Справа № 463/174/18
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 рокуЛьвів№ 876/844/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 10 січня 2018 року у справі № 463/174/18 (рішення ухвалене в м. Львові, у складі головуючого - судді Нор Н.В.) за адміністративним позовом Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 про примусове видворення іноземця за межі території України, а також про його затримання з метою забезпечення примусового видворення,

в с т а н о в и в:

Львівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України 10.01.201 звернувся в суд із адміністративним позовом до громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3, в якому просив постановити рішення про примусове видворення громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 (ОСОБА_3), ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з 2-ма неповнолітніми дітьми, за межі території України; затримати громадянку Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 разом з 2-ма неповнолітніми дітьми: сином - ОСОБА_4 (ОСОБА_4), ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочкою - ОСОБА_5 (ОСОБА_5), ІНФОРМАЦІЯ_3, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичної передачі на територію України, а саме з 14 год. 00 хв. 08 січня 2018 року та в порядку п. 3 ч. 2 ст. 371 КАС України постанову суду звернути до негайного виконання.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 10 січня 2018 року адміністративний позов задоволено. Примусово видворено громадянку Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 (ОСОБА_3), ІНФОРМАЦІЯ_4, разом з двома неповнолітніми дітьми, за межі території України. Затримано громадянку Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 (ОСОБА_3), ІНФОРМАЦІЯ_4, разом з двома неповнолітніми дітьми: сином - ОСОБА_4 (ОСОБА_4), ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочкою - ОСОБА_5 (ОСОБА_5), ІНФОРМАЦІЯ_3, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичної передачі на територію України, а саме з 14 год. 00 хв. 08 січня 2018 року. Рішення в частині примусового видворення громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 (ОСОБА_3), разом з двома неповнолітніми дітьми, звернуто до негайного виконання.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції громадянка Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що причиною приїзду до України була втеча від переслідувань, які загрожували її сім'ї у зв'язку із конверсією (зміною, віросповідання), яку вони здійснили у вересні 2017 року, у зв'язку із хрещенням за католицьким обрядом. Окрім того, 28 грудня 2017 року в Ірані виникли масові заворушення, які були жорстоко придушені чинною владою ісламістів, що означало посилення ризиків переслідувань для цієї сім'ї за знаками віросповідання. Першочергово Україна відповідачами Україна була обрана як транзитна країна для міграції до Західної Європи, зокрема до Польщі чи Німеччини, де сім'я сподівалася отримати допомогу місцевих релігійних католицьких громад. Вказані мотиви штовхнули відповідачів до порушення законодавства України з міграційних питань, за що вони були притягнуті до адміністративної відповідальності. Апелянт вказує, що примусове видворення до Ірану є реальною загрозою для їх життя, свободи та здоров'я.

При цьому, зазначає, що станом на момент розгляду справи судом першої інстанції, відповідачі мали законні підстави для перебування на території України, оскільки строк візи у них закінчувався лише 15.01.2018. Факт перетину державного кордону є підставою для притягнення до адміністративної відповідальності, яка не передбачає обов'язкового примусового видворення.

У судовому засіданні представник позивача заперечив вимоги апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача підтримав вимоги, наведені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити, подавши довідку про звернення за захистом в Україні та дані про прийняття рішення ДФС у Волинській області про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що відповідач разом з двома неповнолітніми дітьми: сином - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочкою - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, вчинила незаконне, поза межами пунктів пропуску, перетинання державного кордону із України в Республіку Польща на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Грушів», на напрямку 579-580 прикордонного знаку на околиці н.п. Будомеж.

06.01.2018 були затримані представниками Прикордонної варти Республіки Польща.

08.01.2018 громадянка Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 разом з двома неповнолітніми дітьми була передана на територію України на підставі ст.ст. 3, 5 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством «Про реадмісію осіб».

Також встановлено, що постановою Яворівського районного суду Львівської області громадянку Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн.

10.01.2018 начальником відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу Львівського прикордонного загону майором міліції розглянуто матеріали, які надійшли на громадянку Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 та на підставі положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», прийнято рішення про примусове повернення відповідача за межі України та зобов'язано її покинути територію України у термін до 15.01.2018.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що представлені позивачем документи та пояснення свідчать про те, що реалізуючи свої права та свободи, відповідач могла встановленим порядком емігрувати в Європейські країни, не завдаючи шкоди національним інтересам України, однак вибрала найбільш легкий та незаконний спосіб перетину кордону без належних на це документів.

Не заперечуючи вказаний вище висновок суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Статтею 26 вказаного Закону визначено питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Підстави, які б стали перешкодою для видворення відповідача за межі території України, зазначені у ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, врегульовано ч. 1 ст. 5 Закону, згідно з якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частинами 1 та 7 ст. 7 цього Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

З матеріалів справи видно, що згідно відповіді Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України від 05.02.2018 №04-03/109, що громадянка Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3, яка перебуває у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців з чоловіком та двома неповнолітніми дітьми 02.02.2018 звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і прийнято рішення про оформлення таких документів.

Причиною подання заяви була неможливість повернення до країни своєї громадянської належності внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про передчасність видворення позивача.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального та процесуального права, суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору помилково встановив фактичні обставини справи та надав їм не належну правову оцінку, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови, якою в задоволенні адміністративного позову слід відмовити з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 243, 272, 288, 308, 310, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 10 січня 2018 року у справі №463/174/18 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Д. М. Старунський
судді В. М. Багрій
А. І. Рибачук