Справа № 826/14576/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2018 року № 826/14576/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України

про визнання нечинним наказу та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач, Мін'юст) про визнання нечинним або скасування наказу Міністерства юстиції України від 06 червня 2017 року №1816/5 (далі - наказ №1816/5), зобов'язання провести державну реєстрацію наказу Міністра оборони України від 30 травня 2017 року №300 (далі - наказ №300), зобов'язання забезпечити офіційне опублікування наказу №300.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що згідно з наказом Міністра оборони України від 30 травня 2017 року №300 позивача призвано на військову службу. Однак, вказаний наказ не зареєстрований у Державному реєстрі нормативно-правових актів та офіційно не опублікований. На переконання позивача, наказ №300 повинен був бути зареєстрований як нормативно-правовий акт, оскільки саме цей наказ є документом, згідно з яким, позивача призвано на військову службу. Такий наказ не можна вважати документом, який спрямований тільки на організацію виконання рішень вищестоящих органів і власних рішень міністерств. Наказ №300 сам по собі є матеріальною формою рішення про призов, а тому наказ Мін'юсту №1816/5 має бути визнаний нечинним.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2017 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду.

У ході судового розгляду даної справи позивач позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача, у свою чергу, заперечувала проти заявлених позивачем вимог та просила залишити їх без задоволення. В обґрунтування позиції відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог представник останнього у відзиві на позов зазначив, що наказ №1816/5 прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, представник відповідача зазначив, що наказ №300 у Мін'юсті не зареєстрований, оскільки він прийнятий Міністерством оборони України (далі - Міноборони) відповідно до частини 5 статті 11 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», підпункту 56 пункту 4 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №671 (далі - Положення №671). За результатами проведеної правової експертизи встановлено, що наказ №300 має оперативно-розпорядчий характер і спрямований на організацію виконання частини 5 статті 11 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», підпункту 56 пункту 4 Положення №671, абзацу 1 пункту 216 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153 (далі - Положення №1153), та згідно з висновком Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 01 червня 2017 року, за предметом правового регулювання наказ №300 не стосується Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з частиною 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

30 травня 2017 року Міністерством оборони України видано наказ №300 «Про призов громадян України на військову службу за призовом осіб офіцерського складу у 2017 році», яким оголошено призов осіб офіцерського складу запасу у 2017 році: призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу громадян України до 1000 осіб строком на 18 місяців за військово-обліковими спеціальностями, визначеними в Розподілі завдань з призову офіцерів запасу до Збройних Сил України (далі - ЗС України) за оперативними командуваннями Сухопутних військ ЗС України.

Наказом Міноборони від 13 червня 2017 року №320 «Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 30 травня 2017 року №300» викладено в іншій редакції пункт 3 наказу №300, а саме: «Наказ розіслати згідно з розрахунком розсилки».

Наказом Міноборони від 15 червня 2017 року №402 прийнято рішення призвати на військову службу за призовом осіб офіцерського складу строком на 18 місяців, зокрема у пункті 194 вказано позивача.

На переконання позивача, наказ Міністерства оборони України №300 повинен був бути зареєстрований як нормативно-правовий акт. Однак, згідно з наказом Міністерства юстиції України №1816/5, наказ №300 визнано таким, що не підлягає державній реєстрації.

Вважаючи наказ Мін'юсту №1816/5 таким, що має бути визнаний нечинним, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Міністерство у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує міністр.

Згідно з пунктом 27 частини 2 статті 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та підпункту 20 пункту 10 Положення №671, Міністр, як керівник міністерства, підписує накази міністерства.

Відповідно до пункту 1 Положення №671, Міноборони є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

Міноборони є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

Відповідно до пункту 8 Положення №671, накази Міноборони, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов'язковими для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями незалежно від форми власності і громадянами.

Відповідно до підпункту 56 пункту 4 Положення №671, Міноборони відповідно до покладених на нього завдань: призиває в разі потреби громадян, яким присвоєно відповідне первинне військове звання офіцера запасу, для проходження військової служби осіб офіцерського складу.

Державна реєстрація нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, які виступають суб'єктами нормотворення, здійснюється відповідно до Указу Президента України від 03 жовтня 1992 року №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» та Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року №731 (далі - Положення №731).

Так, у ході судового розгляду справи судом встановлено, що відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 03 жовтня 1992 року №493/92 та пункту 6 Положення №731, наказ №300 було подано до Мін'юсту на державну реєстрацію. Однак, такий наказ повернуто без державної реєстрації. Зокрема, наказом №1816/5 наказ №300 визнано таким, що не підлягає реєстрації відповідно до підпунктів «в» та «д» пункту 5 Положення №731.

