіб за вказівкою керівництва в перевірці скарги позивача (правове обґрунтування, підготовка проекту рішення, тощо).

Колегія суддів наголошує, що усю юридичну відповідальність за перевірку скарги позивача та рішення, що прийняте за наслідками перевірки і розгляду цієї скарги несе особа, до якої звернулась із скаргою позивач, - керівник Департаменту, його директор Танков Г.В.

За таких обставин, у тому числі з урахуванням приписів ч. 5 ст. 21 КАС України, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення вимог, заявлених позивачем ОСОБА_1 до відповідача-2, відповідача-3. Аргументація апеляційної скарги дані висновки суду апеляційної інстанції не спростовують.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог позивача ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність відповідача Департаменту щодо не вирішення її клопотання про участь у перевірці її скарги від 16 грудня 2016 року, за текстом позовної заяви, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 26 червня 2017 року, - «Ігноруванні вказаного у скарзі позивача прохання про проведення перевірки своєї скарги за її участю..».

Матеріали справи посвідчують ту обставину, що позивач у скарзі від 16 грудня 2016 року заявила таке клопотання. Однак, це клопотання відповідачем не було розглянуто і вирішене. Колегія суддів зазначає про відсутність підстав надавати судження з приводу обґрунтованості або необґрунтованості означеного клопотання, оскільки розглянути і вирішити це клопотання повинен відповідач. В свою чергу, за наявності спору між позивачем та відповідачем стосовно законності прийнятого рішення, оцінка такому рішенню (ч. 2 ст. 2 КАС України) буде надана судом.

За таких обставин, колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу ОСОБА_1 і скасовує постанову Харківського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2017 року в частині, якою судом відмовлено в задоволені вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність відповідача Департаменту щодо не вирішення її клопотання про участь у перевірці її скарги від 16 грудня 2016 року з прийняттям нового судового рішення про задоволення вимог позивача ОСОБА_1 в цій їх частині.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права (абз. 2 ч. 1 ст. 19 Закону № 393/96-ВР).

При цьому, колегія суддів зауважує, що не можливо виключити те, що етап проведення перевірки викладених в скарзі фактів може фактично співпадати з часом розгляду цієї скарги особою, уповноваженою на її розгляд.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність відповідача Департаменту щодо «Не направлення позивачу письмового повідомлення для прийняття участі у перевірці відповідачами її скарги..», оскільки факту направлення такого повідомлення повинен передувати факт задоволення відповідачем клопотання позивача про участь у перевірці її скарги від 16 грудня 2016 року, отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач звернулась до суду за захистом заздалегідь не порушених прав, оскільки результат розгляду відповідачем означеного клопотання невідомий. Із письмових заперечень відповідача Департаменту на позов ОСОБА_1 убачається, що свою незгоду з позовними вимогами останньої відповідач висловлює, аналізуючи положення ст. 19 № 393/96-ВР, яка у своїй назві посвідчує, що ця стаття регламентує обов'язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації (останнє залежить від характеру діяльності потерпілого, посади, часу й зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, наміру, з яким діяв заподіювач шкоди тощо) (пункт 9).

За приписами ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Погоджуючись із загальним висновком суду про відсутність підстав для задоволення вимог позивача ОСОБА_1 про стягнення з відповідача Департаменту грошових коштів в рахунок компенсації моральної шкоди у розмірі 70.000 грн., колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду про те, що позивач не надала суду доказів, які б підтверджували факт заподіяння їй моральних страждань. Факт порушення прав позивача судом встановлений. Підстав піддавати критиці твердження позивача про наявність душевних страждань, тобто утрат немайнового характеру, колегія судів не вбачає.

У своїх рішеннях у справах «Півень проти України» від 29 червня 2004 року (Заява N 56849/00) і «Жовнер проти України» від 29 червня 2004 року (Заява N 56848/00) Європейський Суд з прав людини визначає, що моральна шкода може також полягати у глибокому почутті несправедливості, яке викликане тим, що протягом досить тривалого часу потерпілий не отримав захисту своїх прав.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивач ОСОБА_1 не довела відповідними доказами обґрунтованість визначеного нею розміру відшкодування - 70.000 грн. та про те, що із медичної довідки, що надана позивачем (т. 1, а.с. 17) вбачається, що позивач з певним діагнозом у період з 16 лютого 2017 року по 20 лютого 2017 року у медичному закладі проходила курс амбулаторного лікування, і даний документ не має інформації щодо причинного зв'язку між станом здоров'я позивача та протиправною бездіяльністю відповідача.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні по справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Великої Британії» від 28 травня 1985 року визначився, що за певних обставин визнання судом факту порушення прав позивачів є достатньою справедливою сатисфакцією.

Враховуючи обставини, що встановлені судами в даної справи, надаючи оцінку правовим вчинкам учасників правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що сам факт визнання судом порушення відповідачем прав позивача ОСОБА_1 в даному випадку буде достатньою, справедливою сатисфакцією і, таким чином, вимога позивача про грошову компенсацію не може бути задоволена.

Оскільки цим обставинам судом не надана належна правова оцінка, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни судового рішення в цій його частині з підстав і мотивів відмови позивачу в їх задоволенні.

Частиною 6 ст. 139 КАС України визначено, що якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів не вбачає підстав для проведення розподілу судових витрат у справі, оскільки надані судам документи (у якості доказів факту понесення таких витрат, т. 1, а.с. 227-229, т. 2, а.с. 44 обор, а.с. 68) не посвідчують ту обставину, що витрати за цими документами понесені позивачем саме у зв'язку з розглядом справи № 820/1749/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 249, ч. 1 ст. 324 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Колегія суддів не вбачає підстав для реалізації права суду на постановлення окремої ухвали у даній справі, вважаючи, що урахувати у своїй діяльності встановлені під час розгляду та вирішення справи обставини відповідач Департамент може і без постановлення судом такої ухвали.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно із ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» основним завданням суду є, зокрема, забезпечення кожному права на справедливий суд. У тому разі коли особа вважає, що в протиправних рішеннях, діях чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень убачається склад правопорушення, відповідальність за яке встановлена Кримінальним кодексом України, ця особа не позбавлена можливості звернутися до правоохоронних органів, у тому числі до органів прокуратури, самостійно.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимоги апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про скасування судового рішення в частині, якою визнано неправомірними дії директора Департаменту Танкова Г.В. щодо не роз'яснення порядку оскарження прийнятого рішення у листі № 1020-167 від 16 січня 2017 року за наслідками розгляду її скарги, оскільки вимоги апеляційної скарги в цій частині не аргументовані.

Інші доводи та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.

На підставі наведеного, керуючись статтями 292, 293, 308, 310, 313, 315, 316, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2017 року скасувати в частині, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області щодо не вирішення клопотання ОСОБА_1 про участь у розгляді її скарги від 19 грудня 2016 року, з прийняттям нового судового рішення про задоволення цієї частини позовних вимог ОСОБА_1.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2017 року змінити з підстав та мотивів відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної та майнової шкоди.

В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її оголошення. Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених Кодексом адміністративного судочинства України. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) А.П. Бенедик Л.О. Донець
Постанова у повному обсязі складена і підписана 22 березня 2018 року.