Справа № 805/638/18-а
Суддя: Голуб В.А.
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2018 р. Справа№805/638/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голуб В.А.,
при секретарі Дідевичі І.О.,

за участю:
позивача- ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського міського центру зайнятості про визнання дій неправомірними , зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Маріупольського міського центру зайнятості (87515, Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Металургів, б. 84Б) про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його було звільнено з посади начальника рейкобалкового цеху ПрАТ «МК «Азовсталь» за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. 22.02.2017 року він звернувся до Маріупольського міського центру зайнятості для подання заяви про взяття на облік та отримання статусу безробітного. Проте, в наданні статусу безробітного йому було відмовлено. В подальшому позивач повторно звернувся до центру та його було постановлено на облік, а також призначена допомога по безробіттю без врахування страхового стажу у розмірі 544, 00 грн. на місяць. Так, позивач вважає, що неправомірні дії відповідача щодо відмови у постановці на облік ще у лютому 2017 року потягли за собою прийняття іншого неправомірного рішення при призначення допомоги по безробіттю у мінімальному розмірі, без урахування страхового стажу на посаді начальника рейкобалкового цеху ПрАТ «МК «Азовсталь», при якому розмір допомоги становив би 6400,00 грн. Також вказує, що даними діями відповідач порушив конституційне право позивача, чим принизив його гідність як людини, завдав йому чимало моральних та фізичних страждань. Страждання виразилися у порушенні життєвого укладу позивача. Тому позивач просить суд визнати неправомірними дії відповідача в частині непостановки його на облік для отримання статусу безробітного та призначення допомоги по безробіттю з лютого 2017 року; зобов`язати відповідача призначити допомогу по безробіттю з лютого 2017 року у розмірі 45 440, 00 грн. за період з 22.02.2017 року по 22.11.2017 року та виплатити її з урахуванням вже виплачених сум; стягнути з відповідача на користь позивача кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000, 00 грн.
В матеріалах справи наявний відзив відповідача на позовну заяву, вмотивований тим, що право на допомогу по безробіттю має особа, яка звернулась до центру зайнятості з особистою заявою, за формою, яка визначена Порядком надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 15.06.2015 року № 613. За даними відповідача, 22.02.2017 року позивач звернувся до Центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні, на підставі чого спеціалістами Центра зайнятості було відповідно до ч. 32 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 року № 198 (далі Порядок № 198), взято позивача на облік як особу, яка шукає роботу, створено персональну картку № НОМЕР_1 , надано послуги з підбору роботи, профінформаційну послугу, консультацію з професійного навчання. Оскільки позивач не звертався з заявою про надання статусу безробітного, йому не могло бути надано статус безробітного, а Центр зайнятості не мав жодних юридичних підстав надавати йому такий статус, внаслідок чого позивач перебував на обліку в Центрі зайнятості з 22.02.2017 року як особа, яка шукає роботу. Статус особи, яка шукає роботу, визначений ч. 32 Порядку № 198, та не є тотожним статусу безробітного (зареєстрованого безробітного) і не передбачає виплат допомоги по безробіттю. Оскільки позивач подав заяву про надання статусу безробітного 29.08.2017 року, його було постановлено на облік та призначена допомога по безробіттю у мінімальному розмірі саме з цього часу. Тому представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02.02.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Маріупольського міського центру зайнятості про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди та відкрито провадження по справі № 805/638/18-а. Призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження на 14 годину 00 хвилин 21 лютого 2018 року.
Ухвалами суду від 21.02.2018 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження по адміністративній справі та задоволено клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду по даній адміністративній справі, а також оголошена перерва до 12-00 год. 14.03.2018 року.
Ухвалою суду від 14.03.2018 року закрито підготовче провадження по адміністративній справі, призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі представника Центра зайнятості.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.10-12).
Відповідач - Маріупольський міський центр зайнятості (87515, Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Металургів, б. 84Б), зареєстрований в якості юридичної особи 19.03.1991 року за кодом , що підтверджено довідкою з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України ( а.с.50-51).