З наявної у матеріалах справи копії листа Мін'юсту від 17 липня 2017 року №27002/ПІ-Г-66/10.1 вбачається, що наказ №300 в Мін'юсті не зареєстрований, оскільки він прийнятий Міноборони, виходячи з преамбули цього наказу, відповідно до частини 5 статті 11 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», підпункту 56 пункту 4 Положення №671.

Наказом №300 призиваються на військову службу за призовом осіб офіцерського складу громадяни України до 1000 осіб на 18 місяців за військово-обліковими спеціальностями, визначеними в Розподілі завдань з призову офіцерів запасу до ЗС України за оперативними командуваннями Сухопутних військ ЗС України.

Згідно з пунктом 2 Положення №731, державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

При цьому, перелік ознак, за наявності яких акти на державну реєстрацію не подаються, визначено пунктом 5 Положення №731. Зокрема, це акти оперативно-розпорядчого характеру, які спрямовані на організацію виконання рішень вищестоящих органів і власних рішень міністерств, інших органів виконавчої влади, що не мають нових правових норм.

За результатами проведеної правової експертизи наказу №300 встановлено, що він має оперативно-розпорядчий характер та спрямований на організацію виконання частини 5 статті 11 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», підпункту 56 пункту 4 Положення №671, абзацу 1 пункту 216 Положення №1153 та згідно з висновком Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 01 червня 2017 року, за предметом правового регулювання не стосується Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини.

Копії документів, посилання на які містяться у вказаному вище листі, наявні у матеріалах справи.

Зокрема, згідно з висновком Мін'юсту від 02 червня 2017 року про визнання акта таким, що не підлягає державній реєстрації, погодженого Заступником начальника Управління - начальником відділу та затвердженого Директором Департаменту, наказ №300 не підлягає державній реєстрації, у зв'язку з чим рекомендовано повернути такий наказ без державної реєстрації.

Відповідно до підпунктів «в» та «д» пункту 5 Положення №731, на державну реєстрацію не подаються акти:

в) оперативно-розпорядчого характеру (разові доручення);

д) спрямовані на організацію виконання рішень вищестоящих органів і власних рішень міністерств, інших органів виконавчої влади, що не мають нових правових норм.

Отже, підсумовуючи все викладене вище, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання нечинним наказу №1816/5.

Стосовно порушення конституційних прав позивача суд зазначає наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв'язку з виконанням ними конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснюється положеннями Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», якими також визначено загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до частини 5 статті 11 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», громадянам України, які мають освітній ступінь вищої освіти не нижче бакалавра, пройшли повний курс військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу, склали встановлені іспити та атестовані до офіцерського складу, присвоюється відповідне первинне військове звання офіцера запасу. У разі потреби вони за наказом Міністра оборони України підлягають призову для проходження військової служби осіб офіцерського складу.

Згідно з частиною 7 статті 23 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», для громадян України, які призвані на військову службу, встановлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб офіцерського складу, які проходять військову службу за призовом, - до 18 місяців.

Як вже вказувалось вище, на виконання вимог Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» Міноборони видано наказ (по особовому складу) від 15 червня 2017 року №402, пунктом 194 якого позивача призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу строком на 18 місяців.

Суд зазначає, що позивачем накази №300 та №402 оскаржувалися у судовому порядку, однак постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2017 року в адміністративній справі №826/8996/17 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 За результатами розгляду та вирішення вказаної адміністративної справи судом зроблено висновок, що при прийнятті оскаржуваних наказів №300 та №402 Міноборони діяло в межах повноважень та у спосіб, відповідно до Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та Положення №671. Також судом в адміністративній справі №826/8996/17 зроблено висновок, що наказ №300 не підлягав державній реєстрації та після подачі на державну реєстрацію до Мін'юсту був повернутий Міноборони як такий, що не підлягає реєстрації.

Поряд з цим, суд зазначає, що інформація про набрання судовим рішенням в адміністративній справі №826/8996/17 законної сили у суду відсутня.

Оцінивши доводи сторін та дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд переконаний, що не проведення державної реєстрації та не опублікування наказу №300 не порушує конституційні права позивача, оскільки захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов'язком громадян України.

До того ж, як встановлено судом, наказ №300 по суті є оперативно-розпорядчим документом, спрямованим на організацію виконання рішень вищестоящих органів.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного наказу з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що судові витрати розподілу не підлягають у зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

До того ж, позивачем судовий збір не сплачувався, так як позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 12 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення", Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко