Справа № 800/138/17
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.03.2018 Київ П/9901/228/18 800/138/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Берназюка Я.О.,

суддів: Бучик А.Ю., Гімона М.М., Гриціва М.І., Мороз Л.Л.,

за участю:

секретаря судового засідання Бовкуна В.В.,

представника відповідача Склярук Ю.В.,

представника третьої особи Карлаша Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 800/138/17

за позовом ОСОБА_3

до Вищої ради правосуддя,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

про визнання протиправним та скасування рішень, зміни формулювання підстав звільнення,

ВСТАНОВИВ:

І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

06 квітня 2017 року ОСОБА_3 (далі за текстом - позивач) звернулася до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої ради правосуддя (далі за текстом - ВРП) в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя № 596/0/15-17 від 23 березня 2017 року в частині звільнення її з посади судді Апеляційного суду Луганської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України;

- визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя № 655/0/15-17 від 30 березня 2017 року про залишення без розгляду її заяви від 13 листопада 2014 року про звільнення у відставку за власним бажанням;

- змінити формулювання підстав звільнення її з «відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України», як зазначено у рішенні Вищої ради правосуддя № 596/0/15-17 від 23 березня 2017 року, на звільнення її «відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України, у відставку, згідно заяви від 13 листопада 2014 року».

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА, ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА ТА ПОЯСНЕНЬ ТРЕТЬОЇ ОСОБИ

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що Вища рада юстиції (правонаступником якої є ВРП; далі за текстом - ВРЮ), отримавши 01 грудня 2014 року її заяву про звільнення у відставку від 13 листопада 2014 року, повинна була прийняти рішення щодо направлення відповідного подання до Верховної Ради України (далі за текстом - ВРУ) протягом місяця після її отримання. У заяві про звільнення вона пояснила, що не бажає переїжджати за новим місцем знаходження Апеляційного суду Луганської області та продовжувати роботу на посаді судді. Проте у встановлений законом строк ВРЮ не було направлено до ВРУ подання про її звільнення. У зв'язку із тим, що питання про звільнення не було вирішено, вона (ОСОБА_3) була вимушена погодитися на переїзд до нового місця знаходження апеляційного суду Луганської області. Однак після відновлення діяльності суду на роботу не вийшла - надіслала заяви на відпустки. ВРЮ 22 жовтня 2015 року, майже через рік, звернулася до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі за текстом - ВККС) із заявою щодо проведення перевірки наявності в її (ОСОБА_3) діях дисциплінарного проступку та порушення присяги. ВРЮ розгляд її заяви про звільнення у відставку зупинила до вирішення питання щодо дисциплінарної відповідальності. Вважає, що ВРЮ безпідставно порушила її конституційні права на вільну працю та на звільнення за власним бажанням у відставку. Обставина, що до червня 2015 року не було сформовано склад ВРЮ, не виправдовує ці порушення. 11 січня 2017 року ВККС прийняла рішення № 3/дп-17 про направлення рекомендації до ВРП про звільнення її з посади судді, вбачаючи факти, що свідчать про порушення нею присяги судді. Зазначає, що у рішенні ВРП № 596/0/15-17 не міститься висновків, чому ВРП погодилася із поданням ВККС про те, що її відсутність на роботі після відновлення діяльності апеляційного суду в іншому місці з 01 вересня 2015 року є порушенням, вважає, що сама по собі відсутність на роботі не може бути розцінена як порушення без з'ясування дійсних причин.

Йдеться у позові й про порушення ВРП процедури, встановленої пунктом 5.18 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17, оскільки доповідачем не було оголошено обставини вчиненого дисциплінарного проступку судді, тобто конкретні факти порушення та чим вони доводяться. Це свідчить про формальне, упереджене ставлення ВРП до цього питання.

Зазначає позивачка й про те, що за весь час перебування на посаді судді жодного разу не притягувалася до дисциплінарної відповідальності, сумлінно ставилася до виконання обов'язків судді, дотримувалася присяги судді, ніяких скарг від громадян на неї не надходило, скасувань рішень, прийнятих під її головуванням, через грубі порушення норм матеріального чи процесуального права не було.

Вважає ухвалені ВРП щодо неї рішення неправомірними та такими, що порушують її права як людини, а саме на життя та гідні умови праці.

У судове засідання позивачка не з'явилася, у клопотанні від 02 лютого 2018 року направленому на адресу Суду зазначила, що просить позов задовольнити, справу розглянути без її участі, інших клопотань, заяв, відводів судді або складу суддів не заявляє.

