Справа № 161/1316/17
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2018-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2018 рокуЛьвів№ 876/525/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Бруновської Н.В., Затолочного В.С.,

при секретарі судового засідання: Богдан А.О.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2017 року у справі №161/1316/17 (винесену головуючим суддею Івасюта Л.В. проголошено о 10:52 год. у м. Луцьку) за адміністративним позовом Відділу державного архітектурно-будівельного контролю Луцької міської ради до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про знесення самочинного будівництва,-

В С Т А Н О В И В :

Відділ державного архітектурно-будівельного контролю Луцької міської ради звернувся в суд з адміністративним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про знесення самочинного будівництва.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 до відділу ДАБК декларацію про початок виконання будівельних робіт з будівництва добудови на АДРЕСА_1 у м. Луцьку не подавала, право на виконання будівельних робіт у відповідача відсутнє. Рішенням Луцької міської ради від 27 жовтня 2016 року №14/73 ОСОБА_2 було відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на умовах оренди для обслуговування частини адміністративно-побутового корпусу під кафе на вул. Електроапаратній, 3 з земель комунальної власності. Проведення перебудови, збудованого відповідачем майна, є неможливим, оскільки останнє збудоване без отримання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, тобто без урахування державних та громадських інтересів , законних інтересів і вимог власників, користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва, та без документа, який посвідчує право на виконання будівельних робіт, без розроблення проектної документації, у зв'язку з чим зазначене збудоване майно не може відповідати державним стандартам, нормам і правилам, що встановлюють комплекс якісних та кількісних показників та вимог, які регламентують розробку і реалізацію містобудівної документації, а тому вважає, що відповідач повинен знести самочинно збудований об'єкт за вищевказаною адресою, оскільки будівельні роботи на вищевказаному об'єкті виконані на земельній ділянці, що не була надана у користування відповідачу, без документу, що дає право на виконання будівельних робіт та без розробленого та затвердженого в установленому порядку проекту, внаслідок чого зазначене будівництво створює загрозу життю і здоров'ю людей та цілісності сусідніх будівель.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2017 року позов задоволено. Зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 знести за власний рахунок самочинно збудовану добудову, яка розташована на першому поверсі по АДРЕСА_1 у м. Луцьку, шляхом демонтажу огороджуючих конструкцій (стін), виконаних з металопластикових віконних рам, та привести конструкції прибудови до попереднього стану.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків обставинам справи, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню. Доводи апелянта зводяться до того, що будівництво нею не здійснювалось та вона не є єдиним користувачем добудови та не є суб'єктом містобудівної діяльності у розумінні законодавства. Крім цього, демонтувавши конструкцію першого поверху, позивач створить небезпеку руйнування усієї конструкції. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування не має. Зазначає, що відповідач помилково вважає, що роботи проведені нею у 2005 році не відносяться до робіт з самочинного будівництва та вказане спростовується складеними позивачем актом та приписом про усунення порушень. Просить постанову суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справ представник відповідача апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі. Одночасно подав клопотання про закриття провадження у справі, оскільки дана справа не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Просив постанову суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі.

Позивач в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату судового засідання. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

Згідно з наказом №10 від 05 лютого 2016 року та за зверненням в.о. ректора ВНЗ «ПАТ «Волинський інститут економіки та менеджменту» ОСОБА_3 №14/28-20 від 01 лютого 2016 року, було проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил на об'єкті будівництва «Будівництво добудови на АДРЕСА_1 у м. Луцьку», за результатами якої був складений акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 05 лютого 2016 року, з якого вбачається, що підприємцем ОСОБА_2 було здійснено будівництво добудови на АДРЕСА_1 у м. Луцьку, без дозвільних документів.

Під час проведення перевірки у ОСОБА_2 були відсутні документи, які дають право на виконання будівельних робіт, вихідні дані (містобудівні умови та обмеження, технічні умови), проектна документація, відповідно до якої повинно здійснюватись будівництво, а також документи, якими підтверджується право власності або користування земельною ділянкою, на якій були виконані будівельні роботи.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що будівельні роботи на з будівництва добудови на АДРЕСА_1 у м. Луцьку виконані відповідачем ОСОБА_2 на земельній ділянці, яка не була надана їй у користування у встановленому законом порядку, без документу, що дає право на виконання будівельних робіт та без розробленого та затвердженого проекту, всупереч вимог чинного законодавства.

Проте апеляційний суд вважає такі висновки суду першої інстанції невірними та такими, що суперечать нормам матеріального та процесуального права та обставинам справи з огляд на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 19 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли встановлено звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

Відповідно до частини 4 статті 46 КАС України, громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об'єднання; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об'єднання; 3) про затримання іноземця або особи без громадянства чи примусове видворення за межі України; 4) про обмеження щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, коли право звернення до суду на надано суб'єкту владних повноважень законом.

У цій нормі процесуального права наведено вичерпний перелік випадків, за наявності яких фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами в адміністративному процесі за позовами суб'єктів владних повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори за зверненням суб'єкта владних повноважень, в яких одночасно можуть бути відповідачами фізичні чи юридичні особи, в чітко визначених законами України випадках.

Так, згідно із частиною 1 статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-VI, у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням.

Разом з цим, у положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначається через сукупність його основних ознак, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визнаний самочинним, зокрема якщо такий об'єкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності

При цьому, за змістом статті 177 ЦК України об'єкти самочинного будівництва належать до об'єктів цивільних прав.

З урахуванням норм частини 1 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, частини 1 статті 15 ЦК України правом звернення до суду за захистом наділені: особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів; органи і особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, аналіз зазначених вище правових норм свідчить про те, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки, спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов'язаний з вирішенням питання щодо речового права, тому, спір не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Вказана правова позиція висловлена Судовими палатами у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 27.09.2017р.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України встановлено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Пунктом 1 статті 238 КАС передбачено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неправильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм процесуального права, а тому апеляційні скарги слід задовольнити частково, постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити та зазначити, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2017 року у справі №161/1316/17 - скасувати та провадження у справі закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в порядку і строки встановленні статтями 328, 329 КАС України шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді Н. В. Бруновська
В. С. Затолочний
Повний текст постанови складено 22.03.2018р.