Справа № 826/8926/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2018 року 15:01 № 826/8926/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., при секретарі Прокопенко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни

треті особи Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,

Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації

про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії

за участю представників учасників справи:

позивача - ОСОБА_1,

від позивача - ОСОБА_4,

від відповідача - не з'явився,

від третьої особи 1 - Трофімець Ю.І.

від третьої особи 2 - не з'явився

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни (далі по тексту - відповідач, Приватний нотаріус КМНО Кобелєва А.М.), треті особи - Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі по тексту - третя особа 1, ПАТ «ПУМБ», Банк), Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (далі по тексту - третя особа 2), в якому просила скасувати рішення Приватного нотаріуса Кобелєвої Алли Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 березня 2017 року, індексний номер 34341054, та зобов'язати Приватного нотаріуса Кобелєву Аллу Михайлівну внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) на квартиру АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 20 березня 2017 року відповідачем, на думку позивача, неправомірно внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 34341054 від 20 березня 2017 року, а саме, проведено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «ПУМБ», яка є об'єктом права власності ОСОБА_1

Позивач вважає дії відповідача незаконними та такими, що підлягають скасуванню з огляду на те, що у вказаній вище квартирі зареєстровані неповнолітні діти, у зв'язку з чим відповідач повинна була відмовити ПАТ «ПУМБ» у реєстрації права власності на вказану квартиру.

У додаткових письмових поясненнях до позову позивач також посилається на те, що відповідачем не направлено запит до уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваною квартирою, хоча на момент звернення ПАТ «ПУМБ» до відповідача, Банк був обізнаний про місце реєстрації позивача та про наявність у останньої неповнолітніх дітей, які також зареєстровані у спірній квартирі.

Обізнаність ПАТ «ПУМБ» про місце реєстрації позивача та наявність в неї неповнолітніх дітей підтверджується матеріалами архівної справи №2604/2896/2012 за позовом ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка перебувала у провадженні Деснянського районного суду міста Києва. Зокрема, у вказаній справі наявні повідомлення про вручення ПАТ «ПУМБ» листа ОСОБА_1 під її особистий підпис на дійсну адресу реєстрації, а також копії її паспорту з зазначенням місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та особливими відмітками «Діти - ОСОБА_6».

Крім того, позивач зазначає, що спірна квартира не може бути примусово стягнута, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вважається предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання сім'ї позивача та загальна площа квартири не перевищує 140 квадратних метрів.

Відповідач відзиву на адміністративний позов не подала.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог третя особа 1 посилається на те, що 18 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №5932816, відповідно до умов якого останній надано кредит в розмірі 140 000,00 доларів США, в забезпечення якого між Банком та ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки №5932825 від 18 грудня 2007 року. Відповідно до умов вказаного договору в іпотеку Банку передано квартиру, загальною площею 57,00 кв. м, житловою площею 39,70 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 Також вказаним договором передбачено, що ОСОБА_1, без попереднього письмового погодження Банку, не мала права реєструватися у спірній квартирі, як і не мала права реєструвати в ній своїй дітей.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов'язань за Кредитним договором №5932816, як зазначає третя особа 1, відповідно до вимог чинного законодавства України Банк реалізував своє право на звернення стягнення шляхом набуття у свою власність предмету іпотеки та відповідачем на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20 березня 2017 року, за індексним номером: 34341054, зареєстровано відповідне право.

Також, третя особа 1 посилається на те, що Банком був наданий відповідачу, як державному реєстратору, повний пакет документів, передбачений діючим законодавством України, для проведення державної реєстрації права власності за ПАТ «ПУМБ» на об'єкт нерухомого майна.

Тобто, на думку третьої особи 1, відповідач прийняв законне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20 березня 2017 року за індексним номером: 34341054.

У письмових поясненнях на позовну заяву третя особа 2 посилається на те, що відчуження квартири, у якій зареєстровані неповнолітні діти, повинно відбуватися лише за згодою органу опіки та піклування, оскільки вчинення правочину без такого дозволу може призвести до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, тому позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала у повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року справа прийнята до провадження суддею Кузьменко А.І.

