Справа № 826/16044/14
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа №826/16044/14

адміністративне провадження №К/9901/1564/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,

за участі: секретаря судового засідання Гулової О.І.,

представника відповідача Мовіле О.С.,

розглянувши у відкритому судовому у засіданні касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30.06.2015 (колегія суддів у складі: Твердохліб В.А., Троян Н.М., Костюк Л.О.) у справі №826/16044/14 за позовом ОСОБА_5 до Міністерства охорони здоров'я України про визнання таким, що не відповідає правовим актам вищої юридичної сили та скасування в частині пункту наказу,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства охорони здоров'я України (далі - МОЗ України ), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив визнати таким, що не відповідає правовим актам вищої юридичної сили та скасувати пункт 3 Медико-біологічних і соціально-психологічних показань для зміни (корекції) статевої належності, затверджених наказом МОЗ України від 03.02.2011 № 60 «Про удосконалення надання медичної допомоги особам, які потребують зміни (корекції) статевої належності» (далі - Наказ № 60) в частині визначення яке протипоказань наявності дітей віком до 18 років та грубих порушень соціальної адаптації (відсутність роботи, постійного місця проживання).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.01.2015 адміністративний позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.06.2015 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.01.2015 скасовано, прийнято нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно свідоцтва про зміну імені, виданого 15.05.2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дзержинського міського управління юстиції у Донецькій області, позивач змінив прізвище та ім'я з ОСОБА_5 на ОСОБА_5.

Позивач має доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 26.10.2006.

З 15.07.2014 позивач перебуває на обліку для обстеження з діагнозом F.64.0 «транссексуалізм» у Київському центрі планування сім'ї та репродукції.

21.07.2014 він звернувся до головного сексопатолога м. Києва Ворника Б.М. з письмовою заявою, у якій просив роз'яснити, якими нормативними документами керуються лікарі при встановленні діагнозу «транссексуалізм» та надати перелік показань та протипоказань, які використовує Комісія МОЗ України зі зміни (корекції) статевої належності. 24.07.2014 позивачем до відповідача подано скаргу на незаконні дії працівників і встановлення помилкового і неправомірного діагнозу.

Листом Консультативно-поліклінічного відділення Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України від 13.10.2014 № 04-15/589 позивача повідомлено, що комісія винесла рішення перенести розгляд питання щодо зміни (корекції) статевої належності за необхідності одержання додаткових даних. У листі зазначено, що з метою уточнення діагнозу в зв'язку з бажанням зміни статевої належності позивача направлено на стаціонарне психіатричне обстеження до Територіального медичного об'єднання «ПСИХІАТРІЯ» у м. Києві.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28.08.2014 в усній формі позивач був ознайомлений з тим, що перелік показань (протипоказань), передбачений Наказом №60.

29.09.2014 він звернувся до голови Комісії з питань зміни (корекції) статевої належності із заявою встановленого зразка про зміну-корекцію статевої належності.

07.10.2014 комісія направила позивача на додаткове обстеження до ТМО «ПСИХІАТРІЯ», оскільки раніше ним було оскаржене встановлення діагнозу F66.1 «его-дистонічна орієнтація». Комісія дійшла висновку про те, що даний діагноз не відповідає дійсності.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що втручання держави в реалізацію права на ідентичність шляхом встановлення заборон (протипоказань) для зміни (корекції) статевої належності, таких як наявність дітей віком до 18 років, грубі порушення соціальної адаптації (відсутність роботи, постійного місця проживання), має ознаки обмеження права на повагу до приватного (особистого) життя, передбаченого ст. 8 Конвенції про захист прав і основних свобод, ст. 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», що передбачає право кожного громадянина на правовий захист від будь-яких незаконних форм дискримінації, пов'язаних із станом здоров'я, і, як наслідок, таким, що не відповідає правовим актам вищої юридичної сили. Крім того, суд зазначив, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав до скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи з того, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини та на батьків покладено обов'язок виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток тощо, а тому корекція (зміна) статевої належності одного з батьків може спричинити моральну чи психологічну травму у дитини. Крім того, суд дійшов висновку, що такі протипоказання, як відсутність роботи та постійного місця проживання, прийняті відповідачем на захист прав та інтересів осіб, які вирішили змінити (скоригувати) свою стать, та покликані допомогти таким особам повністю адаптуватись у суспільстві, знизивши ризик випадків суїциду після зміни статі.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що законодавець покладає виховання дитини в принципі поваги до прав та свобод людини, свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагод на освітні установи, створені та функціонуючи у відповідності до діючого законодавства та батьків. Якщо дитина цими суб'єктами виховання не виховується у дусі зазначених принципів, то в неї формуються погляди, які не дозволяють приймати все розмаїття необмежених законом прав осіб та людської поведінки, і, як наслідок, - моральні чи психологічні травми. Тобто, позивач зазначає, що моральна чи психологічна травма у дитини, що належним чином виховувалась та отримувала освіту, не може бути викликана реалізацією одним з батьків свого права на ідентичність, шляхом коригування власної статевої належності. Крім того, позивач зазначає, що у Порядку обстеження осіб, які потребують зміни (корекції) статевої належності, не передбачено жодної норми, що вказує на необхідність мати «постійне місце проживання» та «роботу» як захід адаптування у суспільстві. Встановлення обмежень (протипоказань) за цими ознаками є прямим порушенням Конституції України. Відсутність роботи та постійного місця проживання має образливий характер, оскільки він має оцінювальне ставлення до груп осіб за наявності певних ознак, не враховуючи підстави та наслідки виникнення цих ознак.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення касаційної скарги, зазначивши, що на даний час Наказ № 60 втратив чинність, а тому підстави до задоволення вимог про його скасування відсутні.

Перевіривши доводи та вимоги касаційної скарги, а також правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтями 23, 24 Конституції України передбачено, що кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов'язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Положеннями ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, передбачені законом обмеження прав і свобод людини та громадянина мають чіткі межі і умови запровадження.

За приписами ст. 51 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» на прохання пацієнта відповідно до медико-біологічних і соціально-психологічних показань, які встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, йому може бути проведено шляхом медичного втручання в закладах охорони здоров'я зміну (корекцію) його статевої належності. Особі, якій було здійснено зміну статевої належності, видається медичне свідоцтво, на підставі якого надалі вирішується питання про відповідні зміни в її правовому статусі.

Наказ МОЗ України № 60 розроблений на виконання вимог ст. 51 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» та з метою впорядкування та регламентації медичних втручань при здійсненні зміни (корекції) статевої належності, посилення контролю за видачею висновків про необхідність зміни (корекції) статевої належності, наданням медичної, психологічної, правової та соціальної допомоги особам, які потребують зміни (корекції) статевої належності.

Вказаним Наказом затверджено: 1.1. Медико-біологічні і соціально-психологічні показання для зміни (корекції) статевої належності, що додаються; 1.2. Положення про Комісію з питань зміни (корекції) статевої належності, що додається; 1.3. Порядок обстеження осіб, які потребують зміни (корекції) статевої належності, що додається.

Відповідно п. 3.12 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України «Про вдосконалення порядку державної реєстрації нормативно-правових актів у Міністерстві юстиції України та скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів» від 12.04.2005 № 34/5, разом з нормативно-правовим актом, який подається на реєстрацію до Міністерства юстиції України подаються супровідний лист, пояснювальна записка, довідка про відповідність нормативно-правового акта основним положенням законодавства Європейського Союзу, інформаційно-аналітичні матеріали з публічного обговорення проектів нормативно-правових актів підписуються керівником суб'єкта нормотворення або його заступником.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що проект Наказу № 60 перед реєстрацією пройшов експертизу на відповідність положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини відповідно Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», постанов Кабінету Міністрів України від 31.05.2006 № 784 «Про заходи щодо реалізації Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», в порядку визначеному наказом Міністерства юстиції України «Про здійснення експертизи проектів законів та проектів актів Кабінету Міністрів України, а також нормативно-правових актів, на які поширюється вимога державної реєстрації, щодо відповідності положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини» від 20.08.2008 № 1219/7.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до висновку від 22.02.2011 Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Лутковської В.В. Наказ № 60 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини. Також проект Наказу № 60 відповідає acquis communautaire.

Поряд з цим, листом від 20.11.2009 № 14324 Державний комітет України з питань регуляторної політики та підприємництва повідомляє, що Наказ № 60 не є регуляторним актом та не потребує погодження з Держкомпідприємництвом.

Отже, Наказ № 60 зареєстрований в порядку встановленому Положенням про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України згідно наказу «Про вдосконалення порядку державної реєстрації нормативно-правових актів у Міністерстві юстиції України та скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів» від 12.04.2005 № 34/5.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, тобто предметом оскарження можуть бути тільки акти, які породжують правовідносини, змінюють або припиняють їх.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Положеннями статті 171 КАС України, яка діяла на час звернення до суду, передбачено, що правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо, зокрема, законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів владних повноважень. Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у своїй позовній заяві позивач зазначив, що після проходження додаткового обстеження, при повторному зверненні до Комісії є ймовірність відмови йому у надані дозволу на корекцію статевої належності, оскільки він має доньку 10 років, а також він не працевлаштований, є вимушеним переселенцем з зони антитерористичної операції. Вважає, що уповноважений орган під час вирішення питання щодо можливості зміни (корекції) статті позивача буде керуватися Наказом № 60.

Станом на момент розгляду даної справи Верховним Судом Наказ № 60, яким затверджено Медико-біологічні і соціально-психологічні показання для зміни (корекції) статевої належності, втратив чинність у відповідності до наказу МОЗ України від 05.10.2016 № 1041.

Відтак, наразі Наказ № 60 в цілому та, зокрема, в оскаржуваній частині, є нечинним, а тому задоволення вимог скаржника, з огляду на положення статті 2 КАС України, не буде належним та ефективним способом захисту порушених, на його думку, прав з боку суб'єкта владних повноважень .

З урахуванням викладеного, Суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30.06.2015 у справі №826/16044/14 залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_5 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя: І. Л. Желтобрюх
Судді: О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець

Повний текст постанови виготовлено 19 березня 2018 року.