Справа № 826/17778/15
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2018-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 березня 2018 року 08:20 № 826/17778/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Пащенка К.С., суддів Чудак О.М., Шейко Т.І., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет споруНаціонального банку України, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,
про представники сторін:визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії, позивача: не з'явився, НБУ: Каратун Т.В., ПАТ «КБ «Надра»: не з'явився,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України (далі - відповідач, НБУ), в якому просила:

визнати бездіяльність НБУ протиправною;

зобов'язати НБУ надати інформацію на запит ОСОБА_1 від 23.07.2015.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що позивач звернулась із запитами до НБУ, проте, всупереч вимогам Закону України «Про звернення громадян» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» останнім не надано відповіді по суті такого звернення.

Водночас, представником позивача до суду подано клопотання про розгляд справи без його участі та без участі позивача.

Представник НБУ у судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволені, з огляду на те, що позивачу за результатом розгляду його запиту надано всю наявну інформацію, а також повідомлено про відсутність запитуваної інформації щодо конкретної заявки клієнта банку, із зазначенням причин такої відсутності.

В той же час, представником НБУ подано клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Не зважаючи на належне повідомлення про час та місце розгляду справи позивач та третя особа явку своїх представників у судове засідання 07.02.2018 не забезпечили, з урахуванням чого адміністративна справа відповідно до ст.ст. 194, 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), розглядається у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

23.07.2015 позивач звернулась до відповідача із запитом, в якому просила надати інформацію: чи подавалась заява на міжбанківську валютну біржу ПАТ «КБ «Надра» та чи надходила заява від 12.03.2008 про продаж на міжбанківській валютній біржі доларів США у розмірі 30000,00 доларів США від заявника через банк і купівлю української гривні.

У відповідь на вказаний запит НБУ листом від 31.07.2015 № 40-01008/54060 повідомив позивача про те, що 12.03.2008 ПАТ «КБ «Надра» на міжбанківському валютному ринку України здійснював операції з купівлі/продажу доларів США за гривні. Крім того, повідомлено, що інформація щодо операцій фізичних осіб-клієнтів комерційних банків не відображається у Системі підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України.

Позивач вважає, що надана відповідачем інформація по суті запиту суперечить вимогам Закону України «Про звернення громадян» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки, відповідач наділений повноваженнями щодо надання запитуваної інформації.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст. 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

При цьому, відповідно до ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

В той же час, ч.ч. 1, 4, 5 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація. Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше. Не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; 4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Статтею 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що розпорядники інформації зобов'язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, якщо, зокрема, розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

З системного аналізу наведених норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» видно, що за результатами розгляду запиту позивача НБУ мав би надати відповідну інформацію, або відмовити у наданні запитуваної інформації, зокрема, у зв'язку з тим, що не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

Разом з тим, аналізуючи надану відповідачем відповідь на запит позивача від 24.07.2015, судом встановлено, що НБУ повідомив запитувача про те, що 12.03.2008 ПАТ «КБ «Надра» на міжбанківському валютному ринку України здійснював операції з купівлі/продажу доларів США за гривні. В той же час, у такій відповіді відповідач також вказав на відсутність у нього інформації щодо операцій фізичних осіб - клієнтів комерційних банків, оскільки така інформація не відображається у системі підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України.

Таким чином, відповідачем за результатом розгляду запиту надано позивачу наявну інформацію, а також повідомлено про відсутність запитуваної інформації щодо конкретної заявки клієнта банку.

Щодо посилання позивача на Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затверджене постановою Національного банку України від 10.08.2005 № 281 (далі - Положення № 281), судом встановлено наступне.

Відповідно до п. 1 вказаного положення - це Положення встановлює порядок та умови торгівлі іноземною валютою на міжбанківському валютному ринку України та на міжнародних валютних ринках.

Згідно з п. 4 Положення № 281 міжбанківський валютний ринок України - це сукупність відносин у сфері торгівлі іноземною валютою в Україні між суб'єктами ринку, між суб'єктами ринку та їх клієнтами (у тому числі банками-нерезидентами), між суб'єктами ринку і Національним банком, а також Національним банком і його клієнтами;

Відповідно до п. 5 Положення № 281 торгівлю іноземною валютою на міжбанківському валютному ринку України, на міжнародному валютному ринку дозволяється здійснювати виключно Національному банку України та суб'єктам ринку (або з такими суб'єктами).

Суб'єкти ринку є уповноважені банки та уповноважені фінансові установи (п. 4 Положення № 281).

Суб'єкти ринку мають право здійснювати купівлю, продаж іноземної валюти виключно на міжбанківському валютному ринку України (п. 6 Положення № 281).

Відповідно до п. 29 Положення № 281 суб'єкти ринку укладають між собою та з Національним банком України договори про купівлю, продаж іноземної валюти за безготівкові гривні та підтверджують ці договори виключно під час проведення Торговельної сесії.

Згідно з п.п. 2.1 та 2.2 Правил проведення Торговельної сесії та здійснення окремих операцій, пов'язаних з купівлею-продажем іноземних валют та банківських металів, затверджених постановою НБУ від 10.08.2005 № 281 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 29.08.2005 за № 951/11231 (далі - Правила № 281), уповноважений банк (уповноважена фінансова установа) включає у заявку на участь у Торговельній сесії (далі - Заявка) незадоволені потреби клієнтів, а також власні потреби щодо купівлі-продажу іноземної валюти та банківських металів за гривні. Заявка в паперовій формі підписується керівником (або особою, яка його замінює) та головним бухгалтером (або особою, яка його замінює) банку (фінансової установи) і залишається на зберіганні в банку (фінансовій установі). Заявка в електронній формі подається до Національного банку України в установлений ним строк. Уповноважений банк (уповноважена фінансова установа) у Заявці визначає за кожною іноземною валютою Класифікатора іноземних валют та банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.02.1998 № 34 [у редакції постанови Правління Національного банку України від 02.10.2002 № 378, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.10.2002 за № 841/7129 (зі змінами)] (далі - Класифікатор), та за кожним видом банківських металів обсяг їх купівлі та/або продажу.

Відповідно до абз. 2 п. 2.5 Правил № 281 для здійснення операції з купівлі-продажу іноземної валюти з Національним банком України уповноважений банк подає до Національного банку України не пізніше ніж за дві години до закінчення Торговельної сесії розгорнуту заявку. Для здійснення операції з купівлі іноземної валюти ця заявка має містити інформацію за кожним видом валют та кожним клієнтом із зазначенням ідентифікаційного коду за ЄДРПОУ [або ідентифікаційного номера за ДРФО (за наявності)], суми, мети купівлі, а також курсу, за яким банк бажає здійснити операцію з купівлі іноземної валюти. Для здійснення операції з продажу іноземної валюти розгорнута заявка має містити інформацію за кожним видом валют та кожним клієнтом про суму операції, а також курс, за яким банк бажає продати Національному банку України іноземну валюту.

Аналізуючи зазначені норми в сукупності, суд приходить до висновку, що фізичні особи - клієнти банків не є безпосередніми суб'єктами міжбанківського валютного ринку України, а отже інформація щодо конкретних заявок фізичних осіб-клієнтів комерційних банків у системі підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку НБУ не відображається, а також не передбачено обов'язку передачі комерційними банками таких заяв своїх клієнтів до НБУ при здійсненні ними валютних операцій на міжбанківському валютному ринку.

При цьому, колегія суддів зауважує, що суб'єктами ринку є уповноважені банки, уповноважені фінансові установи. Суб'єкти ринку мають право здійснювати торгівлю іноземною валютою виключно у випадках і порядку, передбачених Положенням № 281.

Разом з тим, суд не приймає до уваги посилання позивача на Інструкцію про порядок розгляду звернень пропозицій, заяв та скарг громадян у НБУ, затвердженої постановою НБУ від 07.11.2013 № 444, з огляду на те, що запит на інформацію від 24.01.2015 оформлений відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» і не містить ознак звернення громадян відповідно до ст. 3 Закону України «Про звернення громадян», а саме: не містить пропозицій, зауважень, клопотання чи скарги.

Отже, враховуючи викладене у сукупності, а також зважаючи на те, що, по-перше, за результатом розгляду запиту відповідачем надано позивачу наявну у нього інформацію та повідомлено про відсутність інформації щодо конкретних заявок фізичних осіб-клієнтів комерційних банків у системі підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку НБУ, по-друге, судом не встановлено, а позивачем не доведено того, що відповідач володіє запитуваною інформацією у повній мірі, суд приходить до висновку, про відсутність факту протиправної бездіяльності відповідача.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються її позовні вимоги, суду не надала.

Натомість відповідач довів суду відсутність протиправних дій зі свого боку.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення відповідно до ст. 255 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часникамисправи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Голосуючий суддя К.С. Пащенко

Судді О.М. Чудак

Т.І. Шейко