Справа № 810/462/18
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2018-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

03 березня 2018 року 810/462/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Василенко Г.Ю., розглянувши в місті Києві адміністративний позов Заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури до Ірпінського міського голови ОСОБА_1, Ірпінської міської ради Київської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Ірпінського міського голови ОСОБА_1, Ірпінської міської ради Київської області, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Ірпінського міського голови ОСОБА_1 щодо неоприлюднення на офіційному веб-сайті Ірпінської міської ради рішення прийнятого на 28-й сесії Ірпінської міської ради від 23.02.2017 "Про внесення змін до рішення 26-ї сесії Ірпінської міської ради VІІ скликання від 22.12.2016 № 1694-26-VІІ "Про міський бюджет м. Ірпінь на 2017 рік";

- зобов'язати Ірпінську міську раду оприлюднити на офіційному веб-сайті Ірпінської міської ради рішення від 23.02.2017 "Про внесення змін до рішення 26-ї сесії Ірпінської міської ради VІІ скликання від 22.12.2016 № 1694-26-VІІ "Про міський бюджет м. Ірпінь на 2017 рік".

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31.01.2018 позовну заяву залишено без руху як таку, що подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначено недоліки позовної заяви, спосіб і строк для їх усунення, а саме шляхом подання до суду заяви в якій позивач має викласти юридичні та фактичні підстави позову, згідно з вимогами статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України; доказів, які підтверджують факт того, що строк звернення до адміністративного суду не був пропущений або ж клопотання про поновлення такого строку із доказами поважності причин його пропуску; подання до суду оригіналу документу про сплату судового збору за позовну заяву яка містить дві вимоги немайнового характеру в розмірі 3524,00 грн.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали позивачем подано до суду:

- 06 лютого 2018 року оригінал документу про сплату судового збору,- платіжне доручення від 31.01.2018 № 92 на загальну суму 3524,00 грн.;

- 19 лютого 2018 року заяву, в якій позивач зазначає підстави звернення до суду з даним позовом та обґрунтування пропуску строку звернення до адміністративного суду.

Перевіряючи підстави позову згідно з вимогами статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України, а також вирішуючи питання про дотримання позивачем строків звернення до суду та наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду, суд виходить з наступного.

Поняття "державний інтерес" суд розглядає як закріплену Конституцією та законами України, міжнародними договорами та актами систему основних цінностей у найважливіших сферах життєдіяльності українського народу та суспільства. Визначення поняття інтереси держави надав Конституційний Суд України в рішенні від 08.04.1999 № 1-1/19, встановивши, що "державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів". Отже, інтереси держави суттєво відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин, оскільки в основі перших завжди потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

В резолютивній частині рішення № 1-1/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України підкреслив, що прокурори та їх заступники подають до суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій чи осіб незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Саме тому Суд підійшов до визначення державних інтересів як предмета захисту прокуратурою, розуміючи їх як потребу в здійсненні глобальних загальнодержавних цінностей, що мають за мету захист суверенітету, цілісності та безпеки держави тощо.

У першій частині статті 17 Конституції України проголошено, що забезпечення інформаційної безпеки є справою всього українського народу. Таким чином, Україна як держава гарантує всім своїм громадянам конституційне право на інформаційну безпеку. За визначенням інформаційна безпека - це стан захищеності життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, при якому запобігається завдання їм шкоди через неповноту, несвоєчасність і недостовірність поширюваної інформації, порушення цілісності та доступності інформації, несанкціонований обіг інформації з обмеженим доступом, в тому числі через негативний інформаційно-психологічний вплив та умисне спричинення шкідливих наслідків застосування інформаційних технологій.

Тобто, доступність до будь-якої інформації є складовою інформаційної безпеки та декларується державою як її інтерес. У зв'язку з цим інформаційна діяльність держави та її інтереси знаходяться в площині інформаційного контенту, простору, діяльності уповноважених органів, які реалізують політику у сфері інформації та її захисту.

Стратегічний контент державної інформації - це національний інформаційний продукт, який має на меті забезпечити політичну, культурну та духовну цілісність і розвиток політичної нації. У цьому аспекті діяльність держави визначається як спрямованість на формування та регулювання середовища, в якому задовольняються інформаційно-комунікативні потреби громадян України, суспільства і держави. Державні інтереси охоплюють інформаційний простір всіх інформаційних потоків як національного, так й іноземного походження, які доступні на території держави Україна.

Отже, інтереси держави у сфері інформації реалізуються шляхом забезпечення інформаційного суверенітету України як виключного права держави відповідно до Конституції і законодавства України та норм міжнародного права самостійно і незалежно, з додержанням балансу інтересів особи, суспільства визначати й здійснювати внутрішні і геополітичні національні інтереси в інформаційній сфері, державну внутрішню й зовнішню інформаційну політику, розпоряджатися власними інформаційними ресурсами, формувати інфраструктуру національного інформаційного простору, створювати умови для його інтегрування у світовий інформаційний простір та гарантувати інформаційну безпеку країни.

Правову основу інформаційної політики та безпеки становлять Конституція України, Закон України Про основи національної безпеки України, Закон України "Про інформацію", "Про доступ до публічної інформації" та інші закони України, міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Враховуючи викладене, державні інтереси у сфері інформації передбачають базовий, глобальний підхід, а їх реалізація здійснюється шляхом забезпечення відповідними органами проведення інформаційної політики у двох напрямах: сталого розвитку інформаційного простору України з метою досягнення ним такого рівня, який може протистояти зовнішнім та внутрішнім загрозам, та забезпечення створення і функціонування системи захисту процесу розвитку інформаційного простору від будь-яких загроз.

Суб'єктами інформаційної безпеки є громадяни України, об'єднання громадян, громадські організації та інші інститути громадянського суспільства; Президент України, Верховна Рада України, Кабінет Міністрів України, інші центральні органи виконавчої влади та органи сектору безпеки і оборони України; засоби масової інформації та комунікації різних форм власності, підприємства, заклади, установи та організації різних форм власності, що здійснюють інформаційну діяльність; наукові установи, освітні і навчальні заклади України, які, зокрема, здійснюють наукові дослідження та підготовку фахівців за різними напрямами інформаційної діяльності, в галузі інформації.

Центральним органом, спеціально уповноваженим здійснювати координацію та контроль забезпечення інформаційної безпеки та політики як складової державних інтересів в межах компетенції та покладених функцій є Рада національної безпеки і оборони України.

Основними субєктами реалізації державної політики у сфері інформації та її безпеки є Кабінет Міністрів України, Міністерство інформаційної політики України, Державний комітет телебачення і радіомовлення України, Державний комітет зв'язку та інформатизації України, Національна рада України з питань телебачення та радіомовлення, а також консультативно-дорадчі органи: Рада з питань інформаційної політики при Президентові України та Міжвідомчої комісії з питань інформаційної політики та інформаційної безпеки при Раді національної безпеки і оборони України; Комітет Верховної Ради України з питань свободи слова та інформації і Головне управління інформаційної політики Адміністрації Президента України, які в тій чи іншій мірі контролюють забезпечення інтересів держави у відповідних сферах інформативного простору.

Щодо інформаційної безпеки, ці функції виконують Міністерство внутрішніх справ України, Служба безпеки України; Міністерство оборони України та Служба зовнішньої розвідки України.

Виходячи із сутності державної інформаційної політики як сукупності основних та засадних напрямів і способів діяльності держави, спрямованих на одержання, використання, поширення та зберігання інформації можна визначити і коло державних інтересів у галузі інформації та інформаційної політики, які не збігаються із запропонованим прокурором підходом для визначення поняття державний інтерес.

Суд також звертає увагу позивача на детальну врегульованість на законодавчому рівні питання забезпеченості державних інтересів у галузі інформаційної політики та наявність низки органів, які наділені, в тому числі, і правом державного контролю.

Так, на підставі статті 17 Закону України "Про доступ до публічної інформації" здійснюється державний контроль за дотриманням права людини на доступ до інформації у формі парламентського та громадського контролю. Отже, суд вважає, що державні інтереси в інформаційній сфері знаходяться в площині діяльності цих органів та відносин, які виникають під час реалізації державної політики в інформаційному просторі.

Щодо твердження прокурора про відсутність державного контролю за діяльністю органів місцевого самоврядування в межах забезпечення ними доступу до публічної інформації, суд звертає увагу на таке.

Запровадженою Україною державною концепцією дерегуляції та децентралізації управління ключовим принципом визначено ефективність органів місцевого самоврядування, які вибудовуються за принципом субсидіарності, тобто, повноваження місцевих громад мають належати тому рівню управління, який знаходяться найближче до людини та на якому можливе вирішення проблеми з точки зору корисності для суспільства та людини, у зв'язку з чим виключається будь-яке несанкціоноване втручання держави у діяльність цих органів.

Підсумовуючи все наведене, суд вважає, що питання, порушене у позовній заяві, не відноситься до сфери державних інтересів, може бути розв'язане на регіональному рівні будь-якою особою, зацікавленою в отриманні відповідного рішення, а тому його вирішення не охоплюється правом прокурора, передбаченим статтями 23 Закону України "Про прокуратуру" та 53 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, позивач, у своїй заяві, стверджує, що строк звернення до суду з даним адміністративним позовом, Києво-Святошинською місцевою прокуратурою Київської області не пропущено, оскільки перебіг такого строку починається з дня коли у прокурора виникли підстави, що дають право на пред'явлення позову, в даному випадку - з моменту проведеного в січні 2018 року моніторингу прийнятих Ірпінською міською радою Київської області рішень протягом 2017 року та їх не опублікування на офіційному сайті Ірпінської міської ради в розділі "Рішення", а отже початком перебігу строку звернення є 16.01.2018.

Однак, суд зазначає, що враховуючи положення Закону України "Про прокуратуру", Закону України "Про доступ до публічної інформації" та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", у прокурора не було об'єктивних перешкод для здійснення моніторингу, вказаного рішення, в період з лютого 2017 року (коли було прийняте оспорюване рішення), проте, він цим правом не скористався.

Засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріплений в частині першій статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

З огляду на наведені обставини, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено тримісячний строк для звернення до суду, який встановлено частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України за відсутності поважних причин.

Відповідно до пунктів 7 та 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, а також у випадках, передбачених частиною 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 3, 122, 123, 169, 171, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Позовну заяву заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури до Ірпінського міського голови ОСОБА_1, Ірпінської міської ради Київської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, - повернути позивачеві.

2. Роз'яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

3. Копію ухвали разом з матеріалами позовної заяви надіслати позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом пятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Василенко Г.Ю.