Справа № 180/2022/17(2-а/180/86/17)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"14" березня 2018 р. м. Дніпро справа № 180/2022/17
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

на постанову Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2017 р. (суддя Тананайська Ю.А., м. Марганець)

у справі № 180/2022/17

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати дії Нікопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області щодо відмови у переведені позивача з пенсії, призначеної відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу", на щомісячне грошове утримання як судді у відставці;

- зобовязати Нікопольське обєднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області здійснити переведення з пенсії, призначеної відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу", на щомісячне грошове довічне утримання як судді у відставці в розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, з дня звернення із заявою, тобто з 17 жовтня 2017 року.

Постановою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2017 р. позов задоволено. Постанова мотивована тим, що позивач має достатній стаж роботи, встановлений законом для отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що Комісією по розгляду питань, пов'язаних з призначенням, перерахунком та виплатою пенсій відповідно до чинного законодавства України про пенсійне забезпечення було розглянуто питання та відмовлено позивачу у задоволенні заяви позивача від 15.01.2014 р. про переведення з 01 січня 2014 року з пенсії держслужбовця на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці (протокол №6 від 24.01.2014 р.).

Відмова управління була оскаржена позивачем до суду. Постановою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 14.04.2014 року позов позивача було задоволено, визнано відмову управління неправомірною та зобов'язано здійснити перерахунок пенсії та призначити судді у відставці ОСОБА_1 довічне грошове утримання суддів у відставці, починаючи з січня 2014 року, виходячи з розміру заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді Марганецького міського суду, у розмірі 72%.

09 липня 2014 року Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд задовольнив апеляційну скаргу управління та постановив скасувати постанову суду від 14.04.2014 року, в задоволені позовних вимог позивача відмовлено. Вказана постанова не оскаржувалася, а отже є остаточною.

В постанові було зазначено, що "розмір довічного грошового утримання безпосередньо пов'язаний із стажем роботи не менше 20 років. Оскільки позивач згідно матеріалів справи, має стаж на посаді судді 18 років 5 місяців 15 днів, вона у відповідності до п. 3 ст. 142 Закону № 1402-VIII не має права на отримання довічного грошового утримання судді у відставці".

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 4 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами.

Оскільки постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2014 року на теперішній час є чинною та остаточною, даний адміністративний позов є необґрунтованим та таким, що суперечить нормам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 19 ОСОБА_2 України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України, тому у відповідача відсутні законні підстави для переведення позивача на довічне грошове утримання судді у відставці, через відсутність у неї права на останнє.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2018 року задоволено клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та замінено відповідача - Нікопольське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 12.11.1992 року позивача обрано суддею Марганецького міського суду Дніпропетровської області відповідно до рішення Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 17.06.2003 року № 197-12. Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17.04.2003 року позивача обрано суддею вказаного суду безстроково.

Наказом голови Марганецького міського суду № 70-о/с від 9 червня 2010 року ОСОБА_1 призначено щомісячне грошове утримання у розмірі 80 відсотків заробітної плати з 16 червня 2010 року.

Постановою Верховної Ради України від 07.04.2011 року позивача звільнено з посади судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області у звязку з поданням заяви про відставку.

На підставі наказу голови Марганецького міського суду № 18-о/с від 29 квітня 2011 року її відраховано зі штату вказаного суду з 29 квітня 2011 року та визначено, що стаж роботи на посаді судді складає 20 років 10 місяців 12 днів, припинено виплату довічного грошового утримання, як працюючому судді, у звязку із звільненням з посади судді.

З 27.03.2011 року позивач отримує пенсію, призначену відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу".

17.10.2017 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про переведення з пенсії, призначеної на підставі ст.37 Закону України "Про державну службу", на щомісячне грошове довічне утримання як судді у відставці.

Листом відповідача № 1243/09/88 від 03.11.2017 року позивачу було відмовлено в переведенні з пенсії, призначеної відповідно до Закону України "Про державну службу", на щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці в звязку з відсутністю 20 років стажу роботи суддею. Відмова мотивована тим, що після призначення пенсії в 2011 році позивач не працював, стаж роботи на посаді судді становив 18 років 5 місяців 15 днів.

Зазначив, що 17 січня 2014 року поштою на адресу управління Пенсійного фонду України в м. Марганці Дніпропетровської області (далі - управління) надійшла заява позивача від 15.01.2014 року про переведення з 01 січня 2014 року з пенсії держслужбовця на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, який працює на теперішній час на відповідній посаді. Разом із заявою була надіслана копія довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 11.10.2013 №Б-с-1676.

