Справа № 804/4754/17
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2018-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2018 рокусправа № 804/4754/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий суддя Чередниченка В.Є.

судді: Іванова С.М. Панченко О.М.

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року (суддя - Тулянцева І.В. м. Дніпро) в адміністративній справі №804/4754/17 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України та Головного Управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 24 липня 2017 року звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі відповідач-1) та Головного Управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області (далі відповідач-2), згідно з яким просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 08.06.2017 року №149 в частині повного скасування рішення Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.09.2001 року про документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_1 та визнання недійсним на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії ДП №5448 від 26.09.2001 року, серії ДП №11217 від 28.11.2003 року та серії ІН №039937 від 14.04.2014 року;

- рішення Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.09.2001 року про документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_1 вважати дійсним та залишити без змін;

- зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області видати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання на території України у звязку із досягненням 45-річного віку. Позов обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно та всупереч вимог чинного законодавства наказом від 08.06.2017 року № 149 було скасовано рішення Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.09.2001 року про документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_1 та визнанні недійсними посвідки на постійне проживання серії ДП №5448 від 26.09.2001 року, серії ДП №11217 від 28.11.2003 року та серії ІН №039937 від 14.04.2014 року без наявності визначених законодавством підстав для скасування посвідки на постійне проживання.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постанова суду мотивована тим, що відсутні правові підстави для застосування до спірних відносин у заявленому до розгляду спорі вимог Законів України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про імміграцію» та інших нормативно-правових актів з питань правового статусу іноземців та осіб без громадянства, оскільки вони не розповсюджуються на громадян України.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, позивач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що в березні 1992 року у звязку із зміною прізвища позивач отримала паспорт громадянина СРСР серії ХVІІ-КИ №706950, який не містив штампу «Україна». При заміні в 1992 році паспорта питання про набуття позивачем громадянства України не вирішувалося. Відповідні форми Ф-А та Ф-1 про заміну паспорта відмітки, що позивач документована паспортом України, не містить. Під час набуття в 1996 році громадянства ОСОБА_2 Федерації питання щодо виходу з громадянства України не ставилося.

Згідно з відзивами на апеляційну скаргу відповідачі, кожен окремо, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення. Посилаються на проставлення в паспорті позивача штампу «громадянин України».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідачів, яка заперечувала щодо її задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на позов, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 16 березня 2017 року позивач звернулась до Тернівського міського сектору Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у звязку із досягненням 45-річного віку.

Листом за вих. № 1239/1046 від 26.06.2017 року Тернівським міським сектором Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області позивача було повідомлено, що наказом Державної міграційної служби України № 149 від 08.06.2017 року скасовано повністю рішення про документування її посвідкою на постійне проживання в Україні на підставі п. 2.9 Розділу II Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 року № 681 (з подальшими змінами) та запропоновано здати посвідку на постійне проживання ІН № 039937, яку визнано недійсною та знятися з реєстрації місця проживання.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Державної міграційної служби України від 08.06.2017 року № 149 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання», у відповідності до положень підпунктів 18, 25 пункту 10 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року № 360 та абз. 3 п. 2.9 наказу МВС України від 15.07.2013 року № 681 «Про затвердження Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання», на підставі висновку ГУ ДМС в Дніпропетровській області від 29.05.2017 року щодо ОСОБА_1 прийнято рішення про скасування рішення Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.09.2001 року про документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню, посвідок на постійне проживання серії ДП № 5448 від 26.09.2001 року, серії ДП № 11217 від 28.11.2003 року та серії ІН № 039937 від 14.04.2014 року (а.с.36). Законність та обґрунтованість вищезазначеного наказу в частині скасування рішення Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.09.2001 року та визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню, посвідок на постійне проживання, а також зобовязання відповідача видати позивачу посвідку на постійне проживання на території України є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови виходить з наступного.

Згідно з матеріалами справи підставою для прийняття оскарженого наказу про скасування рішення Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.09.2001 року про документування посвідкою на постійне проживання позивача, стали висновки відповідача-2 викладені в Висновку про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні від 29.05.2017 року (далі Висновок), про те, що позивач є громадянкою України, оскільки в період часу з 12.07.1991 року по 10.04.1992 року та з 23.04.1992 року до 01.04.1994 року вона була постійно зареєстрована на території України та їй в 1992 році в паспорті проставлено штамп «громадянин України» (а.с.165,166).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про громадянство України» в редакції Закону №1636-XII від 08.10.1991 року, (станом на час набрання законної сили - 13.11.1991 року) громадянами України є:

1) особи, які на момент набрання чинності цим Законом проживали в Україні, незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, освіти, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, які не є громадянами інших держав і які не заперечують проти набуття громадянства України;

2) особи, які працюють за державним направленням, проходять військову службу або навчаються за межами України, за умови, якщо вони народилися чи довели, що постійно проживали на її території, не перебувають у громадянстві інших держав і не пізніш як через рік після набрання чинності цим Законом виявили бажання стати громадянами України;

3) особи, які набули громадянства України відповідно до цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у період з 1988 року по 10.04.1992 року проживала на території України та проходила навчання в училищі в м. Дніпропетровськ, про що свідчать відомості її автобіографії та доповідна записка (а.с.70,153 ).

Станом на вказаний час діяла зазначена норма Закону України «Про громадянство України» у відповідності до якої громадянами України є особи, які на момент набрання чинності цим Законом (13.11.1991 року) проживали в Україні, які не є громадянами інших держав та які не заперечують проти набуття громадянства України (а.с.70).

Проте, матеріали справи не містять доказів щодо наявності волевиявлення позивача щодо не заперечення проти набуття громадянства України або вчинення дій, спрямованих на набуття нею громадянства України в указаний період чи в подальшому.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про громадянство України» № 210/97-ВР, від 16.04.1997 року Закон №1636-XII від 08.10.1991 року викладено в новій редакції, та статтею 2 Закону України «Про громадянство України» №1636-XII, 08.10.1991 встановлено, що громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) постійно проживали в Україні, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, і які не є громадянами інших держав;

3) особи, які народилися або постійно проживали на території України, а також їх нащадки (діти, онуки), якщо вони на 13 листопада 1991 року проживали за межами України, не перебувають у громадянстві інших держав і до 31 грудня 1999 року подали у встановленому цим Законом порядку заяву про визначення своєї належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянства України відповідно до цього Закону.

Тобто, з 16.04.1997 року змінилися підстави набуття громадянства України та в свою чергу пункт 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про громадянство України» в редакції від 16.04.1997 року визначає, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Слід зазначити й те, що після втрати чинності Закону України «Про громадянство України» №1636-XII від 08.10.1991 року на підставі Закону України «Про громадянство України» № 2235-III від 18.01.2001 року підстави набуття громадянства України визначено положеннями статті 3 Закону України «Про громадянство України» № 2235-III від 18.01.2001 року у відповідності до якої, громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач 16.10.1996 року отримала паспорт громадянки ОСОБА_2 Федерації, тобто станом на 16.04.1997 року (внесення змін до Закону №1636-XII від 08.10.1991 року у відповідності до яких громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України) позивач мала громадянство іншої держави.

У відповідності до статті 4 Конституції України чинної в редакції від 28.06.1996 року в Україні існує єдине громадянство.

Тобто, питання щодо надання позивачу громадянства України з 16.10.1996 року вирішуватися не могло, оскільки вона мала громадянство іншої держави, а отже надання їй другого громадянства громадянства України суперечило б Конституції України.

При цьому висновки відповідача-2 у Висновку про те, що позивач є громадянкою України у звязку з тим, що в паспорті зразка СРСР ОСОБА_3 був проставлений штамп «громадянин України», про що є відмітки в Ф-А, є безпідставним, оскільки наявна в матеріалах справи копія форми Ф-А не містить відомостей про проставлення в паспорті позивача штампу «громадянин України» (а.с. 161).

Водночас слід зазначити, що сама по собі «відмітка в Ф-А» не може бути єдиним та беззаперечним доказом набуття особою громадянства України.

Доказів видачі позивачу паспорта із штампом «громадянин України» матеріали справи не містять. Так у наданій відповідачем копії справи позивача №48595 відсутня копія паспорту позивача XVШШ-КИ №706950 колишнього СРСР зразка 1974 року до якого проставлений штамп «громадянин України».

В той же час, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідач та суд першої інстанції для вирішення спірних відносин застосував Закон України «Про громадянство України» № 2235-III від 18.01.2001 року, який передбачає набуття громадянства України з саме з 24 серпня 1991 року та який набув чинності у 2001 році, отже не може бути застосований до спірних відносин, оскільки вони виникли до набрання ним чинності.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити й те, що під час видачі позивачу посвідок на постійне проживання на території України в 2001 році, 2003 році, 2014 році відповідними службами проводилися перевірки законності та наявності підстав для отримання позивачем зазначених посвідок, перевірялися відповідні документи, формувалася особова справа.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що наказ Державної міграційної служби України від 08.06.2017 року №149 в частині повного скасування рішення Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.09.2001 року про документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_1 та визнання недійсним на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії ДП №5448 від 26.09.2001 року, серії ДП №11217 від 28.11.2003 року та серії ІН №039937 від 14.04.2014 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо вимог позивача в частині зобовязання Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області видати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання на території України у звязку із досягненням 45-річного віку, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 03 березня 2017 року звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області з заявою щодо оформлення та видачі посвідки на проживання в Україні (а.с.133).

Проте, згідно з поясненнями представника відповідачів, Головним управлінням Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області було відмовлено у видачі позивачу такої посвідки у звязку з прийняттям наказу № 149 від 08.06.2017 року.

Вирішення спору в судовому порядку та прийняте за його результатами судове рішення повинно бути таким, що гарантує дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи те, що оскаржений наказ був єдиною підставою для невидачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні, у звязку з досягненням позивачем 45 річного віку, задля забезпечення повного захисту прав позивача, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області видати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання на території України, враховуючи досягнення нею сорокапятирічного віку.

Разом з цим, позов в частині вимог: вважати рішення Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.09.2001 року про документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_1 дійсним та залишити без змін не може бути задоволений, оскільки зазначені вимоги не є способом відновлення порушеного права у встановлений КАС України спосіб.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року в адміністративній справі №804/4754/17 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 08.06.2017 року №149 в частині повного скасування рішення Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.09.2001 року про документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_1 та визнання недійсним на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії ДП №5448 від 26.09.2001 року, серії ДП №11217 від 28.11.2003 року та серії ІН №039937 від 14.04.2014 року.

Зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області видати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 посвідку на постійне проживання на території України у звязку із досягненням 45-річного віку.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до статей 328, 329 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 березня 2018 року.

Головуючий суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: О.М. Панченко