В судовому засіданні 06 березня 2018 року позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити, надавши суду аналогічні пояснення тим, що викладені в позовній заяві та письмових поясненнях до неї.

Представник третьої особи 1 заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, підтримавши доводи, викладені у письмових поясненнях на позовну заяву, а також пояснивши, що під час прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М. діяла не як приватний нотаріус, яка вчиняє нотаріальну дію, а як державний реєстратор, тому не повинна була витребувати довідку про склад родини позивача та з'ясовувати питання щодо можливої реєстрації неповнолітніх дітей у цій квартирі.

В судове засідання 06 березня 2018 року відповідач не з'явилась, хоча і була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, надала суду письмову заяву з проханням розглядати справу за її відсутністю.

В судове засідання 06 березня 2018 року представник третьої особи 2 не з'явився, хоча і був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності на адресу суду не надходило.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, а також представника третьої особи 1, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (тут і далі в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) (далі по тексту - Закон України від 01 липня 2004 року № 1952-IV), який регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Умови, підстави та процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об'єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначено Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі по тексту - Порядок № 1127).

Частиною 1 статті 1 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV встановлено, що цей Закон регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV державній реєстрації прав підлягає право власності.

У відповідності до абзаців 1, 3, 4 частини 5 статті 3 вказаного Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя. Державна реєстрація обтяжень речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна. Державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого абзацом п'ятим цієї частини.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 10 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус.

У відповідності до пунктів 1, 2, 3, 10 частини 3 цієї ж статті, державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов'язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Статтею 18 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV визначено порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень. Так, державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Пунктом 18 Порядку №1127 передбачено, що за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

У відповідності до пункту 40 Порядку №1127, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Статтею 27 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV визначені підстави, з яких проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав .

Згідно із пунктами 60, 61 Порядку №1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, також подається документ, що підтверджує наявність факту згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна.

Дія цього пункту не поширюється на випадки: державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, реєстрація яких проведена до 1 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право на спадщину; державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду; державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається в результаті його примусової реалізації відповідно до закону.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Відповідно до частини 1 статті 22 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 24 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

Абзацом 1 частини 2 цієї ж статті встановлено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Згідно з частиною 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Як вбачається з наданої суду копії Кредитного договору №5932816 від 18 грудня 2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» (правонаступник - Публічне акціонерне товариство «Перший український Міжнародний банк») та ОСОБА_1, Банк зобов'язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 140 000,00 доларів США на умовах Договору, а Позичальник зобов'язалась використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит Банку в порядку та у строки, обумовлені цим Договором.

Згідно з пунктом 1.2. Кредитного договору, кредит надавався Позичальнику для придбання нерухомості: трьохкімнатної квартири, загальною площею 57,00 кв. м, житловою площею 39,70 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-18).

В якості забезпечення виконання всіх зобов'язань ОСОБА_1 перед Банком, що випливають з укладеного між ними Кредитного договору, між ПАТ «ПУМБ» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець) 18 грудня 2007 року укладено Договір іпотеки №5932825, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрований в реєстрі за №4762 (а.с. 19-21).

У відповідності до підпункту 1.2.1.1. пункту 1.2.1. статті 2 вказаного Договору іпотеки, предметом іпотеки є трьохкімнатна квартира, загальна площа 57,00 кв.м., житлова площа 39,70 кв.м., адреса місцезнаходження предмету іпотеки: місто Київ, вулиця Березняківська, 14 (чотирнадцять), квартира 115 (сто п'ятнадцять).

Статтею 4 Договору іпотеки встановлений порядок задоволення вимог Іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки.

Зокрема, пунктом 4.1. статті 4 Договору іпотеки визначені випадки, коли Іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог з його вартості переважно перед іншими кредиторами.