Комісією по розгляду питань, пов'язаних з призначенням, перерахунком та виплатою пенсій відповідно до чинного законодавства України про пенсійне забезпечення управління Пенсійного фонду в м. Марганці Дніпропетровської області позивачу відмовлено в перерахунку (протокол № 6 від 24.01.2014 р.).

Відмова управління була оскаржена позивачем у Марганецькому міському суді Дніпропетровської області. Марганецький міський суд Дніпропетровської області постановою від 14.04.2014 року задовольнив позов та визнав відмову Управління Пенсійного фонду в м. Марганці Дніпропетровської області неправомірною та зобов'язав Управління Пенсійного фонду в м. Марганці Дніпропетровської області "здійснити перерахунок пенсії та призначити судді у відставці ОСОБА_1 довічне грошове утримання суддів у відставці, починаючи з січня 2014 року, виходячи з розміру заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області, у розмірі її 72 відсотків".

09 липня 2014 року Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд задовольнив апеляційну скаргу управління та постановив скасувати постанову Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 14.04.2014, в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено. Вказана постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

В постанові суду зазначено, що "розмір довічного грошового утримання безпосередньо пов'язаний із стажем роботи не менше 20 років. Оскільки позивач згідно матеріалів справи, має стаж роботи на посаді судді 18 років 5 місяців 15 днів, вона у відповідності до п. 3 ст. 142 Закону № 1402-VIII не має права на отримання довічного грошового утримання суддів у відставці".

Оскільки постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2014 р. оскарженню не підлягає, вона є чинною на теперішній час. Враховуючи викладене, комісія для розгляду спірних питань, повязаних з призначенням (перерахунком) пенсій відповідно до чинного законодавства України, прийняла рішення відмовити позивачу в переведенні з пенсії, призначеної відповідно до Закону України "Про державну службу", на щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці відповідно до поданої заяви про призначення пенсії.

Суд дійшов висновку про задоволення позову, оскільки:

- з 01.09.1978 року по 24.06.1983 року позивач навчався на денній формі навчання в Одеському державному університеті ім. І.І. Мечнікова. Рішення відповідача щодо незарахування позивачу до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання, половини терміну навчання (денна форма) в Одеському державному університеті ім. І.І. Мечнікова (з 01.09.1978р. по 24.06.1983 р.р.) не ґрунтується на законодавстві, яке регулює спірні правовідносини;

- законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VI, було передбачено право судді на зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, календарного періоду проходження строкової військової служби, а також часу роботи на посадах прокурорів і слідчих. Таким чином, до стажу роботи позивача на посаді судді, що дає право на відставку і отримання щомісячного грошового утримання, крім періоду роботи на посаді судді має бути зарахована половина строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі;

- позивач набув право на щомісячне грошове утримання з 16 червня 2010 року відповідно до Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 р. №2862-ХІІ та набув статусу судді у відставці відповідно до постанови Верховної Ради України від 7 квітня 2011 року і вже на той час мав достатній стаж роботи, передбачений законом, тому до посилання відповідача на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2014 року суд відноситься критично;

- відповідач порушив гарантовані ОСОБА_2 України права позивача на пенсійне забезпечення та достатній рівень життя, тому оскаржувані дії відповідача є протиправними;

- стаж роботи позивача складає 20 років 10 місяців 12 днів (18 років 5 місяців 15 днів - період роботи на посаді судді та 2 роки 5 місяців 3 дні - період навчання), тому розмір щомісячного довічного грошового утримання відповідно до п. 3 ст. 138 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VI становить 80 відсотків грошового утримання судці, який працює на відповідній посаді.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача з огляду на таке.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у звязку з тим, що за висновком відповідача позивач не має необхідного для призначення довічного грошового утримання стажу роботи на посаді судді - 20 років.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 ОСОБА_2 України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України.

Відповідно до ст. 22 ОСОБА_2 України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звужені змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Незалежність суддів гарантована статтею 126 ОСОБА_2 України. Однією зі складових елементів незалежності судової влади є матеріальне забезпечення судді, в тому числі і у випадку звільнення судді відставку.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 р. N 1402-VIII суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування". Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Відповідно до п. 25 Прикінцевих на перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 р. N1402-VIII право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя йде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80% суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст.529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 % суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Відповідно до матеріалів справи, постановою Верховної Ради України від 07.04.2011 року позивача звільнено з посади судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області у звязку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. N 2453-VI, яка діяла на час прийняття зазначеної постанови Верховної Ради України від 07.04.2011 року, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Таким чином, відставка позивача могла бути прийнята лише за умови, що стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років. Також умова для подання відставки передбачена і ч.1 ст.116 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 р. № 1402-VIII.