ВРП у запереченні проти адміністративного позову від 05 липня 2017 року та відзиві проти позову від 06 лютого 2018 року не погоджується з вимогами позивача, вважає їх необґрунтованими, просить відмовити позивачу у задоволенні позову повністю. Свою позицію ВРП обґрунтувала тим, що позивачем не надано доказів про наявність підстав для визнання протиправним та скасування спірного рішення. Також відповідач вказує на те, що заява позивача про звільнення у відставку надійшла до ВРП 01 грудня 2014 року, тобто в період, коли ВРЮ не здійснювала своїх повноважень. Після набуття повноважень ВРЮ заяву позивача було винесено на засідання та прийнято рішення про внесення відповідного подання до ВРУ. Проте, як вказує відповідач, з інтернет-мережі стало відомо, що окремі судді беруть участь у діяльності "ЛНР", але залишаються в штаті Апеляційного суду Луганської області. ВРП вважає, що характер даної інформації свідчить про неналежну поведінку позивача. Таким чином, відповідач вказує на обґрунтованість оскаржуваних рішень.

Крім того, в судовому засіданні представник ВРП пояснила, що ВРП ухвалила спірне рішення з метою виконати відведену їй роль конституційного державного органу, уповноваженого формувати склад органів судової влади. Рішення є обґрунтованим, ухвалене безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, пропорційно, своєчасно. Враховуючи вимоги частини двадцять першої статті 79 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", у позові ОСОБА_3 не наведено підстав, які б могли слугувати підґрунтям для оскарження та скасування спірних рішень.

ВККС 04 липня 2017 року подала пояснення по адміністративній справі за позовом ОСОБА_3, в яких зазначила, що в листопаді 2015 року, квітні та серпні 2016 року до ВККС надійшли звернення Вищої ради юстиції та Голови Верховної Ради України Гройсмана В.Б., щодо поведінки суддів апеляційного суду Луганської області, зокрема і ОСОБА_3 Відповідно до відомостей, наданих у листах територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області та виконуючого обов'язки голови Апеляційного суду Луганської області, суддя Кравченко Н.В. з дати відновлення роботи апеляційного суду Луганської області не приступила до виконання своїх службових обов'язків, до нового місця розташування суду не переїхала, правосуддя не здійснювала. Встановлені в ході перевірки обставини свідчать про неналежну поведінку судді Кравченко Н.В., а також дають підстави вважати, що суддею вчинено дії, які порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя та є підставою для її звільнення відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

08 лютого 2018 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив ВРП, в якій позивач зазначає, що відзив значною мірою містить тільки цитування правових норм, які регулюють діяльність з вирішення питань звільнення суддів з займаної посади, як Вищою радою юстиції, яка діяла раніше, так і Вищою радою правосуддя на даний час. При цьому відповідач виправдовує бездіяльність Вищої рада юстиції, яка була правомочна вирішувати питання про звільнення суддів, та не спромоглася у встановлені законом строки вирішити питання про її звільнення згідно з заявою, поданою нею ще у листопаді 2014 року.

ІІІ. КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 22 травня 2017 року відкрив провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя та призначив справу до судового розгляду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 червня 2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Розгляд справи Вищий адміністративний суд України не закінчив.

У пункті 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі за текстом - Закон № 1402-VIII) передбачено, що Вищий адміністративний суд України діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду.

У відповідності з положенням пункту 11 частини другої статті 46, пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII Пленум Верховного Суду постановою від 30 листопада 2017 року № 2 визначив, що днем початку роботи Верховного Суду є 15 грудня 2017 року. З цієї дати набрав чинності й Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яким, зокрема, Кодекс адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року № 2747-IV викладено у новій редакції.

Згідно з пунктом 5 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року; далі - КАС України) позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 січня 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів у складі: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Бучик А.Ю., Гімона М.М., Гриціва М.І., Мороз Л.Л.

Верховний Суд ухвалою від 15 січня 2018 року прийняв до провадження адміністративну справу та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін 12 лютого 2018 року о 11.30 год.

05 лютого 2018 року до суду надійшло клопотання позивача, в якому вона просить розглянути справу за її відсутності, яке було судом задоволене.

В судовому засіданні 12 лютого 2018 року Верховний Суд оголосив перерву до 19 березня 2018 року о 14.00 год.

