Справа № 819/1432/17
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 рокуЛьвів№ 876/1494/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Макарика В.Я.

суддів - Большакової О.О., Довгополова О.М.

за участю секретаря судового засідання - Гнідець Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2017 року (головуючий суддя в суді першої інстанції Шульгач М.П., м. Тернопіль, повний текст судового рішення складено 27 грудня 2017 року) у справі №813/4042/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до прокуратури Тернопільської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

29 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до прокуратури Тернопільської області в якому просила визнати її особою, яку необгрунтовано піддано покаранню позасудовим органом і такою, що реабілітована відповідно до ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні».

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до прокуратури Тернопільської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії - відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, його оскаржила позивачка, яка в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, просить таке скасувати та прийняти нове, яким задовольнити адміністративний позов.

Апелянт свої вимоги мотивує тим, що 07 липня 1992 року відповідачем УМВС України Тернопільської області позивачку реабілітовано на підставі ст. 3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" як висланого з постійного місця проживання та позбавленого майна члена сім'ї учасника ОУН. Позивачка вважає, що вона підпадає реабілітації на підставі ст. 1 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", оскільки її було репресовано позасудовими органами в адміністративному порядку як члена сім'ї учасника підпілля.

20 березня 2017 року прокуратурою Тернопільської області на адресу Львівського апеляційного адміністративного суду надіслано відзив на апеляційну скаргу у якому зазначено, що прокурором правомірно відмовлено ОСОБА_1 у видачі довідки про реабілітацію на підставі ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», адже позивачку реабілітовано згідно ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», тому відповідач вважає, що апеляційна скарга є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що Постановою особливої наради при Міністерстві державної безпеки СРСР від 16 квітня 1949 року батько позивачки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнаний винним за засуджений за ст. 54-1"а", ст. 54-11 Кримінального кодексу УРСР (1927 року) до 10 років ув'язнення у виправно-трудових таборах.

Наказом Міністерства державної безпеки СРСР №00386 від 20 жовтня 1948 року та на підставі протоколу особливої наради МДБ СРСР №5 від 10 лютого 1950 року ОСОБА_1 разом з її матір'ю ОСОБА_4, як членів сім'ї учасника підпілля ОУН виселено з с. Рашівці Гусятинського району Тернопільської області в Амурську область з конфіскацією майна.

22 грудня 1993 року ОСОБА_3 реабілітовано прокуратурою Тернопільської області як засудженого позасудовим органом, на підставі ст.1 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", яка передбачає, що реабілітації підлягають особи, які були необґрунтовано засудженні судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку за вчинення "злочинів".

07 липня 1992 року ОСОБА_1 та її матір ОСОБА_4 рішенням УМВС України в Тернопільській області реабілітовано як висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна членів сім'ї учасника ОУН, на підставі ст. З Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", яка передбачає, що реабілітації підлягають особи, заслані і вислані з постійного місця проживання та позбавлені майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім'ями.

12 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до прокуратури Тернопільської області із заявою про перегляд рішення про визнання її реабілітовано на підставі ст. 1 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні".

На вказану вище заяву позивачки, листом №09/9-17 від 12 липня 2017 року прокуратурою Тернопільської області відмовлено позивачці у зверненні щодо визнання її реабілітованою на підставі ст. 1 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", оскільки вона не засуджувалась судом та не піддавалась репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", "особливими нарадами" за вчинення "злочинів", а мало місце лише виселення з постійного місця проживання та позбавлення майна в адміністративному порядку як члена сім'ї учасника ОУН, що є підставою для реабілітації на підставі ст. 3 цього Закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" вважаються реабілітованими особи, які з політичних мотивів були необгрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Судом першої інстанції зазначено, що обов'язковою умовою для визнання особи репресованою відповідно до цієї статті є факт, що особа була засуджена судами або піддана репресіям позасудовими органами за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини. Проте, в матеріалах справи не міститься доказів того, що ОСОБА_1 була засуджена судами або позасудовими органами. Із матеріалів справи вбачається, що позивачку разом з її матір'ю було виселено з с. Раштівці Гусятинського району Тернопільської області в Амурську область з конфіскацією майна як членів сім'ї учасника підпілля ОУН. Це підтверджується випискою з протоколу № 5 особливої наради при міністрі Державної Безпеки Союзу РСР від 10 лютого 1950 року, висновком відділу УВС Тернопільської області від 07 липня 1992 року, довідкою ВІТ при УМВС України в Тернопільській області від 11 жовтня 2005 року № 6/147-р. А тому, позивачка підпадає під дію статті 3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", відповідно до якої реабілітовано всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім'ями.

Стаття 7 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" визначає порядок застосування статей 1 і 2 цього Закону, а саме вказує, що органи прокуратури у взаємодії з органами державної безпеки проводять перевірки та складають відповідні висновки щодо всіх кримінальних справ, зазначених у статтях 1 і 2 цього Закону,

рішення по яких не були скасовані до моменту його прийняття. На реабілітованих осіб органи прокуратури видають відповідні довідки.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки відсутня кримінальна справа про засудження ОСОБА_1, таким чином позивачка не підпадає під дію статті 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2017 року у справі №813/4042/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. Я. Макарик
судді О. О. Большакова
О. М. Довгополов
Повний текст постанови складений 22 березня 2018 року.