Наказом голови Марганецького міського суду № 70-о/с від 9 червня 2010 року ОСОБА_1 призначено щомісячне грошове утримання у розмірі 80 відсотків заробітної плати з 16 червня 2010 року. Цей наказ було прийнято на підставі заяви позивача, трудової книжки, листа-погодження ДСА від 27.05.2010 року № 17-3193/10, відповідно до ч. 4 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 р. N 2862-XII та постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 р. №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів".

Відповідно до ч.4 ст.43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 р. N 2862-XII судді, який пішов у відставку, за наявності відповідного віку і стажу роботи виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу". Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді менше 20 років і досяг 55-річного віку (для жінок - 50 років), розмір щомісячного грошового утримання обчислюється пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді. При досягненні таким суддею пенсійного віку за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання в зазначеному розмірі, або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу.

Пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" від 03.09.2005 р. N 865 було передбачено, що судді, які мають право на відставку та продовжують працювати на посаді судді, одержують заробітну плату та щомісячне грошове утримання у розмірі 100 відсотків, судді Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів - 50 відсотків передбаченого законом щомісячного довічного грошового утримання, належного їм у разі виходу у відставку. До стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Отже, зазначені обставини свідчать про те, що на час призначення щомісячного грошового утримання та прийняття відставки позивач мав 20 років стажу на посаді судді відповідно до діючого на той час законодавства.

Законом України "Про Вищу раду правосуддя" від 21.12.2016 р. № 1798-VIII, який набрав чинності 05.01.2017 року, пункт 34 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року № 1402-VIII доповнено абзацом четвертим, відповідно до якого судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Пунктом 11 Перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VI (в редакції до 28.03.2015р.) також було передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Отже, відповідно до наведених норм половина строку навчання позивача - 2 роки 5 місяців 3 дні також підлягала зарахуванню до стажу роботи позивача на посаді судді.

Відповідач у справі не заперечує, що позивач має стаж роботи безпосередньо на посаді судді 18 років 5 місяців 15 днів.

Доводи позивача та висновки суду першої інстанції щодо зарахування строку навчання до стажу роботи позивача на посаді судді відповідач не спростовує. Ці обставини в постанові Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2014 року у справі № 180/738/14-а не досліджувалися.

Відповідно до ст. 8 ОСОБА_2 України в Україні діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 і повинні відповідати їй. ОСОБА_2 є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

У ст. 46 ОСОБА_2 України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами ст.ст. 21, 22 ОСОБА_2 України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 2 ст. 19 ОСОБА_2 України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенція про захист прав людини і основоположних

свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною

Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, ст.1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006р. Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003 р.).

Отже, в розумінні ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції позивач мав законні сподівання на призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у розмірі 80% суддівської винагороди.

Щодо посилань відповідача на положення ч.1 ст.72, ч.4 ст.157 КАС України (в редакції до 15.12.2017 року) та на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2014 року у справі № 180/738/14-а колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України (в редакції до 15.12.2017 року) було встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, не доказуються саме обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, а не його висновки.

Відповідно до ч. 4 ст. 157 КАС України (в редакції до 15.12.2017 року) було передбачено, що суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами.

Суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо у провадженні цього або іншого адміністративного суду є адміністративна справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (п.3 ч.1 ст.155 КАС України в редакції до 15.12.2017 року).

Суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі лише, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили: постанова суду (п.2 ч.1 ст.109 КАС України в редакції до 15.12.2017 року).

Отже, посилання відповідача на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2014 року у справі 180/738/14-а як на підставу відмови у задоволенні заяви позивача та в обґрунтування вимог апеляційної скарги є помилковим, оскільки позов у цій справі було подано за інших підстав, а саме у звязку з відмовою позивачу у задоволенні його заяви, що була подана у 2017 році.

Відмова позивачу у задоволенні його заяви від 15.01.2014 року щодо призначення грошового утримання судді, на думку колегії суддів, не позбавляє права позивача щодо повторного звернення з аналогічною заявою до відповідача та оскарження дій, бездіяльності чи рішень відповідача за результатом розгляду цієї заяви, а відповідача обовязку прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача, оскільки позивач набув право та отримував грошове утримання судді з 2010 року, стаж на посаді суді вже було розраховано та відповідач не довів суду правомірність своєї відмови.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обєктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Постанову Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2017 р. у справі № 180/2022/17 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко