Справа № 806/236/18
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року м.Житомир справа № 806/236/18

категорія 6.2.1

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лавренчук О.В.,

секретар судового засідання Степансук С.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Мягченко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання протиправною відмову та зобов"язання надати дозвіл на розробку проекту землеустрою,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №Ф-11379/0-10040/6-17 у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,35га, цільовим призначенням "особисте селянське господарство", розташованої на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,35 га для ведення особистого селянського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області надано ОСОБА_1 погодження на надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у власність для ведення особистого селянського господарства із земель резерву сільської ради, які знаходяться за межами населеного пункту с. Кодня. Звернулась із письмовою заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою. 23.08.2017 року листом №Ф-11379/0-10040/6-17 відповідач мені відмовив, посилаючись на Стратегію удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними. Позивач вважаю відмову незаконною, дії відповідача такими, що порушують її законне право на землю.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 17 січня 2018 року відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі.

29 січня 2018 року до суду за вх. №1896/18 надійшла заява ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи (а.с. 19).

Ухвалою суду від 30.01.2018 заяву ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи задоволено. Відкладено підготовче провадження в адміністративній справі.

31 січня 2018 року представник відповідача надав відзив на адміністративний позов.

12 лютого 2018 року в судовому засіданні позивач заявила клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю її представника. Протокольною ухвалою суд ухвалив клопотання ОСОБА_1 задовольнити та відкласти підготовче провадження в адміністративній справі.

20 лютого 2018 року позивач надала до суду відповідь на відзив.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 20.02.2018 закінчено підготовче провадження у адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду.

27 лютого 2018 року ОСОБА_4 надала клопотання за вх. №4452/18 про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням на лікуванні.

В судовому засіданні 27.02.2018 судом поставлено на обговорення питання про відкладення розгляду справи. Протокольною ухвалою в судовому засіданні ухвалено задовольнити клопотання позивача та відкладено розгляд справи до 14.03.2018.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали та просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову. Зазначила, що вказана у графічних матеріалах позивача земельна ділянка розташована в межах зарезервованого масиву для учасників АТО та членів сімей загиблих. З урахуванням таких обставин, Головним управлінням листом було запропоновано ОСОБА_1 обрати іншу земельну ділянку з переліку земель, які передаються в межах норм безоплатної приватизації на території області. Зазначила, що порядок передачі у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності урегульовано постановою КМУ №413 від 07.06.2017. Вважає, що відмова в наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою з посланням на постанову КМУ №413, яка прийнята відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України, є правомірною. Разом з тим, заперечуючи проти позову вказує, що вимога позивача про зобов'язання відповідача прийняти конкретно визначене рішення і фактично надати дозвіл є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за межі адміністративного судочинства.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та заперечення представника відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.

Встановлено, що Рішенням третьої сесії сьомого скликання Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 30.12.2015 надано погодження на надання дозволу на розробку проектів землеустрою, щодо відведення земельних ділянок з метою передачі їх у власність для ведення особистого селянського господарства із земель резерву сільської ради, які знаходяться за межами населеного пункту ОСОБА_1 0.35га (а.с. 12).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,35 у власність для ведення особистого селянського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

Листом від 23.06.2017 №Ф-4026/0-6747/6-17 Головне управління Держгеокадастру в Житомирській області повідомлено ОСОБА_1 про те, що додані до заяви графічні матеріали не містять у собі інформації у достатньому обсязі, що робить неможливим визначити відповідність місце розташування витребовуваної земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів та іншій містобудівній і землевпорядній інформації. Просить надати належним чином оформлені графічні матеріали та звернутись до Головного управління (а.с. 10).

Позивач в судовому засіданні зазначила, що виконавши вимоги, викладені в листі Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області від 23.06.2017 №Ф-4026/0-6747/6-17, повторно звернулась з клопотанням до відповідача.

Листом від 23.08.2017 №Ф-11379/0-10040/6-17 відповідач відмовив у задоволенні позовної заяви, зазначивши, що "у зв'язку із нагальною потребою у визначенні ефективного механізму управління у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності, запобігання зловживанням, недопущення соціальної напруги у цій сфері Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 413 від 07.06.2017 про «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» (далі - Постанова). Даною Постановою була затверджена Стратегія удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними (далі - Стратегія). Згідно даної Стратегії Держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність в межах норм безоплатної приватизації, повинні формувати перелік земельних ділянок та визначати площу земельних ділянок, які можливо передати в межах норм безоплатної приватизації на. території відповідної області не більше 25 відсотків від площі земельних ділянок, право оренди на які було продано на території відповідної області у кварталі, що передував поточному кварталу. У розрахунку за вказаною формулою у третьому кварталі 2017 року по Житомирській області площа земельних ділянок, які будуть передаватися у межах норм безоплатної приватизації складає 52,9456 га. Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області опублікувало інформацію про перелік земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які можуть бути передані у власність громадянам у третьому кварталі 2017 року на території Житомирської області. Земельна ділянка, яку Ви бажаєте отримати у власність для ведення особистого селянського господарства шляхом приватизації земельної ділянки, не увійшла до вищезазначеного переліку. Враховуючи зазначене, у зв'язку з невідповідністю місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (постанова КМУ від 07.06.2017 №413), керуючись пунктом 7 статті 118 Земельного кодексу України Головне управління відмовляє у задоволенні Вашої заяви " (а.с. 11).