Згідно з пунктом 4.2. цього ж Договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється одним з таких способів за вибором Іпотекодержателя: (1) за рішенням суду; (2) на підставі виконавчого напису нотаріуса; (3) шляхом позасудового врегулювання відповідних передбачених цим Договором застережень про задоволення вимог Іпотекодержателя. Визначені цим Договором способи звернення стягнення на предмет іпотеки не перешкоджають Іпотекодержателю застосовувати інші способи звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлені чинним законодавством України та/або письмовою домовленістю Сторін.

У відповідності до підпункту 4.7.1. пункту 4.7. статті 4 Договору іпотеки, у разі виникнення у Іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, Іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність, про що письмово повідомляє Іпотекодавця. В зазначеному повідомленні має міститися: підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, ціна, за якою предмет іпотеки переходить у власність Іпотекодержателя, суть та розмір вимог за основним зобов'язанням та вимог щодо відшкодування вимог Іпотекодержателя, передбачених цим Договором, які припиняються в результаті переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.

Згідно з наданою суду копією реєстраційного посвідчення №029430 від 25 грудня 2007 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. 18 грудня 2007 року за реєстровим №4758, зареєстровано квартиру АДРЕСА_3, про що внесено запис в реєстрову книгу №д. 3-257 за реєстровим №801/31411.

З наданої суду копії заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 серпня 2012 року по цивільній справі №2604/2896/2012 за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором судом встановлено, що позовні вимоги ПАТ «ПУМБ» задоволені та з ОСОБА_1 на користь Банку стягнуто суму заборгованості за Кредитним договором №59322816 від 18 грудня 2007 року у розмірі 143 689 доларів США 30 центів та 494 977 грн. 88 коп., а також судовий збір у розмірі 1700 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення (а.с. 179-180).

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 28 грудня 2016 року, до суду звернувся представник ПАТ «ПУМБ» із заявою про виправлення помилки у виконавчому документі та поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа для виконання, в обґрунтування якої останній послався на те, що 30 травня 2014 року представником ПАТ «ПУМБ» було отримано виконавчий лист, строк пред'явлення до виконання якого переривався у зв'язку із добровільним виконанням ОСОБА_1 рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 серпня 2012 року до 30 листопада 2015 року. За результатами розгляду заяви представника ПАТ «ПУМБ» про виправлення помилки у виконавчому документі та поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа для виконання вказаною ухвалою суду у її задоволенні відмовлено (а.с. 181-182).

Тобто, з урахуванням положень частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, судом встановлено, що ОСОБА_1 виконувала заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 серпня 2012 року в частині погашення заборгованості за Кредитним договором перед ПАТ «ПУМБ» до 30 листопада 2015 року, тому виконавчий лист про примусове виконання рішення суду та стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» до органів державної виконавчої служби у встановлені законодавством строки не пред'являвся.

В той же час, до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. ПАТ «ПУМБ» із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо право власності) звернулось 15 березня 2017 року, до вказаної заяви заявником було додано Договір іпотеки №4761, додаткову угоду до договору іпотеки №1101, а також вимогу (попередження стосовно ухвалення рішення Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» про прийняття предмету іпотеки у свою власність) №1545 від 02 листопада 2015 року, яку ОСОБА_1 отримала 11 листопада 2015 року та відповідно до якої ПАТ «ПУМБ» повідомив останню про наявну станом на 02 листопада 2015 року заборгованість за Кредитним договором №5932816 від 18 грудня 2007 року у розмірі 179 492,18 доларів США та вимагав усунення вказаного порушення протягом 30 днів з отримання вимоги (а.с.48,52, 57,58).

20 березня 2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 34341054 від 20 березня 2017 року (з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) про проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна на квартиру, що розташована АДРЕСА_3, за суб'єктом: Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», що також підтверджується наданими суду копіями Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 54, 10-11, 55-56).

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що договір іпотеки № 5932825 від 18 грудня 2007 року, укладений між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрований в реєстрі за №4762, в той час, як відповідачу для проведення державної реєстрації права власності на квартиру надано договір іпотеки за №4761, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією картки прийому заяви №82472225 (а.с. 52).

