Справа № 820/6316/15
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2018-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 березня 2018 року

Київ

справа №820/6316/15

адміністративне провадження №К/9901/7710/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білоуса О.В.,

суддів - Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2016 року (головуючий суддя Бенедик А.П., судді - Водолажська Н.С., Калиновський В.А.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Комінтернівського районного відділу в м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із адміністративним позовом до Комінтернівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Харківський області, в якому просила: визнати протиправними дії відповідача щодо зняття її з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати відповідача відновити реєстрацію місця її проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Комінтернівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області щодо зняття з реєстрації позивача. Зобов'язано відповідача відновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим у справі судовим рішенням апеляційної інстанції, ОСОБА_2 звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року залишити в силі.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області скористалося своїм правом та надіслало до суду заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначило, що рішення суду апеляційної інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваного судового рішення.

Вказану справу згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 січня 2018 року передано для розгляду касаційної скарги колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Білоуса О.В. (суддя-доповідач), Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 з 21 листопада 2012 року по 24 грудня 2014 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

При зверненні позивача для отримання нового паспорта громадянина України, стало відомо, що 24 грудня 2014 року її було знято з реєстрації місця проживання.

Позивач, не погодившись із вказаними діями відповідача, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зняття позивача з реєстрації місця проживання є протиправним, оскільки заява нового власника квартири та свідоцтво про право власності не може бути документом, який свідчить про припинення підстав на право користування житловим приміщенням, в розумінні статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-ІV).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність дій відповідача щодо зняття позивача з реєстрації місця проживання на підставі заяви ОСОБА_5 та наданих документів на підтвердження переходу права власності на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу квартири від 30 липня 2014 року на думку суду є документом, що підтверджує втрату позивачем права користування вказаним житловим приміщенням.

Верховний Cуд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена Верховним Судом України у постановах від 30 червня 2015 року № 21-1438а15 та від 1 березня 2016 року № 21-5446а15 (825/1335/13-а).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, оскільки судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до помилкового скасування рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2016 року скасувати.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді І.Л.Желтобрюх

Т.Г.Стрелець