Справа № 820/2789/17
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 р. м. ХарківСправа № 820/2789/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Мінаєвої О.М.

суддів: Макаренко Я.М. , Бартош Н.С.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2017 р., по справі № 820/2789/17, суддя Тітов О.М., м. Харків

за позовом ОСОБА_1

до Державного реєстратора прав на нерухоме майно-приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Олійник Людмили Михайлівни треті особи Державний реєстратор прав на нерухоме майно- приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чуєва Олена Дмитрівна , Міністерство юстиції України , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Департамент державної реєстрації Харківської міської ради

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Олійник Людмили Михайлівни (далі за текстом - відповідач), треті особи - Державний реєстратор прав на нерухоме майно - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чуєва Олена Дмитрівна, Міністерство юстиції України, ОСОБА_4, Департамент державної реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_6, в якому, з урахуванням уточнень, просила суд: визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Олійник Людмили Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності 10042293 від 15.06.2015 року щодо державної реєстрації права власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 54 кв. м., житловою площею 37,9 кв. м., на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири від 28.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Олійник Л.М., реєстровий номер 132 за ОСОБА_4.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2017 року в задоволенні зазначеного позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції постанову суду першої інстанції скасувати, та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що державний реєстратор всупереч вимог законодавства належним чином не перевірила подані для проведення реєстраційних дій документи та не врахувала їх недоліки і провела державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Людмилою Михайлівною подано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначили, що витребувала всі необхідні для реєстрації права власності документи, які і були надані заявником та прийняла рішення на підставі норм діючого законодавства. Також зазначила, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вказаним позовом, оскільки про прийняття оспорюваного рішення позивачу було відомо ще у 2015 році після ухвалення рішення Червонозаводським районним судом м. Харкова від 23.07.2015 р. по справі №646/1745/15-ц.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що до державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Олійник Людмили Михайлівни 15.06.2015 року від ОСОБА_4 надійшла заява про державну реєстрацію права власності на 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, разом з документами.

Як підставу для виникнення права власності було надано договір купівлі продажу ? частини квартири від 28.01.2014 року, відповідно до якого продавець - ОСОБА_1 передає у власність покупцю - ОСОБА_4 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , а покупець приймає та сплачує за це обговорену цим договором грошову суму у розмірі 63944,00 грн., що на день підписання цього договору за офіційним курсом НБУ становить 8000,00 доларів США. Під час підписання вказаного договору продавець отримала від покупця грошові кошти в сумі 4000,00 грн., решту коштів в сумі 59944,00 грн. покупець зобов'язувався сплачувати з розстрочкою платежу.

Відповідно до п. 4.7 Договору купівлі - продажу від 28.01.2014 року права на нерухоме майно, що є предметом даного договору, виникають відповідно до вимог ст. 334 ЦК України та ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" з дня такої реєстрації, яка відбудеться після повного розрахунку між сторонами, про що свідчить відповідно нотаріально засвідчена заява Продавця.

Так, ОСОБА_4 було надано заяву від - ОСОБА_1 про одержання нею грошових коштів в розмірі 63573,23 грн. на виконання п. 2.1 договору купівлі - продажу 1/2 частини квартири. Підпис продавця було засвідчено нотаріально 08.06.2015 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О.Д. за реєстраційним номером 2369.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що державний реєстратор прав на нерухоме майно - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Олійник Людмила Михайлівна діяла в межах своїх повноважень, правомірно вчинила реєстраційні дії та зареєструвала право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 54 кв. м., житловою площею 37,9 кв. м., на підставі наданих документів.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Частинами 1, 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній станом на момент звернення позивача до суду) встановлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.100 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд, на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів, не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Відповідно до ч. 2 вищевказаної статті позовна заява може бути залишена без розгляду, як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону №2147-VIII) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону №2147-VIII) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому згідно ч. 3 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України в наведеній редакції, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.06.2015 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1

Зазначені вище обставини були також встановлені в рішенні Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23.07.2015 р. по справі № 646/1745/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми.

Таким чином, про реєстрацію від 15.06.2015 р. права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 за ОСОБА_4 позивачу було відомо вже у 2015 році після ухвалення рішення Червонозаводським районний судом м. Харкова від 23.07.2015 р.

Згідно рішення Червонозаводського районного судом м. Харкова від 30.11.2015 р. по справі № 646/1745/15-ц представником позивача було подано заяву про ухвалення додаткового рішення, мотивовану тим, що при ухваленні 23.07.2015 року судового рішення при розгляді справи по суті, суд не вирішив питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.

Таким чином, рішенням Червонозаводського районного судом м. Харкова від 30.11.2015 р. по справі № 646/1745/15-ц про відмову у стягненні судових витрат, що міститься в матеріалах справи, підтверджено обізнаність позивача та/або представника позивача з рішенням суду від 23.07.2015 р. по вказаній справі.

Відтак, після ухвалення вищевказаних рішень у позивача виникло право на звернення до суду за захистом своїх прав, які він вважає порушеними внаслідок реєстрації права власності від 15.06.2015 року на 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 за ОСОБА_4

Проте, з позовними вимогами про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Олійник Людмили Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер запису про право власності 10042293 від 15.06.2015 року щодо державної реєстрації права власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 54 кв. м., житловою площею 37,9 кв. м., на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири від 28.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Олійник Л.М., реєстровий номер 132 за ОСОБА_4, ОСОБА_1 вперше звернулась до суду лише 04 липня 2017 року, про що свідчить вхідний штамп суду першої інстанції, тобто із значним пропуском шестимісячного строку, передбаченого ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) та ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону №2147-VIII).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов'язки. Учасники справи зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що в силу закону, поважними причинами пропуску строку визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Будь-яких доказів того, що у позивача існували дійсно такі обставини, які можна визнати поважними позивачем не надано ані суду першої, ані апеляційної інстанції.

Доводи позивача про те, що достовірно про проведену реєстрацію права власності на нерухоме майно вона дізналась лише 29.06.2017 р., отримавши інформаційну довідку від приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_7, колегія суддів не визнає поважними, тобто такими, що є обставинами непереборної сили, причинами пропуску строку на звернення до суду з даним позовом.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі "Станков проти Болгарії" від 12 липня 2007 року).

Зокрема, у п. 74 рішення у справі «Пономарьов проти України» Суд вказав, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

У п.п. 66-69 рішення у справі «Смірнова проти України» Європейський суд вказав, що обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність строків судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Відповідно до правової позиції Європейського суду, викладеній у п. 57 рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута.

Так, розглядаючи справу «Меньшакова проти України», Європейський суд не встановив порушення ст. 6 Конвенції щодо відмови національних судів поновити заявниці строк звернення до суду та зазначив таке: «Суд дійшов висновку, що рішення судів не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно».

Враховуючи вищезазначене, судом першої інстанції при розгляді справи не правильно застосовано приписи ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (чинної на час подання позову) та ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (чинної на час прийняття оспорюваного рішення) згідно якої для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод чи інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який обчисляється з дня коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

На дану обставину третя особа - ОСОБА_4 та відповідач звертали увагу суду в своїх запереченнях від 08.09.2017 року та від 30.10.2017 р. № 428/01-16, однак це залишилось поза увагою суду. Поміж іншого, відповідач зазначає про пропуск строку звернення позивача до суду і у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги дату звернення позивача до суду із вказаними позовом, відсутність поважних причин для поновлення строку, колегія суддів приходить до висновку про те, що позов слід залишити без розгляду.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Керуючись ч. 2 ст. 122, ч.3 ст. 123, ст.ст. 243, 250, 310, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2017 по справі №820/2789/17 скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно-приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Олійник Людмили Михайлівни, треті особи - Державний реєстратор прав на нерухоме майно- приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чуєва Олена Дмитрівна, Міністерство юстиції України, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Департамент державної реєстрації Харківської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.М. Мінаєва
Судді(підпис) (підпис) Я.М. Макаренко Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 23.03.2018.