IV. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів встановила наступне.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з лютого 1981 року до травня 1996 року працювала народним суддею Ленінського районного народного суду міста Ворошиловграда, з червня 1996 року працювала суддею Апеляційного суду Луганської області.

Постановою Верховної Ради України від 16 березня 2006 року № 3564-ІV ОСОБА_3 обрана на посаду судді апеляційного суду Луганської області безстроково.

01 грудня 2014 року на адресу Вищої ради юстиції надійшла заява позивача від 13 листопада 2014 року, в якій вона просила звільнити її з посади судді Апеляційного суду Луганської області у відставку.

Вказана заява разом із матеріалами була передана на розгляд секції з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад.

Однак, згідно із вимогами Законів України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» від 08 квітня 2014 року № 1188-VII та «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII Вища рада юстиції не здійснювала своїх повноважень у період з 11 квітня 2014 року до 04 червня 2015 року через відсутність складу зазначеного органу, передбаченого Конституцією України та Законом України «Про Вищу раду юстиції» від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР (далі за текстом - Закон № 22/98-ВР).

Вища рада юстиції набула повноважень 04 червня 2015 року та розпочала свою діяльність у новому складі, провівши 09 червня 2015 року перше засідання у відповідності до вимог частини другої статті 16 Закону № 22/98-ВР.

На засіданні Вищої ради юстиції 09 червня 2015 року були прийняті рішення про обрання Голови та заступника Голови Вищої ради юстиції, про створення секцій Вищої ради юстиції та їх персональний склад, а також затверджено штат Вищої ради юстиції.

Після набуття Вищою радою юстиції повноважень заяву позивача було винесено на засідання секції з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад на 12 жовтня 2015 року та було встановлено, що позивач має необхідний для відставки судді стаж роботи, відтак вирішено рекомендувати Вищій раді юстиції прийняти рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Апеляційного суду Луганської області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Водночас при підготовці матеріалів до розгляду та прийнятті Вищою радою юстиції рішення щодо внесення подання про звільнення позивача з посади судді у відставку було встановлено наступні обставини. В Інтернет-мережі міститься інформація про те, що суддя Апеляційного суду Луганської області Кравченко Н.В. є одним із співавторів Цивільного, Цивільного процесуального та Сімейного кодексів «ЛНР». Зазначена інформація свідчить про співробітництво судді Кравченко Н.В. з «ЛНР», дії якої спрямовані на повалення суверенітету, порушення територіальної цілісності та недоторканності України, а також дає підстави вважати, що позивачем вчинено дії, які порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя. У поведінці позивача вбачаються ознаки порушення присяги судді.

Відповідно до частини першої статті 94 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 № 2453-VІ (далі за текстом - Закон № 2453-VІ ) дисциплінарне провадження щодо суддів місцевих та апеляційних судів здійснювала Вища кваліфікаційна комісія суддів України.

Оскільки, вказана інформація потребувала ретельної перевірки органом, уповноваженим здійснювати дисциплінарне провадження, 22 жовтня 2015 року Вищою радою юстиції прийнято рішення № 786/0/15-15 звернутись до ВККС з заявою щодо перевірки наявності в діях судді Апеляційного суду Луганської області Кравченко Н.В. дисциплінарного правопорушення та ознак порушення присяги.

Розгляд заяви позивача про звільнення з посади судді Апеляційного суду Луганської області у відставку було зупинене до вирішення ВККС питання щодо дисциплінарної відповідальності судді.

10 вересня 2016 року набув чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-XII, в пункті 31 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» якого зазначено, якщо на день набрання чинності цим Законом ВККС прийнято рішення про відкриття дисциплінарної справи, така справа розглядається колегіями ВККС, визначеними за її рішеннями, у порядку, що діяв на день відкриття дисциплінарної справи. Ухвалюючи рішення за результатами розгляду таких дисциплінарних справ, Комісія застосовує дисциплінарні стягнення, визначені цим Законом.

На виконання вищезазначених вимог ВККС здійснювала розгляд дисциплінарної справи у порядку, передбаченому Законом № 2453-VІ та застосовувала дисциплінарні стягнення, визначені Законом № 1402-VIII.

Листом від 21 березня 2016 року ВККС повідомила ВРЮ про те, що стосовно судді Кравченко Н. В. розпочато відповідну перевірку.