Вважаючи таку відмову необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.3 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-III земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Приписами ч.2 ст.22 Земельного кодексу України встановлено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства (частина 3 статті 22 Земельного кодексу України).

Відповідно частини 6 статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

У частині 7 ст. 118 Земельного кодексу України закріплено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Пунктом "Б" частини 1 статті 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що з метою реалізації права громадян на отримання (придбання) у власність земельної ділянки останній звертається з відповідною заявою чи клопотанням до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем до Головного управління Держгеокадастру було подано заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,35 га безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

Представником відповідача в судовому засіданні не спростовано, та матеріалами справи підтверджується, що позивач, при повторному зверненні до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, подала всі необхідні документи, передбачені нормами ЗК України.

Встановлено, що позивачем до заяви поданий перелік документів, встановлений Земельним кодексом України. При цьому, суд зазначає, що у своїй відмові, оформленій листом від 23.08.2017 відповідачем жодних зауважень щодо поданих позивачем документів не зазначено.

Відмова відповідача у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою мотивована тим, що останній діяв відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 7 червня 2017 р. №413, а вказана позивачем земельна ділянка не увійшла до переліку земельних ділянок, які будуть передаватись у межах норм безоплатної приватизації.

В контексті наведеного суд зазначає, що підстави відмови відповідача, викладені у листі від 23.08.2017 не належать ні однієї з підстав, передбачених частиною 7 статті 118 ЗК України.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 7 червня 2017 р. №413, на яку посилається відповідач, було затверджено Стратегію удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, в якій передбачено, що Держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність в межах норм безоплатної приватизації повинні: формувати перелік земельних ділянок та визначати площу земельних ділянок, яка передається в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області; щокварталу за 10 днів до закінчення поточного кварталу оприлюднювати перелік земельних ділянок, які пропонується передавати у наступному кварталі (розрахованих за зазначеною формулою), на офіційних веб-сайтах територіальних органів Держгеокадастру за місцем розташування земельних ділянок; надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою та передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації відповідно до зазначених переліків, насамперед учасникам антитерористичної операції; враховувати позицію відповідної сільської та селищної ради під час надання (передачі) земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність громадян. Для реалізації Стратегії передбачено розроблення проектів нормативно-правових актів.

Разом з тим, будь-яких змін до порядку одержання дозволу на розробку проекту землеустрою, передбаченого Земельним кодексом України у зв'язку із затвердженням вказаної Стратегії, не внесено. Цей нормативний акт не регулює питання виділення земельних ділянок у власність, оскільки таке регулювання чітко передбачено Земельним кодексом України.

Затверджена Постановою №413 "Стратегія удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними" - це алгоритм дій уряду в майбутньому у цій сфері, а тому вона не містить правових норм для врегулювання цих відносин. Більш того, в ній прямо зазначено, що "для реалізації Стратегії необхідно розробити проекти нормативно-правових актів".

Відповідно до вимог ст.92 Конституції України, ст.6 Земельного кодексу України виключно до повноважень Верховної ради України віднесено регулювання земельних відносин шляхом прийняття законів.

З огляду на викладене, суд вважає, що посилання відповідача на Постанову КМУ №413 є безпідставним.

Також, суд зазначає, що зміст статей 118, 122 Земельного кодексу України свідчить про те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача законних підстав для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей Земельного кодексу України.

За таких обставин, суд вважає, що зазначена у листі від 23.08.2017 підстава відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою не відноситься ні до однієї з підстав, визначених частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України.

З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованою позовну вимогу про визнання протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, оформлену листом від 23.08.2017 за № Ф-11379/0-10040/6-17, у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,35 га, розташованої на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

З приводу твердження відповідача про неможливість судового втручання у його дискреційні повноваження суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України "В Україні визнається і діє принцип верховенства права."

В силу положень ч.1 ст.129 Конституції України, ч.1 ст.2, ч.1 ст.6, ч.2 ст.48 чинного Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України у п.п.4.1. п.4 Рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) по справі N 1-33/2004 від 2 листопада 2004 року, відмітив наступне:

"Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави."

Принцип верховенства права та справедливості є універсальним, як для кримінального, так і для господарського, адміністративного та цивільного судочинства.

На дане власне рішення Конституційний Суд України посилається і в рішеннях по справах №1-10/2004 від 1 грудня 2004 року та №1-9/2005 від 24 березня 2005 року.

Відповідно до п.п.41, 52 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86 му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), "Верховенство права" одним з обов'язкових елементів поняття "верховенство права" є "заборона свавілля", який означає, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб. Їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

Така правова позиція викладена в Постанові Верховного суду від 09.02.2018 у справі №912/555/17.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуді. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Така правова позиція висловлена в Постанові Верховного суду справа від 27.02.2018 у справі №816/591/15-а (адміністративне провадження №К/9901/4844/18)

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 263 КАС України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (вулиця Довженко, 45, місто Житомир, 10002, ) задовольнити.

Визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, оформлену листом від 23.08.2017 за № Ф-11379/0-10040/6-17, у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,35 га, розташованої на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,35 га для ведення особистого селянського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Лавренчук

Повне судове рішення складене 26 березня 2018 року