Справа № 445/1961/16-а
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 рокуЛьвів№ 876/11528/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Яворського І.О.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 на постанову Золочівського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2017 року (ухвалена головуючим-суддею Сивак В.М. у м. Золочеві) за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Інспектора 2 роти 4 батальйону ОСОБА_1 патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДР № 064406 від 07.07.2016.

Постановою Золочівського районного суду Львівської області від 05.10.2017 позовні вимоги були задоволені частково. Суд визнав протиправною та скасував оспорюване рішення, а в задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що судом першої інстанції проігноровано факт визнання позивачем, а факт поломки транспортного засобу жодним доказом не підтверджено. Також, вказує, що спірну постанову згідно відомостей з інтегрованої інформаційно-аналітичної системи МВС України «НАІС» було винесено інспектором УПП у м. Києві ДПП ОСОБА_5 Тому просить скасувати постанову Золочівського районного суду Львівської області від 05.10.2017 та прийняти нову, якою відмовити позивачу в задоволенні адміністративного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, постанову суду першої інстанції змінити в частині її мотивів, а в решті - залишити без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що постановою у справі про адміністративне правопорушення серії ДР № 064406 від 07.07.2016, винесеної інспектором 2 роти 4 батальйону УПП у м. Києві лейтенантом поліції ОСОБА_4, позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 гривень.

Зі змісту оспорюваної постанови убачається, що 07.07.2016 о 13 год 00 хв на а/д Київ-Чоп 122 км, ОСОБА_3 здійснив зупинку на смузі для руху, де відстань від припаркованого транспортного засобу до суцільної лінії розмітки менше 3м, чим порушив п.15.9 «д» Правил дорожнього руху України (далі ПДР).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП відносно ОСОБА_3 07.07.2016 не складався, тому спірна постанова є протиправною та підлягає скасуванню. Стосовно вимоги позивача про закриття провадження по справі, суд першої інстанції вказав на відсутність компетенції суду в цій частині.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, разом з тим, не може погодитись з мотивами, на підставі яких було ухвалена оскаржувана постанова.

Завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

Статтею 7 цього Кодексу передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

При цьому, відповідно до статті 17 КУпАП обставинами, що виключають адміністративну відповідальність, є крайня необхідність, необхідна оборона та стан неосудності. Даний перелік обставин є вичерпним.

Відповідно до ст. 8 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють ПДР, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, якими передбачено, що особи, які їх порушують, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до підпункту «д» пункту 15.9 ПДР, зупинка забороняється, зокрема, у місцях, де відстань між суцільною лінією розмітки, розділювальною смугою чи протилежним краєм проїзної частини і транспортним засобом, що зупинився, менше 3 м.

Частиною першою статті 122 КУпАП передбачена відповідальність у вигляді штрафу в розмірі пятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів, зокрема, за порушення правил зупинки.

Разом з тим правила дорожнього руху передбачають і дії водія в разі вимушеної зупинки, на що посилається позивач.

Пунктом 1.10 ПДР визначено, що вимушена зупинка - припинення руху транспортного засобу через його технічну несправність чи небезпеку, яка спричинена вантажем, який перевозиться, станом учасника дорожнього руху, появою перешкоди для руху.

Пунктом 1.10 ПДР визначено, що учасник дорожнього руху - особа, яка бере безпосередню участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій, пасажир, погонич тварин.

Так, п.15.14 ПДР передбачено, що в разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити діяти згідно з вимогами пунктів 9.9-9.11 цих Правил, зокрема у відповідності до вимог п. 9.9 ПДР увімкнути аварійну світлову сигналізацію, а у разі, якщо транспортний засіб не обладнано аварійною світловою сигналізацією або вона несправна, встановити знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар.

Згідно ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 252 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач не заперечує факту зупинки на перехресті, проте зазначає, що діяв у стані крайньої необхідності у звязку з поломкою транспортного засобу з невідомих йому причин.

З наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, оскільки водій є учасником дорожнього руху та у разі наявності небезпеки, яка спричинена технічною несправністю транспортного засобу, ПДР допускають можливість здійснення ним вимушеної зупинки.

Таким чином, в даній ситуації позивачем була виконана вимушена зупинка транспортного засобу в стані крайньої необхідності, яка передбачена статтею 17 КУпАП, що підтверджено матеріалами справи та були вжиті всі заходи для того, щоб не перешкоджати руху інших транспортних засобів, проте працівниками поліції не взяли до уваги даний факт.

Даний факт також не був спростований відповідачем як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, як того вимагає ч.2 ст.77 КАС України.

Щодо доводів апелянта про те, що позивачем пропущено строк для оскарження постанови про адміністративне правопорушення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України (в редакції, яка діяла на час винесення оскаржуваної ухвали) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно вимог ст.289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такої постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Частиною 1 статті 121 КАС України (в редакції, яка діяла на час винесення оскаржуваної ухвали) встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

ОСОБА_3 просив поновити строк звернення до суду з метою захисту порушеного права, оскільки про наявність постанови серії ДР № 064406 від 07.07.2016, позивач дізнався після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.08.2016, яку було отримано 12.10.2016.

На вимогу суду відповідачем було надано копію поштового реєстру про надіслання позивачу спірної постанови та зазначено, що на момент відправки згідно умов договору між ПАТ «Укрпошта» та ДПП МВС України така здійснюється рекомендованими листами без повідомлення.

Проте, колегія суддів з врахуванням положень ч.1 ст.73, ст.75 КАС України вважає такий доказ неналежним та недостовірним, з огляду на те, що він не містить інформацію щодо предмета доказування, на підставі якого суд позбавлений можливості встановити дійсні обставини справи, в тому числі факт отримання спірної постанови позивачем.

У Рішенні у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (Рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року).

Суд має перевірити дотримання вимог Конвенції, переконатись що право доступу до суду не було обмежено таким чином, що нанівець зводиться вся його суть, також, обмеження доступі до суду не буде відповідати ч. 1 ст. 6, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (Рішення у справі «ОСОБА_6 Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» від 12 липня 2001 року).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про поновлення позивачу строку звернення до суду.

Стосовно інших доводів апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, оскільки містять загальні норми закону та викладені апеляційній скарзі без належно оформлених доказів.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч.4 ст.317 цього Кодексу, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Беручи до уваги те, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення адміністративного позову, при цьому не вірно визначивши мотиви такої відмови, колегія суддів дійшла висновку про зміну оскаржуваного судового рішення в частині мотивів його ухвалення.

Керуючись ст.ст.272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Золочівського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2017 року по справі № 445/1961/16-а змінити з підстав, викладених у мотивувальній частині судового рішення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя ОСОБА_7
судді ОСОБА_8
ОСОБА_9