Справа № 822/104/14
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

06 березня 2018 року

м. Київ

справа №822/104/14

касаційне провадження №К/9901/2436/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 20.02.2014 (суддя Михайлов О.О.) та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13.05.2014 (головуючий суддя - Білоус О.В., судді: Ватаманюк Р.В., Курко О.П.) у справі № 822/104/14 за позовом Приватного малого виробничо-комерційного підприємства «ЛАН» до Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Приватне мале виробничо-комерційне підприємство «ЛАН» звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 04.07.2008 № /3/5140 та від 04.07.2008 № /3/5139.

Справа розглядалась неодноразово. За наслідками останнього її розгляду Хмельницький окружний адміністративний суд постановою від 20.02.2014 позовні вимог задовольнив.

Вінницький апеляційний адміністративний суд ухвалою від 13.05.2014 залишив постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 20.02.2014 без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Державна податкова інспекція у м. Хмельницькому Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області оскаржила їх в касаційному порядку.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 20.02.2014, ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13.05.2014 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування своїх вимог Державна податкова інспекція у м. Хмельницькому Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області посилається на порушення судами норм матеріального права, а саме: пункту 1.32 статті 1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підпункту 3.3.1 пункту 3.1 статті 3, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

При цьому зазначає, що оскаржувані судові рішення не є законним та обґрунтованими, оскільки суди неповно з'ясували обставини в адміністративній справі, безпідставно надали перевагу доказам позивача, передчасно зробили висновок про доведеність обставин, що мають значення для вирішення спору.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Державною податковою інспекцією у м. Хмельницькому Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області проведено виїзну планову перевірку Приватного малого виробничо-комерційного підприємства «ЛАН» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2006 по 30.09.2007, результати якої оформлено актом від 20.02.2008 № 1313/23-4/14148278.

За її наслідками відповідач дійшов висновку про порушення позивачем вимог пункту 1.32 статті 1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підпункту 3.3.1 пункту 3.3 статті 3, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з огляду на: безпідставне формування даних податкового обліку при придбанні юридичних послуг у Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна інвестиційна компанія «Прамо», а також послуг щодо проведення консультативного обслуговування діяльності у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 внаслідок непідтвердження реального характеру вчинених операцій та господарського характеру понесених за ними витрат; недотримання вимог податкового законодавства при оприбуткуванні виторгу, що надійшов до каси підприємства від реалізації нафтопродуктів, з огляду на особливості організації роботи автозаправної станції, а саме - визначення звітного періоду, в якому були здійснені зазначені операції.

На підставі вказаного акта перевірки та за наслідками адміністративного оскарження контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 04.07.2008 № /3/5139, згідно з яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 102027,00 грн. за основним платежем та 37502,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; від 04.07.2008 № /3/5140, згідно з яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 18806,00 грн. за основним платежем та 12542,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, валові витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків, а також господарський характер понесених за нею витрат.

Застосовуючи зазначені правила оподаткування при оцінці оспорюваних господарських операцій судові інстанції встановили, що вони є реальними та підтверджуються долученими Приватним малим виробничо-комерційним підприємством «ЛАН» до матеріалів справи належним чином оформленими копіями документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та які містять достатні дані про зміст господарських операцій та їх учасників, підтверджують фактичність здійснення таких операцій, а саме: актів виконаних робіт; актів здачі-приймання виконаних робіт; податкових накладних; розрахункових документів про сплату грошових коштів.

Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об'єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Не подано відповідачем і жодних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податків або можливої фіктивності його контрагентів.

При цьому судами вставлено відповідність вчинених Приватним малим виробничо-комерційним підприємством «ЛАН» дій його господарській меті, а Верховний Суд, у свою чергу, згідно з правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Щодо недотримання позивачем вимог податкового законодавства при оприбуткуванні виторгу, що надійшов до каси підприємства від реалізації нафтопродуктів, то судами з'ясовано, що в охоплений перевіркою період платник здійснював цілодобову реалізацію нафтопродуктів на автозаправній станції; оприбуткування готівки до каси підприємства відбувалось о 17 годині кожного дня, тобто суми виручки, отримані з 17 години до 24 години, оприбутковувались у наступний календарний день, що позивачем не заперечувалось та свідчить про порушення ним вимог Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) щодо дати виникнення валового доходу та податкових зобов'язань з податку на додану вартість.

Разом з тим, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що при проведенні перевірки контролюючим органом не встановлено сум, які оприбутковано Приватним малим виробничо-комерційним підприємством «ЛАН» із порушенням, оскільки до розрахунку донарахованих сум податкових зобов'язань відповідачем включено виручку як з 17 години до 24 години останнього дня, так і виручку з 00 годин до 17 години наступного календарного дня.

Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 05.12.2006 у справі за позовом Закритого акціонерного товариства «Київський склотарний завод» до Державної податкової інспекції в Оболонському районі м. Києва про визнання недійсними рішень, висновок якого відповідно до підпункту 8 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України має враховуватись при застосуванні норм права у подібних правовідносинах, наслідком встановлення судом невідповідності частини рішення суб'єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства є визнання такого акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо) та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення.

У даному випадку судові інстанції, констатуючи помилкове нарахування податку на прибуток (а звідси й податку на додану вартість) через недотримання вимог податкового законодавства при оприбуткуванні виторгу, що надійшов до каси підприємства від реалізації нафтопродуктів, платником та неправильне визначенням суми такого неоприбуткування податковим органом, дійшли цілком об'єктивного висновку про неправильне визначення контролюючим органом дійсного податкового обов'язку позивача за розглядуваним епізодом.

Наведена обставина перешкоджає новому нарахуванню податків та штрафних санкцій за аналогічних обставин, з тих же підстав, що зазначені в акті податкової перевірки, та порушує конституційну вимогу про сплату кожним податків і зборів в порядку і розмірах, встановлених законом (стаття 67 Конституції України).

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 20.02.2014 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13.05.2014 у справі № 822/104/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк