Справа № 826/14475/17
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2018-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 березня 2018 року № 826/14475/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А. при секретарі судового засідання Бєсєді А.Ю.,

за участі представників сторін:

від позивача - Литвиненка С.С.,

від відповідача 1 - Гапоненка О.В., Самборської Д.О.,

від відповідача 2 - не з'явились,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області до Дочірнього підприємства АТП "Транском" Виробничого кооперативу "Фірма "Агробудпостач" та Приватного підприємства "Бест Кар" про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсним договору поставки № 61 від 08.07.2016, укладеного між ТОВ "ДП АТП "Транском" ВК "Фірма "Агробудпостач" (відповідач-1) та ПП "Бест Кар" (відповідач-2), за наслідками якого складено податкову накладну № 5 від 14.07.2016 (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог).

В обгрунтування заявлених вимог представник позивача посилається на Цивільний кодекс України та зазначає, що Шевченківським районним судом міста Києва у кримінальній справі було винесено вирок про визнання керівника ПП "Бест Кар" винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.2 ст.28, ч.2 ст.205 та ч.2 ст.205-1 Кримінального кодексу України, а тому підлягають застосуванню наслідки недійсності правочину, які були укладені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України.

Представники Дочірнього підприємства АТП "Транском" Виробничого кооперативу "Фірма "Агробудпостач" (відповідач-1) проти задоволення позову заперечили з огляду на реальність господарської операції, реєстрацію податкової накладної та відсутність у вироку суду висновку щодо обставин укладення договору між відповідачами тощо.

ПП "Бест Кар" (відповідач-2) в судові засідання не з'явився, кореспонденція суду повернулася без отримання її відповідачем.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до договору № 61 від 8 липня 2016 року, укладеного між приватним підприємством "Бест Кар" та Дочірнім підприємством АТП "Транском" ВК "Фірма "Агробудпостач", відповідач-1 придбав у ПП "Бест Кар" напівпричеп тентовий.

Відповідно до порядку ведення податкових накладних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 року № 1246 та норм Податкового кодексу України, ПП "Бест Кар" було складено податкову накладну № 5 від 14. 07. 2016 року із заявленою в ній сумою з ПДВ 287 400, 00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, складена ПП "Бест Кар" податкова накладна пройшла реєстрацію в Єдиному Державному реєстрі податкових накладних.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 06.04.2017 у кримінальній справі № 761/1888/17 було встановлено, що ОСОБА_4, приблизно в червні 2016 року, більш точні дата та обставини в ході досудового слідства не встановлені, але не пізніше 13.06.2016, налагодив контакт із невстановленою в ході досудового слідства особою, яка запропонувала йому за грошову винагороду підписати документи, що відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації юридичних осіб, та подати вказані документи для проведення такої реєстрації.

Дана особа достовірно усвідомлюючи протиправний характер вказаної пропозиції, дав на неї свою згоду, чим вступив у попередню змову з вказаною особою на підроблення документів, які подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи.

Реалізуючи виниклий злочинний умисел, діючи за попередньою змовою з вказаною невстановленою особою, ОСОБА_4 не пізніше 13.06.2016 надав останній копію свого паспорту та довідки про присвоєння РНОКПП, щоб він підготував документи, необхідні для створення або придбання юридичної особи.

Після цього вказана невстановлена особа підготувала документи, згідно з якими ОСОБА_4 нібито придбав корпоративні права, а саме 100% частки у статутному капіталі ПП "Бест Кар" (код СДРПОУ 39963022), провів загальні збори засновників вказаного підприємства, де його призначили керівником підприємства, та вступив на посаду директора.

При цьому ОСОБА_4 фактично майнових прав на вказану юридичну особу від попередніх власників не набував, не здійснював за це оплату, не проводив загальні збори учасників, не здійснював та не мав здійснювати керівництво фінансово-господарською діяльністю підприємства. Тобто до вказаних документів було внесено неправдиві відомості.