Наведене в сукупності дає підстави вважати, що відповідачем, як державним реєстратором, при прийнятті та встановленні відповідності поданих документів вимогам діючого законодавства, було прийнято Договір іпотеки, який містить інші реквізити, ніж Договір іпотеки, який був укладений між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1, а також прийнято вимогу про усунення порушення ОСОБА_1, яка підтверджувала факт наявності в останньої заборгованості станом саме на 02 листопада 2015 року, в той час, коли з відповідними документами представник ПАТ «ПУМБ» до відповідача звернувся 15 березня 2017 року, тобто, майже через півтора роки, що свідчить про те, що відповідачем, в порушення вимог діючого законодавства України, не було достовірно встановлено відповідності поданих документів вимогам законодавства на час такої подачі.

Крім того, відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII (далі по тексту - Закон України від 03 червня 2014 року № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання, а тому установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами.

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 28 травня 2015 року (справа № 6-57цс15), від 11 листопада 2015 року (справа № 6-9цс15), від 15 квітня 2015 року (справа № 6-46цс15).

Згідно зі статтею 3 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Статтею 4 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII встановлено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Зазначений Закон не зупиняє дії інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, та є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Положеннями цього Закону встановлена загальна заборона примусового стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, без згоди власника (незалежно від суб'єкта, який здійснює таке стягнення), що фактично і було вчинено за результатами прийняття оскаржуваного у даній справі рішення.

З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання іпотекодавця, що підтверджується матеріалами справи, є власністю ОСОБА_1 та її загальна площа не перевищує 140 кв.м.

Крім того, частиною 2 статті 177 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Згідно з частиною 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (в редакції станом на момент укладення договору іпотеки) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна.

Частиною 4 статті 12 вказаного Закону встановлено, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Як встановлено у Преамбулі Декларації прав дитини 1959 року, дитина внаслідок фізичної та розумової незрілості потребує спеціальної охорони і турботи, у тому числі й належного правового захисту.

Відповідно до статті 16 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в її право на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або посягання на її честь та гідність.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 має трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії свідоцтв про народження та копії Витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 32,33,34, 36,37,38), які зареєстровані та проживають разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується копією довідки ЖБК «Техніка» від 18 квітня 2017 року та копіями довідок про реєстрацію місця проживання особи від 15 грудня 2017 року №338004, №338449, №338422, №338058 (а.с. 31,172 - 175).

Таким чином, судом встановлено, що на момент прийняття спірного рішення про державну реєстрацію права власності за ПАТ «ПУМБ», у квартирі, яка є Предметом іпотеки, були зареєстровані малолітні діти позивача.

В той же час, як вбачається з наданої суду копії листа Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті державної адміністрації від 24 липня 2017 року №, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М. не зверталася до Служби щодо надання їй дозволу на відчуження квартири АДРЕСА_1, ніяких дозволів Службою не надавалося (а.с. 102).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність у відповідача правових підстав для прийняття оскаржуваного рішення, протиправність оскаржуваного рішення та наявність підстав для його скасування.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов'язання відповідача внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності позивача на спірну квартиру, суд зазначає наступне.

У відповідності до частини 2 та частини 3 статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про внесення змін до запису Державного реєстру прав, про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна відповідний запис скасовується.

Оскільки під час розгляду справи встановлено протиправність оскаржуваного рішення відповідача та визнано його таким, що підлягає скасуванню, з урахуванням норм діючого законодавства України, суд приходить до висновку, що відповідач зобов'язаний самостійно внести відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем надано суду достатні документальні докази, якими підтверджується протиправність прийнятого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 березня 2017 року за індексним номером 34341054, в той час, як відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість прийняття такого рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки матеріали справи не містять доказів понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 34341054, прийнятого 20 березня 2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 57 квадратних метри, житловою площею 39,7 квадратних метри, за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» (), на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно був внесений запис №19518151 про право власності Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» () на вказаний об'єкт нерухомого майна.

3. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко

Повний текст рішення виготовлено 16 березня 2018 року.