Справа № 462/4414/17
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2018-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 рокуЛьвів№ 876/11992/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

ОСОБА_1,

секретаря судового засідання Чигер І.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Залізничного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Львова на постанову Залізничного районного суду м. Львова (головуючий суддя Румілова Н.М.), ухвалену в порядку скороченого провадження в м.Львові 23 жовтня 2017 року у справі №462/4414/17 за позовом ОСОБА_2 до Залізничного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Львова про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

20.09.2017 ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Залізничного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Львова (далі ОСОБА_3), просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в призначені пенсії за вислугу років у відповідності до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону від 12.07.2001), зобовязати відповідача провести обчислення (призначення) пенсії за вислугою років згідно з ч.1 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону від 12.07.2001) на підставі довідки прокуратури Львівської області №18/921 від 16.08.2017 про заробіток для нарахування пенсії, в розмірі 90% від суми заробітку за відповідною посадою без обмеження граничного розміру, нарахування призначити з 18.08.2017 часу звернення із заявою про призначення пенсії.

Постановою Залізничного районного суду м.Львова від 23 жовтня 2017 року, прийнятою в порядку скороченого провадження, позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ч.1 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Виходячи із наведеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства. Відтак, суд першої інстанції прийшов до висновку про правомірність заявлених позовних вимог та їх задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подало апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Залізничного районного суду м.Львова від 23.10.2017 та постановити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року вислуги років не менше 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. Однак, вказує, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 №213 скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», тобто з 01.06.2015 пенсії в порядку та на умовах вказаного закону не призначаються. Зазначає, що ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 не має зворотної дії в часі. Крім того, зазначає, що тимчасово у період з 01.01.2016 по 31.01.2016 встановлено обмеження максимального розміру пенсії. Який не може перевищувати 10470 гривень.

ОСОБА_2 подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких вказує, що до спірних правовідносин підлягають застосовуванню саме норми ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру». Зазначає, що відповідно до рішень Конституційного суду України зміст та обсяг досягнутих працівниками прокуратури соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства. Тому вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

За клопотанням позивача розгляд справи відкладався 05.02.2018 та 19.02.2018.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.02.2018, враховуючи зміст поданої заяви позивача про відкладення розгляду справи, строк розгляду даної справи продовжено на пятнадцять днів.

В судове засідання 19.03.2018 особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та запереченні на неї, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України не відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_2 з 10.03.1998 працює в органах прокуратури України на прокурорських посадах.

Відповідно до довідки наданої Прокуратурою Львівської області №18/921 від 16 серпня 2017 року, ОСОБА_2 працює на посаді прокурора відділу забезпечення представництва в суді (а.с.6).

Трудовий стаж ОСОБА_2 безпосередньо на посадах прокурорів і слідчих в органах прокуратури складає 18 років 04 місяці 13 днів та військова служба 1 рік 10 місяців 26 днів, загальний стаж 20 років 03 місяці 09 днів.

18.08.2017 ОСОБА_2 звернувся в ОСОБА_3 із заявою щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», долучивши дані паспорта, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, трудову книжку (оригінал і ксерокопію), копію диплому про освіту, копію військового квитка, довідку про складові заробітної плати від 16.08.2017 за №18/921 та про роботу в органах прокуратури від 07.08.2017 №11-995вих.17, видані Прокуратурою Львівської області.

ОСОБА_3 від 30.08.2017 №640/04-16 в призначені пенсії за вислугу років відмовлено, оскільки з 01.06.2015 скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру» (а.с.5).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, вважаючи таке протиправним, таким, що підлягає скасуванню, ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

На час звернення ОСОБА_2 із заявою щодо призначення пенсії за вислугу років правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі Закон №1697-VII).

Відповідно до п.5 ч.1 ст.16 Закону №1697-VII незалежність прокурора забезпечується належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням прокурора.

Згідно з ч.1 ст.86 Закону №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Таким чином, станом на дату звернення позивача до ОСОБА_3 необхідними умовами для призначення пенсії за вислугу років були: а) стаж за вислугу років - 23 роки; б) стаж на посадах прокурорів - 13 років.

Частиною 6 статті 86 Закону №1697-VII встановлено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів, а також військова служба.

Відповідно до ч.2 ст.86 Закону №1697-VII пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Положення ст.86 Закону №1697-VII є чинними, неконституційними не визнавались, а тому підлягають застосуванню при призначенні пенсії позивачу як працівнику прокуратури України.

Оскільки на момент звернення в ОСОБА_3 з заявою про призначення пенсії за вислугою років загальний стаж роботи позивача є меншим, ніж встановлено ч.1 ст.86 Закону України «Про прокуратуру», суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що на час звернення в ОСОБА_3 із заявою від 18.08.2017 ОСОБА_2 стаж роботи для призначення пенсії за вислугою років недостатній, оскільки згідно з трудовою книжкою позивача стаж роботи на прокурорських посадах становить 18 років 04 місяці 13 днів, військова служба 01 рік 10 місяців 26 днів, що позивачем не заперечується.

Таким чином, оскільки стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення пенсії на підставі ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що у спірних правовідносинах відповідач не порушив права позивача на пенсію.

Щодо покликання ОСОБА_2 на неможливості звуження обсягу досягнутих соціальних гарантій шляхом внесення змін до законодавства, то суд апеляційної інстанції вважає такі необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ, на яку покликається позивач) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

У період дії ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ у вказаній редакції ОСОБА_2 не набув стаж роботи 20 років та стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 10 років, а тому при прийнятті Закону №1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

Водночас, з матеріалів справи судом апеляційної інстанції вбачається, що документи про призначення пенсії за вислугу років в ОСОБА_3 ОСОБА_2 подав у 18.08.2017, тобто в період, коли втратили чинність норми Закону №1789-ХІІ, на підставі яких призначалися пенсії за вислугу років працівникам прокуратури.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Даючи оцінку вищезазначеному аргументу щодо спірних відносин, необхідно виходити з позиції Конституційного Суду України, наведеній у пункті 2 мотивувальної частини рішення у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року №1-7/99, викладеної стосовно дії загально-правового принципу норми права у часі. Згідно з позицією Конституційного Суду України дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним, чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У рішенні від 3 жовтня 1997 року (справа №18/183-97) Конституційний суд України вказав, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Так, з 15 липня 2015 року введено в дію новий Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ, яким на сьогоднішній день регулюються питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України (стаття 86), а також обмеження щодо виплати та обчислення розміру пенсії, та який є спеціальним по відношенню до спірних правовідносин.

Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ втратив чинність, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини пятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України.

Таким чином, питання щодо наявності у позивача права на пенсійне забезпечення як працівника прокуратури має вирішуватись у відповідності до приписів чинної на час звернення за призначенням пенсії за вислугу років ст.86 Закону №1697-VІІ.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 14.02.2018 (справа №752/20817/16).

Водночас, щодо покликань апелянта на п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII та скасування з 01.06.2015 норм щодо пенсійного забезпечення осіб, пенсії/довічне грошове утримання яких призначалися відповідно до Закону України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, який набрав чинності з 01.04.2015 (далі - Закон №213-VIII) у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

На час прийняття Закону №213-VIII та з 01 червня 2015 року до 15 липня 2015 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, положеннями ст.50-1 якого регулювались питання пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих органів прокуратури України, а відтак, п.5 Прикінцевих положень Закон №213-VIII стосувався положень Закону №1789-ХІІ і саме за нормами вказаного закону неможливо було призначати пенсію працівникам прокуратури. Така мала призначатися відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Водночас, Закон №1697-VІІ було розроблено з урахуванням досвіду функціонування прокуратури в європейських державах, стандартів Ради Європи, а також висновків та рекомендацій, які надавалися Венеціанською Комісією щодо законопроектів про реформування прокуратури України (CDL-AD (2006)029 від 17 жовтня 2006 року, CDL-AD (2009)048 від 27 жовтня 2009 року, CDL-AD (2012)019 від 15 жовтня 2012 року).

Будь-які зміни до статті 86 Закону №1697-VII щодо відсутності права працівників прокуратури України на звернення до державних органів Пенсійного фонду України на призначення пенсії за вислугу років законодавцем на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії та на час розгляду справи не вносились. Положення Закону №1697-VII не визнані неконституційними та підлягають застосуванню.

Підстави позбавлення особи права на отримання пенсії відповідно до Закону №1697-VІІ встановлено ч.12 ст.86 Закону №1697-VІІ, де покликання на п.5 Прикінцевих положень Закону №213-VIII відсутнє.

Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що для призначення пенсії за вислугу років, працівник органів прокуратури, звертаючись за призначенням пенсії в період з 01.10.2016 по 30.09.2017 (як це мало місце у спірних відносинах) повинен мати на день звернення вислуги не менше, ніж 23 роки, при цьому стаж роботи на посадах прокурорів повинен становити не менше 13 років, тоді як суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ в редакції від 12.07.2001 та для призначення пенсії позивачу відповідно до ст.50-1 Закону №1789-XII, оскільки норми останнього втратили свою чинність в частині пенсійного забезпечення працівників прокуратури.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вже неодноразово зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (зокрема, у рішеннях у справах «Аррас та інші проти Італії», «Сухобоков проти Росії»).

З урахуванням встановлених обставин, наведених вище норм матеріального права та правових висновків Європейського Суду з прав людини, Конституційного Суду України, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що у відповідача відсутні підстави для призначення позивачеві пенсії за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), в розмірі 90% місячної (чинної) заробітної плати на підставі довідки прокуратури Львівської області №18/921 від 16.08.2017.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.317 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суд першої інстанції вирішуючи даний публічно-правовий спір порушив норми матеріального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати.

Щодо судових витрат, то у відповідності до положень ст.139 КАС України, такі не належить стягувати з сторін спору.

Керуючись статтями 229, 241, 250, 308, 310, 317, 321, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Залізничного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Львова задовольнити.

Постанову Залізничного районного суду м. Львова від 23 жовтня 2017 року у справі №462/4414/17 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_2 до Залізничного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Львова про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_1
Повне судове рішення складено 21.03.2018