У період з 13.08.2002 року по 12.10.2016 року ОСОБА_1 був зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ( а.с.132).
У період з 02.08.2012 року по 17.06.2013 року позивач перебував на обліку у центрі зайнятості та отримував допомогу по безробіттю, яка припинена на підставі акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення № 785 від 28.10.2016 року, яким встановлено факт реєстрації ОСОБА_1 в якості фізичної особи-підприємця на момент реєстрації та під час перебування його на обліку в Маріупольському міському центрі зайнятості в якості безробітного (а.с.15-16).
Позивач у період з 06.10.2014 року по 07.10.2016 року займав посаду начальника цеху ПрАТ «МК «Азовсталь», що відображено у трудовій книжці ОСОБА_1 (а.с.89-90) та підтверджується додатком № 3 до Персональної картки «Періоди зайнятості та страховий стаж особи» (а.с. 79-80).
Наказом директора по персоналу та адміністрації ПрАТ «МК «Азовсталь» від 07.10.2016 року № 431/к ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника рейкобалкового цеху ПрАТ «МК «Азовсталь» за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України ( а.с.13).
22.02.2017 року позивач звернувся до Маріупольського міського центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні, на підставі чого спеціалістами центру створено персональну картку № НОМЕР_1 (далі - ПК) (а.с.70-71). При цьому позивачу було надано послуги з підбору роботи, профінформаційну послугу, консультацію з професійного навчання та позивача було ознайомлено з реєстром наявних актуальних вакансій, що відображено у додатку № 1 до ПК (а.с.72).
Дата наступного відвідування центру зайнятості була призначена на 03.03.2017 року, проте позивач до центру зайнятості у призначену дату не з`явився ( а.с.72).
Також у судовому засіданні встановлено, що позивач 22.02.2017 року не надав відповідачу заяву про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю, яка міститься у додатку 1 до Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності (пункт 1 розділу II).
14.03.2017 року ОСОБА_1 надав заяву до Маріупольського міського центру зайнятості про надання письмового підтвердження відмови у наданні допомоги по безробіттю (а.с.14).
Як вбачається з відповіді Маріупольського міського центру зайнятості від 15.03.2017 року № 08-1461, у наданні статусу безробітного позивачу було відмовлено на підставі п. 40 Порядку № 198 у зв`язку з неповерненням ним коштів, отриманих за період попередньої реєстрації у розмірі 30 680, 02 грн. ( а.с.15-16).
18.04.2017 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області відкрито провадження у справі за позовом Маріупольського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю (справа № 265/2306/17) ( а.с.130). Проте, відповідно до даних офіційного веб- порталу судової влади України в мережі Інтернет (http://court.gov.ua), вказана судова справа не розглянута та призначена до розгляду на 19.04.2018 року ( а.с.131).
17.08.2017 року у зв`язку зі зверненням позивача до Донецького обласного центру зайнятості з питання реєстрації, Маріупольським міським центром зайнятості запропоновано ОСОБА_1 відвідати центр зайнятості у будь-який зручний для нього час, відповідно до листа № 02-5789 ( а.с.17).
На звернення позивача Донецьким обласним центром зайнятості надана відповідь від 28.08.2017 року № 03/1581/01-41-17, в якій зазначено, що 22.02.2017 року йому не було надано статус безробітного, оскільки ним не була подана особиста заява на отримання статусу безробітного. З метою подання вказаної заяви листом від 17.08.2017 року № 02-5789 запропоновано звернутись до Маріупольського міського центру зайнятості (а.с.18-19).
Повторно ОСОБА_1 звернувся за сприянням у працевлаштуванні до Маріупольського центру зайнятості 29.08.2017 року. У зв`язку з відсутністю на ринку праці підходящої роботи на підставі поданої особистої заяви йому було надано статус безробітного з 29.08.2017 року, що підтверджено витягом з наказу про прийняті рішення по особі від 04.09.2017 року № НТ170904 та призначена допомога по безробіттю з 05.09.2017 року по 30.08.2018 року як застрахованій особі без урахування страхового стажу у мінімальному розмірі, що підтверджено витягом з наказу від 05.09.2017 року № НТ170905. 24.11.2017 року виплату допомоги по безробіттю припинено у зв`язку з припиненням реєстрації безробітного, що підтверджується витягом з наказу від 24.11.2017 року № НТ171124 ( а.с.68) .
Листом Маріупольського міського центру зайнятості від 25.10.2017 року № 02-7061 позивача нову повідомлено про причини відмови у наданні статусу безробітного 22.02.2017 року та роз`яснено, що позивачу призначена мінімальна допомога без урахування страхового стажу, оскільки на момент надання заяви страховий стаж за останні 12 місяців, що передують реєстрації, склав 2 місяці (а.с. 20-21).
02.11.2017 року листом Донецького обласного центру зайнятості № 03/2220/01-41-17 роз`яснено, що фахівцями центру позивачу 22.02.2017 року надано весь спектр послуг, які передбачені чиним законодавством, а саме здійснено пошук роботи, надані профінформаційні та профконсультаційні послуги. Однак від запропонованих вакансій позивач відмовився, в призначену дату наступного відвідування 03.03.2017 року не з`явився. При повторному зверненні позивача до відповідача за сприянням у працевлаштуванні 29.08.2017 року позивачу був наданий статус безробітного з 29.08.2017 року на підставі його особистої заяви у зв`язку з відсутністю на ринку праці підходящої роботи (а.с.22-23).
Наказом від 24.11.2017 року № НТ171124 ОСОБА_1 припинено виплату допомоги по безробіттю у зв`язку з припиненням реєстрації безробітного через подання особистої письмової заяви про зняття його з реєстрації (а.с.69).
Позивач з 24.01.2018 року зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.133).
Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно зі ст. 43 Конституції України Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття визначені Законом України «Про зайнятість населення» № 5067-VI від 05.07.2012 року № 5067-VI (далі - Закон № 5067-VI).
Згідно зі ст. 2 Закону № 5067-VI відносини у сфері зайнятості населення регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, Господарським та Цивільним кодексами України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», іншими актами законодавства.
Статтею 5 Закону № 5067-VI визначено гарантії у сфері зайнятості населення. Так, держава гарантує у сфері зайнятості: вільне обрання місця застосування праці та виду діяльності, вільний вибір або зміну професії; одержання заробітної плати (винагороди) відповідно до законодавства; професійну орієнтацію з метою самовизначення та реалізації здатності особи до праці; професійне навчання відповідно до здібностей та з урахуванням потреб ринку праці; підтвердження результатів неформального професійного навчання осіб за робітничими професіями; безоплатне сприяння у працевлаштуванні, обранні підходящої роботи та одержанні інформації про ситуацію на ринку праці та перспективи його розвитку; соціальний захист у разі настання безробіття; захист від дискримінації у сфері зайнятості, необґрунтованої відмови у найманні на роботу і незаконного звільнення; додаткове сприяння у працевлаштуванні окремих категорій громадян.
Відповідно до ст. 9 вищевказаного Закону кожен має право на соціальний захист у разі настання безробіття, що реалізується шляхом: участі в загальнообов`язковому державному соціальному страхуванні на випадок безробіття, яке передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття; надання безоплатних соціальних послуг, зокрема, інформаційно-консультаційних та профорієнтаційних, професійної підготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації з урахуванням попиту на ринку праці, сприяння у працевлаштуванні, зокрема, шляхом фінансової підтримки самозайнятості та реалізації підприємницької ініціативи відповідно до законодавства; надання особливих гарантій працівникам, які втратили роботу у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці; надання додаткової гарантії зайнятості окремим категоріям населення, які не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці.
Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 43 Закону № 5067-VI статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.
Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до Порядку № 198 реєстрація безробітних, які звертаються за сприянням у працевлаштуванні (далі - реєстрація), проводиться центром зайнятості незалежно від зареєстрованого місця проживання чи перебування. Під час проведення реєстрації працівник центру зайнятості заповнює в Єдиній інформаційно-аналітичній системі державної служби зайнятості персональну картку, в якій зазначаються персональні дані безробітного (прізвище, ім`я та по батькові, зареєстроване місце проживання чи перебування, число, місяць та рік народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відповідну відмітку в паспорті)), відомості про останнє місце роботи або вид діяльності згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України Про зайнятість населення, підстава для припинення трудових відносин відповідно до запису в трудовій книжці або іншого виду діяльності, що підтверджено документально. Форма персональної картки та додатки до неї затверджуються Мінсоцполітики.
Пунктом 5 Порядку № 198 передбачено, що статус безробітного надається особам, які зазначені у ч. 1 ст. 43 Закону 5067-VI, з першого дня реєстрації у центрі зайнятості на підставі заяви за формою, затвердженою Мінсоцполітики, у разі відсутності підходящої роботи, підбір якої здійснюється відповідно до ст. 46 зазначеного Закону.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, позивач перебував на обліку в центрі зайнятості та отримував допомогу по безробіттю з 02.08.2012 року по 17.06.2013 року. Однак, на момент реєстрації та під час перебування на обліку в Маріупольському міському центрі зайнятості ОСОБА_1 був зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця з 13.08.2002 року по 12.10.2016 року.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 року № 1533-ІІІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Закон № 1533-ІІІ), виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі, зокрема, призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості.
Зі змісту відповіді Маріупольського міського центру зайнятості від 15.03.2017 року № 08-1461 вбачається, що позивач звернувся до зазначеного центру зайнятості 26.07.2012 року та на підставі особистої заяви був зареєстрований як безробітний. Згідно тексту заяви позивач підтвердив, що не зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, трудовою діяльністю не займається, пенсію не отримує (а.с.15).
Однак, як встановлено у судовому засіданні, позивач у період з 13.08.2002 року по 12.10.2016 року був зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця.
Факт невиконання своїх обов`язків та зловживання ними застрахованою особою згідно з п. 3 ст. 36 Закону № 1533-ІІІ є підставною для стягнення з неї суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
Пунктом 7 ст. 1 Закону № 5067-VI визначено, що зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов`язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім`ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб`єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.
Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що особа, зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності, не може бути визнана безробітною і не має права на виплату допомоги по безробіттю.
Аналогічної правової позиції притримувався Верховний Суд України у постанові від 7 жовтня 2014 року по справі № 21- 408а14.
Відповідно до п. 40 Порядку № 198 перереєстрація безробітного здійснюється з дня подання відповідної заяви або не раніше ніж через 90 календарних днів з дня припинення попередньої реєстрації відповідно до абзаців дев`ятнадцятого - двадцять другого підпункту 1 за умови повернення коштів, отриманих за період попередньої реєстрації, та абзацу другого підпункту 2 пункту 37 цього Порядку. Підставами для відмови у наданні статусу безробітного є: неповернення особою коштів, отриманих за період попередньої реєстрації, що припинена на підставі абзаців дев`ятнадцятого - двадцять першого підпункту 1 пункту 37 цього Порядку, а саме встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, що мав місце протягом періоду реєстрації.
Виходячи з вищенаведеного, фахівці Маріупольського міського центру зайнятості правомірно поставили ОСОБА_1 на облік особи, яка шукає роботу та відмовили у наданні статусу безробітного під час його повторного звернення до Маріупольського міського центру зайнятості 22.02.2017 року.
Стосовно виплати допомоги по безробіттю, суд зазначає наступне.
Статтею 22 Закону № 1533-III передбачено, що право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування мають страховий стаж менше шести місяців або звільнені з останнього місця роботи з підстав, передбачених ст. 37, пп. 3, 4, 7 і 8 ст. 40, ст.ст. 41 і 45 Кодексу законів про працю України, а також з аналогічних підстав, визначених іншими законами, особи, зазначені у ч. 2 ст. 6 цього Закону, особи, зазначені в абзаці третьому ч. 4 ст. 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", мають право на допомогу по безробіттю у мінімальному розмірі.
Допомога по безробіттю виплачується з 8 дня після реєстрації застрахованої особи в установленому порядку в державній службі зайнятості.
Порядком надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 15.06.2015 року № 613 (далі- Порядок № 613) визначено, що допомога по безробіттю призначається центрами зайнятості з восьмого дня після реєстрації безробітного за його особистою заявою за формою, наведеною в додатку 1 до цього Порядку. Розмір допомоги по безробіттю визначається на підставі відомостей Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Державний реєстр) залежно від страхового стажу, заробітної плати (доходу), а також довідок про грошове забезпечення, виданих особі військовими комісаріатами, де така особа перебувала на обліку, військовими частинами, органами, де особа проходила службу.
Так, судом встановлено, що позивач був зареєстрований в якості особи, яка шукає роботу у центрі зайнятості 22.02.2017 року.
Для призначення та виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_1 мав подати особисту заяву про призначення допомоги по безробіттю. Форма вказаної заяви затверджена додатком 1 до Порядку №613 (пункт 1 розділу II).
Проте, як встановлено у судовому засіданні позивач у період з 22.02.2017 року по 28.08.2017 року до Центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного не звертався.
Оскільки позивачу правомірно відмовлено у наданні статусу безробітного з 22.02.2017 року, у нього не виникло права на отримання допомоги по безробіттю з 22.02.2017 року.
Щодо призначення відповідачем суми виплати допомоги по безробіттю позивачу у мінімальному розмірі, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 2 Порядку № 613 та ст.23 Закону №1533-III загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю застрахованим особам не може перевищувати 360 календарних днів (особам передпенсійного віку - не більше 720 календарних днів) протягом двох років з дня її призначення.
Якщо страховий стаж протягом 12 місяців, що передують реєстрації особи як безробітної, становить шість або більше місяців, допомога по безробіттю визначається у відсотках до її середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), визначеної відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266, залежно від страхового стажу: до 2 років - 50 відсотків; від 2 до 6 років - 55 відсотків; від 6 до 10 років - 60 відсотків; понад 10 років - 70 відсотків.
Залежно від тривалості безробіття допомога по безробіттю зменшується і виплачується у відсотках до визначеного розміру: перші 90 календарних днів - 100 відсотків; протягом наступних 90 календарних днів - 80 відсотків; надалі - 70 відсотків.
Якщо страховий стаж протягом 12 місяців, які передують реєстрації особи як безробітної, менший шести місяців або особа була звільнена з останнього місця роботи на підставах, передбачених пунктами 3, 4, 7 і 8 частини першої статті 40, статтями 41 (крім пункту 5) і 45 Кодексу законів про працю України, та в разі, якщо ця робота була її останнім видом зайнятості, допомога по безробіттю призначається в мінімальному розмірі, який встановлюється правлінням Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (далі - Фонд).
Тому суд приходить до висновку, що Маріупольський міський центр зайнятості при прийнятті рішення про призначення допомоги по безробіттю ОСОБА_1 у мінімальному розмірі, діяв на підставі та в межах повноважень та у спосіб, що передбачені відповідним законодавством України. Так, позивача було звільнено у жовтні 2016 року, а звернувся до центру із особистою заявою лише у серпні 2017 року, тобто через 10 місяців, тому страховий стаж протягом 12 місяців, які передують реєстрації особи як безробітної становить 2 місяці.
Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, також не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
За змістом ст.ст. 23 та 1167 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до п.п. 2 ч.3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 32 березня 1995 року № 4 (із змінами і доповненнями від 25 травня 2001 року № 5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд у таких спорах повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Оскільки у судовому засіданні встановлено, що Маріупольський міський центр зайнятості діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені відповідним законодавством України, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача щодо стягнення з відповідача моральної шкоди.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Маріупольського міського центру зайнятості про визнання дій неправомірними , зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, задоволенню не підлягає.
Згідно з ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
Відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати стягненню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 2,5-10, 72-80, 159, 160, 171, 199-204, 205, 246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Маріупольського міського центру зайнятості (, 87539, Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Металургів, б. 84Б) про визнання дій неправомірними , зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, - відмовити в повному обсязі.
Повний текст рішення складено 23 березня 2018 року.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Голуб В.А.