Справа № 820/381/18
Суддя: Зоркіна Ю.В.
Дата ухвалення: 2018-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

13 березня 2018 р. № 820/381/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Зоркіна Ю.В.

при секретарі судового засідання Пройдак С.М.

у присутності представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Ісматуллах Обаідуллах (АДРЕСА_1,61204) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9,м. Київ,01001, ) Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області (612057, м.Харків, вул. Римарська,24) про скасування рішення і наказу, зобовязання вчинити певні дії,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом, у якому просить суд: скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14.12.2017 року № 125-17; скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 02.06.2017 року № 83; зобовязати Головне управління державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою від 25.01.2018 року відкрито провадження та призначено підготовче засідання по справі.

Ухвалою від 01.03.2018 року закрито підготовче провадження в адміністративній справі та призначено судовий розгляд адміністративної справи по суті

У судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримав, просив його задовольнити, мотивуючи це тим, що у країні походження на нього очікує переслідування з причин політичних переконань та небажання брати участь у громадянській війні, йому загрожує небезпека застосування насильства у межах наявного на території країни походження збройного конфлікту та порушення прав людини.

Відповідачі, Державна міграційна служба України та Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, з поданим позовом не погодились. В судовому засіданні просили позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на те, що позивач під час звернення не подав доказів і не навів доводів, котрі б засвідчували хоча б найменшу наявність підстав для визнання або біженцем, або особою, котра потребує додаткового захисту .

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи документи, суд встановив наступні обставини.

Позивач є іноземцем громадянином ОСОБА_3 Афганістан, залишив територію країни походження та прибув до Таджикистану, де знаходився до квітня 2017 р. Після чого через Казахстан авіаційним сполученням прибув до України через аеропорт Бориспіль та 15.05.2017 року подав до ГУ ДМСУ в Харківській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, котра потребує додаткового захисту

Заява була прийнята до попереднього розгляду, працівниками Головного управління з іноземцем проведено співбесіди, за результатами яких складено висновок про відсутність умов, передбачених п. 1 ст. 1 та п. 13 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і доцільність прийняття рішення відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту з приводу відмови в оформленні документів для вирішення питання стосовно визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування висновку щодо відсутності передумов для оформлення документів для вирішення питання стосовно надання позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відповідачем зазначено : відсутність ознак відповідно п. 1 ст. 1 та п.13 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту у звязку з непослідовністю, безпідставністю та надуманістю доводів іноземця, суперечністю доводів позивача відносно місця мешкання, місця роботи батька, обставин зникнення батька поясненням інших членів родини позивача (рідного брата), документи яких розглядались ГУ ДМС в області одночасно, проставлянням у паспорті позивача позначки про запрошення його для проживання на території Таджикистану рідним батьком Ісматулло Ешмурод, прибуттям до України не з метою навчання, а у цілях легалізації, тривалим часом перебування у третій безпечній країні - Таджикистані.

Наказом ГУ ДМС у Харківській області від 02.06.2017 року № 83 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстави очевидної необґрунтованості заяви та відсутності умов, передбачених п. 1 ст. 1 та п. 13 ст. 1 Закону України Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (а.с.159).

Вказаний наказ позивачем оскаржений до ДМС України, рішенням якої від 14.12.2017 р. №125-17 скарга залишена без задоволення.

Перевіряючи оскаржуване рішення відповідача на відповідність положенням ч.2 ст.2 КАС України, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1, п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 р. №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" законодавець визначає наступні категорії осіб: біженець, особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка потребує тимчасового захисту.

Так, п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 р. № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Отже, до категорії біженців можуть належати громадяни іноземці (особи без громадянства), відносно яких на Батьківщині чи країні попереднього постійного проживання існують ризики переслідування з причин 1) раси, 2) віросповідання, 3) національності, 4) громадянства (підданства), 5) належності до певної соціальної групи або 6) політичних переконань.

У судовому засіданні, як на підставу задоволення позовних вимог представник позивача послався на те, що підставою для надання статусу біженця є наявність побоювань переслідувань у країні походження з причини власних політичних переконань, які не співпадають з ідеологією руху Талібан. Суд зауважує, що особи, які шукають притулку на території іншої держави не повинні подавати органам міграційної служби беззаперечні та достатні докази реальності ризику існування загрози переслідування, оскільки, такі докази можуть бути відсутні у іноземця, але доводи та пояснення шукача притулку мають бути достатньо послідовними, правдивими і засвідчувати (щонайменше) ймовірність переслідувань у разі повернення на Батьківщину.

Проте, із пояснень представника позивача та протоколів співбесід, вбачається, що запрошення позивача до Таджикистану було здійснено рідним батьком, що певною мірою ставить під сумнів пояснення позивача з приводу побоювання переслідувань в аспекті зникнення батька на території Афганістану.

Також, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів ведення позивачем будь-якої політичної або суспільної діяльності як на території Батьківщини, так і на території інших країн. Доказів належності позивача до певних політичних партій, суспільних рухів тощо також до матеріалів справи не подано.

За таких обставин, суд вважає правильними висновки ГУ ДМС про відсутність підстав для визнання іноземця біженцем у світлі п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Суд також зазначає, що відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 р. №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Отже, до категорії осіб, які потребують додаткового захисту, можуть належати громадяни іноземці (особи без громадянства), котрі знаходяться в Україні через те, що на Батьківщині існує 1) загроза життю, безпеці, свободі з причини застосування смертної кари, 2) загроза виконання вироку про смертну кару, 3) загроза застосування тортур, 4) загроза застосування нелюдського поводження, 5) загроза застосування поводження, котре принижує гідність, 6) загроза застосування нелюдського покарання, 7) загроза застосування покарання, котре принижує гідність, 8) загроза застосування загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, 9) загроза систематичного порушення прав людини.

Із дослідженого в судовому засіданні висновку відповідача, суд приходить до висновку про нездійснення вичерпної оцінки громадянинаіноземця за усіма критеріями відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 р. № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема, за критерієм існування збройного конфлікту.

Частиною 6 ст. 8 вказаного закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З огляду на зміст наведеної норми, суд визнає передчасними посилання відповідачів на обставини тривалого перебування іноземця на території третьої безпечної країни у Таджикистані, оскільки вказані обставини мають враховуватися при вирішенні питання стосовно надання /ненадання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, тоді як відповідачем по справ приймалося рішення щодо оформлення документів.

Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача в частині скасування рішення Державної міграційної служби України від 14.12.2017 року № 125-17 та наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 02.06.2017 року № 83 такими , що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про зобовязання Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то враховуючи приписи абз. 1 ч. 4 ст. 245 КАС України суд не знаходить підстав для їх задоволення, оскільки відповідачем по справі не виконано всіх умов, необхідних для остаточного вирішення порушеного позивачем питання.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність зобовязання відповідач повторно розглянути питання щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання Ісматуллах Обаідуллах біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст.ст. 7, 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене вище,суд вважає адміністративний позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати розподіляються в порядку, визначеному ст.139 КАС України

Керуючись ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 295 КАС України, суд -

вирішив

Адміністративний позов задовольнити частково

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14.12.2017 року № 125-17.

Скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 02.06.2017 року № 83.

Зобовязати Головне управління державної міграційної служби України в Харківській області розглянути питання щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання Ісматуллах Обаідуллах біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині вимог адміністративний позов залишити без задоволення.

Рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду. Скарга може бути подана у порядку ч.1 ст. 297 КАС України безпосередньо до Харківського апеляційного адміністративного суду або у порядку п. 15.5 Розділу VII КАС України до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

У повному обсязі рішення складено 22.03.018 року

Суддя Зоркіна Ю.В.