Рішеннями ВККС від 16 вересня 2016 року № 1564/дп-16 та від 28 вересня 2016 року № 1776/дп-16 було відкрито дисциплінарні справи стосовно суддів, зокрема і по ОСОБА_3 за ознаками дисциплінарного проступку. Рішенням ВККС від 14 грудня 2016 року № 1924/дп-16 вказані дисциплінарні справи було об'єднано в одне провадження, якому присвоєно № 8вк-8857/15 та передано члену ВККС ОСОБА_11

При перевірці ВККС встановлено наступне.

Указом Президента України від 12 листопада 2014 року № 867/2014 у зв'язку із проведенням антитерористичної операції змінено місцезнаходження Апеляційного суду Луганської області та переміщено його до міста Сєвєродонецька Луганської області. Згідно із розпорядженням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2015 року № 11/0/38-15 відновлено роботу вказаного суду з 17 лютого 2015 року.

Відповідно до відомостей, наданих у листах територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області та виконуючого обов'язки голови Апеляційного суду Луганської області, суддя Кравченко Н.В. з дати відновлення роботи апеляційного суду Луганської області не приступила до виконання своїх службових обов'язків, до нового місця розташування суду не переїхала, правосуддя не здійснює.

На підтвердження зазначених відомостей головою Апеляційного суду Луганської області надано копії актів про відсутність суддів на робочому місця та копії табелів обліку використання робочого часу суддями вказаного суду, зокрема, ОСОБА_3

Окрім того, згідно з наданої інформації, розміщеної в мережі Інтернет, яку підтверджено Службою безпеки України та прокуратурою Луганської області (лист прокуратури Луганської області від 29 квітня 2016 року, лист Департаменту контррозвідки СБУ від 15 липня 2016 року), суддя Кравченко Н.В., перебуваючи у місті Луганськ, брала участь у створенні так званого «законодавства ЛНР», зокрема, «земельного, сімейного, цивільного та цивільно-процесуального кодексів самопроголошеної республіки «ЛНР».

На засідання ВККС суддя Апеляційного суду Луганської області Кравченко Н.В. повторно не з'явилася, про дату, місце та час засідання вона була проінформована оголошенням, розміщеним на офіційному веб-сайті ВККС. За таких обставин розгляд дисциплінарної справи здійснювався за відсутності судді.

Встановлені в ході перевірки обставини свідчать про неналежну поведінку судді Кравченко Н.В., а також дають підстави вважати, що позивачем вчинено дії, які порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя, у зв'язку із чим, 11 січня 2017 року ВККС прийнято рішення № 3/дп-17 про застосування до суддів Апеляційного суду Луганської області, зокрема, до позивача, дисциплінарного стягнення у вигляді подання про звільнення з посади судді.

Відповідно до пункту 16-1 розділу XV Конституції України, підпунктів 4, 5 розділу III Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 № 1798-VIII (далі по тексту - Закон № 1798-VIII) утворено Вищу раду правосуддя, члени Вищої ради юстиції набули статусу членів Вищої ради правосуддя.

Згідно з рішенням Вищої ради юстиції від 12 січня 2017 року № 11/0/15-17 Вища рада правосуддя є правонаступником майна, прав та обов'язків Вищої ради юстиції.

01 лютого 2017 року на адресу ВРП надійшло рішення ВККС від 11 січня 2017 року, в якому надано рекомендацію ВРП про застосування до суддів Апеляційного суду Луганської області, зокрема, до позивача, дисциплінарного стягнення у вигляді подання про звільнення з посади судді. Разом із вказаним рішенням до ВРП надійшли матеріали дисциплінарної справи стосовно позивача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу матеріалів між членами Вищої ради правосуддя вказане рішення ВККС та матеріали дисциплінарної справи передані члену Вищої ради правосуддя ОСОБА_12 для розгляду.

Процедурні питання здійснення повноважень ВРП регулюються Регламентом Вищої ради правосуддя, затвердженим рішенням Вищої ради правосуддя від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (далі - Регламент).

Відповідно до пункту 17.5. Регламенту розгляд питання про звільнення судді починається із доповіді члена Ради, визначеного автоматизованою системою розподілу справ, який викладає підстави прийняття матеріалів до розгляду, встановлені обставини, висновок щодо суті питання.

Згідно із частинами п'ятою, шостою статті 30 Закону № 1798-VІІІ особа, питання щодо якої має розглядатися Вищою радою правосуддя, повідомляється про такий розгляд не пізніш як за десять календарних днів до дня засідання. Окрім випадків, якщо законом не вимагається участь такої особи у засіданні, а також якщо інше не визначено цим Законом.

Особа вважається належним чином повідомленою, якщо повідомлення направлено на адресу її місця проживання чи перебування або на адресу суду чи прокуратури, де така особа обіймає посаду, а за неможливості такого направлення - розміщене на офіційному веб-сайті Вищої ради правосуддя.

Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 56 Закону № 1798-VIII суддя, стосовно якого розглядається питання про звільнення, повідомляється про засідання Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному дим Законом. Неявка судді на засідання, незалежно від причин, не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.

Через відсутність поштового зв'язку з тимчасово окупованою територією Луганської області та міста Луганська суддя Кравченко Н. В. була повідомлена про дату та час засідання Вищої ради правосуддя в порядку частини шостої статті 30 Закону № 1798-VIII шляхом розміщення повідомлення на офіційному веб-сайті Вищої ради правосуддя.

На засідання Вищої ради правосуддя позивач не з'явилася.

За таких обставин, обговоривши можливість подальшого розгляду матеріалів щодо звільнення без присутності судді, Вищою радою правосуддя вирішено розглядати матеріали, зокрема, стосовно ОСОБА_3 за її відсутності.

Після розгляду матеріалів щодо суддів Луганської області та міста Луганська, в тому числі ОСОБА_3, член Вищої ради правосуддя ОСОБА_12 доповіла на засіданні ВРП відповідні матеріали та дійшла висновку про наявність підстав для звільнення вказаної судді з посади за вчинення істотного дисциплінарного проступку.

За результатами розгляду рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 11 січня 2017 року № 3/дп-17 та матеріалів дисциплінарної справи Вищою радою правосуддя прийнято рішення від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17 про звільнення, зокрема, ОСОБА_3 з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Таким чином, між сторонами виник спір стосовно законності актів Вищої ради правосуддя, а саме: рішень від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17 в частині звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Луганської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України та від 30 березня 2017 року № 655/0/15-17 про залишення без розгляду її заяви від 13 листопада 2014 року про звільнення у відставку.

V. НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Носіями судової влади в Україні є професійні судді.

Порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів визначено Конституцією України та Законом № 1402-VIII.

Зокрема, статтею 108 Закону № 1402-VIII визначено, що дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному Законом України "Про Вищу раду правосуддя", з урахуванням вимог цього Закону.

Згідно з пунктом третім частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з підстав, зокрема, допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема, в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, прояв неповаги до інших суддів, адвокатів, експертів, свідків чи інших учасників судового процесу.

Положеннями пункту 6 частини першої статті 109 Закону № 1402-VIII визначено, що одним із видів дисциплінарного стягнення є подання про звільнення судді з посади, що, зі змісту пункту 1 частини восьмої цієї ж статті, застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку.

Статтею 112 Закону № 1402-VIII визначено, що суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України, а саме:

1) неспроможність виконувати повноваження за станом здоров'я;

2) порушення суддею вимог щодо несумісності;

3) вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді;

4) подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням;

5) незгода на переведення до іншого суду у разі ліквідації чи реорганізації суду, в якому суддя обіймає посаду;

6) порушення обов'язку підтвердити законність джерела походження майна.

Перевіряючи обґрунтованість та законність прийнятого Вищою радою правосуддя рішення від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17 відносно ОСОБА_3, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 57 Закону "Про Вищу раду правосуддя", рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;

3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

Аналізуючи викладені вище вимоги Закону, суд бере до уваги наступне.

30 вересня 2016 року набрали чинності зміни до Конституції України, внесені Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 2 червня 2016 року № 1401-VIII, а тому рішенням Вищої ради юстиції від 12 січня 2017 року №11/0/15-17 реорганізовано Вищу раду юстиції шляхом перетворення у Вищу раду правосуддя, а члени Вищої ради юстиції набули статусу членів Вищої ради правосуддя.

Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів (частина перша статті 1 Закону України "Про Вищу раду правосуддя").

Частиною першою статті 26 цього Закону встановлено, що Вища рада правосуддя діє у пленарному складі, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно з пунктом 5.1 Глави 5 Регламенту Вищої ради правосуддя формою роботи Ради є засідання у пленарному складі.

Відповідно до пункту 9.2 Глави 9 цього Регламенту рішення ухвалюється більшістю членів Ради, які беруть участь у засіданні Ради у пленарному складі чи її органу, якщо інше не визначено Законом.

VI. ОЦІНКА СУДУ

Розглядаючи цю справу, суд оцінює оскаржуване рішення ВРП на відповідність статті 19 Конституції України та статті 2 КАС України, а також вимогам інших законів.

Суд, вивчивши доводи позивача, відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, дійшов таких висновків.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17, на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та відповідно до її рішення від 11 січня 2017 року № 3/дп-17, ухвалила звільнити позивача з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, оскільки встановлені ВККС факти підтверджують, що дії судді підривають авторитет правосуддя, порочать звання судді та є беззаперечно істотним дисциплінарним проступком, що є несумісним зі статусом судді, а також свідчать про свідоме нехтування суддею обов'язками судді, порушення морально-етичних принципів поведінки судді та вчинення нею дій, що порочать звання судді.

Підставою для прийняття оспорюваного рішення від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17 слугувало рішення ВККС від 11 січня 2017 року № 3/дп-17 про притягнення до дисциплінарної відповідальності, зокрема, судді Апеляційного суду Луганської області Кравченко Н.В. та застосування до неї дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади.

Судом встановлено, що на засіданні ВРП 23 березня 2017 року були присутніми 17 її членів, 16 з яких проголосували за звільнення позивача з посади судді.

Тобто спірне рішення відповідача від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17 ухвалено повноважним складом, підписано усіма членами, які брали участь в його ухваленні, містить мотиви його прийняття та визначені законом підстави для звільнення позивача з посади судді.

Через відсутність поштового зв'язку з тимчасово окупованою територією (місто Луганськ) позивач був повідомлений про дату та час засідання ВРП в порядку частини шостої статті 30 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" шляхом розміщення повідомлення на офіційному веб-сайті ВРП.

Наведене свідчить про відсутність протиправності в діях Вищої ради правосуддя в частині прийняття рішення від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 про звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Луганської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Відповідач, як на обґрунтованість щодо правомірності винесення спірного рішення посилається на те, що після отримання ним заяви позивача про звільнення у відставку до Вищої ради юстиції стала надходити інформація про те, що деякі судді, які перебувають у районі проведення антитерористичної операції, обіймаючи штатні посади в судах України, не приступили до виконання своїх обов'язків у судах, до яких були прикріплені чи переведені, або після того, як відповідний суд відновив роботу на звільненій території чи за новою адресою.

Так, на підставі зазначеної інформації відповідачем до ВККС направлено лист для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності, зокрема, позивача.

Згідно з наданої інформації, розміщеної в мережі Інтернет, яку підтверджено Службою безпеки України та прокуратурою Луганської області (лист прокуратури Луганської області від 29 квітня 2016 року, лист Департаменту контррозвідки СБУ від 15 липня 2016 року), суддя Кравченко Н.В., перебуваючи у місті Луганську, брала участь у створенні так званого «законодавства ЛНР», зокрема, «земельного, сімейного, цивільного та цивільно-процесуального кодексів «ЛНР». Крім того, в мережі Інтернет міститься інформація, що ОСОБА_3 «указом» так званого виконуючого обов'язки голови ЛНР від 02 лютого 2018 року № УГ-61/18 призначена «головою екзаменаційної комісії по проведенню кваліфікованого екзамену на посаду судді, уповноваженого від голови ЛНР».

ВККС встановлено, що Указом Президента України від 12 листопада 2014 року № 867/2014 у зв'язку із проведенням антитерористичної операції змінено місцезнаходження Апеляційного суду Луганської області та переміщено його до міста Сєвєродонецька Луганської області. Згідно із розпорядженням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2015 року № 11/0/38-15 відновлено роботу вказаного суду з 17 лютого 2015 року.

Проте, після відновлення роботи вказаного суду позивач до виконання своїх службових обов'язків не приступила, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями відповідних актів, складених працівниками апарату Апеляційного суду Луганської області, та табелів обліку використання робочого часу.

Враховуючи наведене, ВККС дійшла висновку, що позивачем, вчинено умисні дії, що порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя, та які утворюють склад дисциплінарного проступку, а також, враховуючи негативні наслідки, які настали у зв'язку із цим у вигляді підриву суспільної довіри до суду. ВККС застосувала до позивача, дисциплінарне стягнення у виді подання про його звільнення.

З оскаржуваного рішення ВРП від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17 вбачається, що встановлені ВККС факти вчинення позивачем дій, які підривають авторитет правосуддя, порочать звання судді та беззаперечно, є істотним дисциплінарним проступком, що несумісний зі статусом судді, а також свідчать про свідоме нехтування суддею Кравченко Н.В. обов'язками судді, порушення морально-етичних принципів поведінки судді та вчинення дій, що порочать звання судді.

Рішенням Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 наголошено, що дотримання суддею присяги - його конституційно визначений обов'язок. Також, зазначено, що присяга судді має правову природу одностороннього, індивідуального, публічно-правового, конституційного зобов'язання судді. Дотримання суддею своїх обов'язків є необхідною умовою довіри до суду та правосуддя з боку суспільства.

Кодексом суддівської етики, затвердженим XI черговим з'їздом суддів України 22 лютого 2013 року, визначено, що суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципів верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду (стаття 1). Суддя має докладати всіх зусиль до того, щоб на думку розсудливої, законослухняної та проінформованої людини його поведінка була бездоганною (стаття 3).

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначає про те, що вона не заперечує факту своєї тривалої відсутності на робочому місці, втім вказує на поважність причин цієї відсутності.

Однак, колегія суддів зауважує, що в контексті діючого законодавства обов'язки суддів містять як урегульовані нормами права вимоги щодо необхідної поведінки судді, тобто юридичні обов'язки, так і мають характер моральних, які обумовлені вимогами професійного обов'язку та совісті судді. Невиконання або неналежна реалізація суддею обов'язків може призвести до істотних змін у його правовому становищі, навіть до втрати статусу носія судової влади.

Відповідно до частини четвертої статті 116 Закону № 1402-VIII суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення. Крім того, аналогічна норма була закріплена у Законі № 2453-VI, чинному на момент подання позивачем заяви про звільнення з посади у відставку.

Таким чином, обов'язок судді здійснювати свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення є професійним обов'язком.

Відповідно до пункту 1 частини восьмої статті 109 Закону № 1402-VIII дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується у разі: вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.

Істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтування обов'язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який з таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду (пункт 1 частини 9 статті 109 Закону № 1402-VIII).

Пунктом 33 Висновку №18 (2015) Консультативної ради європейських суддів "Позиція судової влади та її відносини з іншими гілками державної влади в умовах сучасної демократії" визначено, що судді повинні поводитися доброчесно як під час виконання своїх функцій, так і в особистому житті, відповідати за свою поведінку, якщо це входить до загальноприйнятих норм.

Відповідно до пункту 8 Висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів повноваження, що надані суддям, тісно пов'язані з цінностями правосуддя, справедливості та свободи. Стандарти поведінки, які застосовуються до суддів, випливають з цих цінностей і є передумовами довіри до здійснення правосуддя.

Отже, положення законодавства України та міжнародних документів визначають, що суддя має дотримуватись високих стандартів поведінки та не вчиняти дій, які підривають авторитет правосуддя.

З огляду на вищенаведені норми, Суд зазначає, що подання позивачем заяви про її звільнення з посади судді у відставку не звільняло останню від покладених на неї обов'язків судді до ухвалення рішення про її звільнення.

Суд вважає, що в даному випадку не було порушено право позивача на повагу до приватного і сімейного життя, та не допущено будь-якої дискримінації при реалізації відповідних прав та свобод.

Так, дисциплінарний проступок, в результаті якого позивач звільнений з посади судді Апеляційного суду Луганської області, пов'язаний з її неявкою на роботу протягом тривалого часу без поважних причин та систематичним нехтуванням обов'язками судді.

Правом на переведення на посаду судді до суду на іншій території України позивач не скористалася. Під час розгляду справи не встановлено, що проживання позивача на підконтрольній Україні території, або виконання обов'язків судді на підконтрольній Україні територію, могло або становило реальну загрозу життю, здоров'ю та безпеці позивача чи членам її родини, позаяк жодних доказів на підтвердження цих обставин не надано.

З огляду на викладене, ВККС встановила факти того, що дії позивача підривають авторитет правосуддя, порочать звання судді та беззаперечно є істотним дисциплінарним проступком, що несумісний зі статусом судді, а також свідчать про свідоме нехтування суддею обов'язками судді, порушення морально-етичних принципів поведінки судді та вчинення нею дій, що порочать звання судді.

Суд також звертає увагу на резолюцію Парламентської асамблеї Ради Європи № 14139 від 12 жовтня 2016 року, в якій зазначено, що: "ДНР" та "ЛНР" не мають будь-якої легітимності відповідно до українського або міжнародного права, що відноситься до всіх їх "установ", включаючи "суди", встановлені владою де-факто. Місцеві "суди" в "ДНР" та "ЛНР" не мають легітимності, незалежності та професіоналізму; українські суди в сусідніх районах, контрольованих урядом, мають юрисдикцію, що поширюється на неконтрольовані області.

Крім того, Суд звертає увагу на те, що рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 11 січня 2017 року № 3/дп-17 щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності останньою не оскаржувалося, що свідчить про відсутність реального інтересу позивача щодо його оскарження та, відповідно, визнання нею фактів встановлених ВККС в цьому рішенні.

Наведені вище обставини підтвердились і під час їх розгляду у ВРП, у зв'язку з чим було прийнято рішення про звільнення позивача з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Суд, також, звертає увагу на те, що позивач зверталася з адміністративним позовом до Вищої ради юстиції (справа № 800/110/16), в якому просила: визнати протиправною бездіяльність ВРЮ, що полягає у несвоєчасному розгляді заяви ОСОБА_3 від 13 листопада 2014 року про відставку за власним бажанням з посади судді Апеляційного суду Луганської області та у невнесенні до Верховної Ради України відповідного подання про звільнення ОСОБА_3 згідно з поданою заявою; визнати протиправним та скасувати рішення ВРЮ від 22 жовтня 2015 року № 786/0/15-15 «Про звернення до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України із заявою щодо проведення перевірки стосовно судді Апеляційного суду Луганської області Кравченко Н.В. та зупинення розгляду матеріалів про звільнення з посади у відставку»; зобов'язати ВРЮ негайно направити разом із заявою ОСОБА_3 та іншими документами відповідне подання до ВРУ щодо звільнення ОСОБА_3 за власним бажанням у відставку. Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 12 лютого 2016 року ОСОБА_14 було відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_3 до ВРЮ про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, а в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення ВРЮ залишено без розгляду. 27 січня 2017 року та 23 лютого 2017 року від позивача на адресу Вищого адміністративного суду України надійшли заяви про відкликання позовної заяви та залишення її без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 155 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Свою заяву ОСОБА_3 мотивувала тим, що за час знаходження даної справи у суді змінилося законодавство стосовно порядку призначення та звільнення з посади суддів, тому заявлений адміністративний позов у викладеному варіанті втратив для неї сенс. Розглянувши клопотання ОСОБА_3 та враховуючи, що відкликання позовної заяви є процесуальним правом позивача і не впливає на права та інтереси інших учасників процесу у справі, Вищий адміністративний суду України ухвалою від 11 квітня 2017 року постановив позовну заяву залишити без розгляду. Зазначене є підтвердженням того, що позивач фактично визнала правомірність дій Вищої ради юстиції щодо порядку розгляду її заяви від 13 листопада 2014 року про звільнення у відставку.

Таким чином, Суд дійшов висновку, що рішення Вищої ради правосуддя від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17 в частині звільнення позивача прийнято відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством.

Відповідно до пункту 15.7 Регламенту Вищої ради правосуддя, якщо на момент розгляду питання про звільнення судді Радою, суддя звільнений з посади або його повноваження припинені, заява (висновок, подання) залишається без розгляду.

З огляду на рішення Вищої ради правосуддя від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17 та вимоги Регламенту, ухвала відповідача від 30 березня 2017 року № 655/0/15-17 щодо залишення без розгляду заяви позивача про звільнення з посади судді у відставку є правомірною, оскільки позивач звільнена за вчинення істотного дисциплінарного проступку.

Враховуючи те, що позовні вимоги позивача в частині зміни формулювання підстав звільнення з "відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України", як зазначено у рішенні Вищої ради правосуддя від 23 березня 2017 року №596/0/15-17, на звільнення "відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України, з посади у відставку згідно заяви від 13 листопада 2014 року" є похідними від позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17 в частині звільнення ОСОБА_3 з посади судді, Суд приходить до висновку про їх необґрунтованість та безпідставність.

Не дають приводів для втручання в спірні рішення ВРП й інші зазначені у позовній заяві аргументи позивача, позаяк вони не применшують і не змінюють основних правових висновків та мотивів цього рішення Касаційного адміністративного суду.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

За правилами статті 139 КАС України понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання позову у цій справі відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 22, 241-246, 250, 255, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя, третя особа Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання протиправним та скасування рішень, зміни формулювання підстав звільнення відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

3. Рішення може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

4. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені 19 березня 2018 року.

5. Дата складання повного тексту рішення суду 21 березня 2018 року.

Головуючий суддя Я.О. Берназюк

Судді: А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

М.І. Гриців

Л.Л. Мороз