Вказана невстановлена особа, діючи як виконавець даного злочину за попередньою змовою із ОСОБА_4 та іншими не встановленими в ході досудового слідства особами, за невстановлених в ході досудового слідства обставин подала вказані вище документи державному реєстратору Виконавчого комітету Луцької міської ради, яка на їх підставі вчинила реєстраційні дії стосовно статутного фонду ПП "Бест кар" та стосовно ОСОБА_4 як керівника ПП "Бест Кар.

Виходячи з наведених обставин, позивач вважає наявний в діях відповідачів умисел.

Вирішуючи спірні правовідносини суд зазначає наступне.

Згідно з підпунктом 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи, зокрема, мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов'язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Приписами ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У силу ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, визначені положеннями ст. 228 Цивільного кодексу України, відповідно яких, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Зміст наведеної норми свідчить на користь висновку, що законодавець відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів та передбачив наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави.

Вказані обставини, відповідно до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного суду України, входять до предмета доказування при розгляді судом даної категорії адміністративних спорів.

Так, згідно з цією нормою, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (частина 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

На підтвердження проведеної господарської операції відповідачем-1 надано належним чином посвідчені копії договору поставки транспортних засобів та первинних бухгалтерських документів.

Придбаний відповідно до оспорюваного правочину напівпричіп тентовий зареєстрований в органах ДАІ за відповідачем-1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу АІ 3857 ХК від 10 серпня 2016 року, копію якого додано до матеріалів справи. Крім того, 01.11.2017 року відповідач-1 застрахував цивільно - правову відповідальність власника наземного транспортного засобу марки KRONE SDP 27 номерний знак НОМЕР_1, що підтверджується Полісом обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК / 3404148.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18.01.2018 року №23376681, станом на 08.06.2016 року - час укладення оспорюваного правочину, ПП "Бест Кар" наявне в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань і його керівником значиться ОСОБА_4.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18.01.2018 року №23376650, станом на 18.01.2018 року державна реєстрація ПП "Бест Кар" не скасована, відомості про дане підприємство наявні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань і його керівником значиться ОСОБА_6. Зміни щодо керівника підприємств внесені до Державного реєстру 24. 12. 2016 року.

Нормою ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" визначено, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Чинним законодавством України на сторону цивільно-правової угоди, яка є платником податків, не покладено обов'язку здійснювати перевірку відповідності законодавству установчих документів іншого учасника господарських правовідносин та ставити під сумнів внесені до Єдиного державного реєстру відомості.

Відповідно до частини шостої статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року було звернено увагу на наступне: .вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

Враховуючи зазначене суд чітко констатував, що інший підхід потенційно буде виключно зловживанням, тобто надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є неправильним виходячи з загальних засад судочинства.

Крім того, на недопустимість покладення тягаря негативних наслідків від встановлення протиправності дій контрагента платника податків неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, зокрема у рішенні від 9 січня 2007 року у рішенні "Інтерсплав проти України".

Вищенаведений висновок Європейський суд з прав людини повторно підтвердив у рішенні від 18.03.2010 року по справі Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії. При цьому у п. 23 даного рішення Європейський суд з прав людини наголошує, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Втім, зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.

Отже, Європейський суд з прав людини чітко констатує правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через будь-які негаразди із його контрагентом.

Відповідачем-1 пред'явлено суду акт камеральної перевірки ДП АТП "Транском" ВК "Фірма "Агробудпостач" з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за липень 2016 року від 15.09.2016 № 1186/15-01/30419277 з якого вбачається, що порушень у декларації за липень 2016 року бюджетного відшкодування ПДВ не встановлено. Разом з тим, податковим органом враховано інформацію про наявні транспортні засоби відповідача-1, одним з яких був придбаний за спірним правочином напівпричіп.

Положеннями частини 2 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач, жодним чином не можуть бути безумовним та достатнім доказом нікчемності (недійсності) правочину, як такого, який завідомо суперечить інтересам держави.

Беручи до уваги викладене, враховуючи заявлені предмет та підстави позову, суд вказує про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав у задоволенні останніх.

Керуючись статтями 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.А. Бояринцева

Повний текст рішення складений 23.03.2018.