Справа № 815/4132/17
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2018-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 березня 2018 року

Київ

справа №815/4132/17

адміністративне провадження №К/9901/11263/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Олендера І.Я.,

суддів: Гончарової І.А., Ханової Р.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Одеської митниці Державної фіскальної служби на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року (суддя Завальнюк І.В.) та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2017 року (судді: Яковлєв О.В. (головуючий), Запорожан Д.В., Танасогло Т.М.) у справі №815/4132/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кронас-Трейд" до Одеської митниці Державної фіскальної служби, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кронас-Трейд" (далі - позивач, Товариство) звернулась до суду з позовом до Одеської митниці Державної фіскальної служби (далі - відповідач, контролюючий орган, митний орган), третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про скасування рішення про коригування митної вартості товарів № UA500030/2017/000009/2 від 16.03.2017 та зобов'язання надати органу казначейства висновок щодо суми надмірно сплачених митних платежів (податку на додану вартість в розмірі 73 493,21 грн), яка підлягає відшкодуванню з бюджету на користь позивача.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2017 року, позовні вимоги Товариства задоволено частково, визнано протиправним та скасовано оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В частині задоволених позовних вимог суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що митний орган неправомірно відмовив позивачу у визнанні задекларованої ним митної вартості товару за основним методом митної вартості, безпідставно визначив митну вартість за другорядним методом (за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів) та прийняв оскаржуване рішення, оскільки правильність визначення позивачем митної вартості товару за ціною договору не були спростовані митним органом, а посилання останнього на наявність розбіжностей в документах та відсутність в останніх всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена чи підлягає сплаті за ці товари, не знайшли свого підтвердження.

Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволених позовних вимог, контролюючий орган подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального права, просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року, постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2017 року та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства в повному обсязі.

Доводи касаційної скарги Одеської митниці ДФС є аналогічними доводам, що були наведені в запереченнях на позовну заяву та апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, зокрема скаржник наводить норми матеріального права та посилається на їх невірне застосування, вказує на невідповідність висновків судів фактичним обставинам справи, які, на думку контролюючого органу, полягають у безпідставному визначенні позивачем митної вартості товару за ціною договору, з огляду на надання документів, які не містять всіх відомостей, які підтверджують числові значення складових митної вартості та ціни товару, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, на підставі яких проводився розрахунок, зокрема: інвойсом від 18 січня 2017 року № IF170106 передбачено 100% передоплата, проте оплату здійснено лише 14 березня 2017 року, а сума в платіжному дорученні відмінна від суми в інвойсі та декларації країни відправлення; у наданих первинних документах відсутні обов'язкові реквізити (посада, прізвище осіб відповідальних за здійснення господарської операції, особистий або електронний підпис, або інші дані що дають змогу ідентифікувати особу); не надано доказів оплати послуг перевезення, в транспортному документі вказано умови поставки EXW, проте в інвойсі зазначено інші умови поставки; у наданих до митного оформлення документах відсутні дані щодо вартості пакування, як складової митної вартості товару. Також митний орган вказує на не надання Товариством додаткових витребуваних документів для підтвердження заявленої митної вартості та обґрунтовує правомірність застосування ним другорядного методу (третій метод) - за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів.

Товариство надало відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на правильність висновків судів попередніх інстанцій про безпідставність коригування митним органом митної вартості товарів за другорядним методом, оскільки для підтвердження заявленої митної вартості за основним методом позивачем було надано необхідний пакет підтверджуючих документів та просить залишити касаційну скаргу контролюючого органу без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2017 року - без змін.

Касаційний розгляд справи проведено в попередньому судовому засіданні, відповідно до ст. 343 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року №2147-VІІІ, що діє з 15 грудня 2017 року).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивачем з метою здійснення митного контролю та оформлення придбаного товару до відділу митного оформлення № 3 митного поста «Одеса - центральний» Одеської митниці подано митну декларацію на товар «меблі з дерева», яка була прийнята до митного оформлення та зареєстрована за № UA500030/2017/002828.

Разом з митними деклараціями позивачем подано пакет товаросупровідних та комерційних документів

Митна вартість товару заявлена позивачем за основним методом, тобто за ціною договору (графа 43 митної декларації).

За результатами розгляду поданої митної декларації, відповідачем прийнято картку відмови в митному оформленні товару за митною декларацією, а також оскаржуване рішення про коригування митної вартості.

Контролюючий орган дійшов висновку про неможливість застосування першого методу визначення митної вартості, з огляду на те, що надані зовнішньоекономічний договір (контракт) від 14.12.2016 № 14-12/2016, рахунок-фактура (інвойс) від 18.01.2017 № IF170106 та інші надані документи містили розбіжності. Зокрема, інвойсом від 18.01.2017 № IF170106 передбачена 100% передоплата, проте оплату здійснено лише 14.03.2017. Також сума в платіжному дорученні відмінна від суми в інвойсі та декларації країни відправлення. Крім того, відповідно до п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну від 24.05.1995 № 88, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити як посаду та прізвище осіб відповідальних за здійснення господарської операції, особистий або електронний підпис, або інші дані що дають змогу ідентифікувати особу. В поданій бухгалтерській документації відсутні необхідні реквізити. Також зазначено, що розділом 4 договору про перевезення від 19.01.2017 № UA00187318 передбачена оплата услуг на протязі 3 днів. Рахунок датований 10.03.2017, проте оплату рахунку не надано. В транспортному документі від 24.01.2017 № JHB901241 вказані умови поставки EXW, проте в інвойсі інші умови поставки. Згідно п. 4 контракту вартість пакування включена у вартість товару, проте у наданих до митного оформлення документах відсутні дані щодо даної складової митної вартості товару.

Товариством листом від 22.05.2017 № 53/ЮР були надані додаткові пояснення та копії документів: лист постачальника із поясненнями; інвойс від 18.01.2017 №IF170106; розрахунок ціни (калькуляції) від 18.01.2017; рахунок перевізника від 10.03.2017 № 1988; договір на транспортно-експедиторське обслуговування від 15.01.2017 № SC-05691).

Контролюючим органом здійснено аналіз інформації та встановлено, що з додаткових документів декларантом надано договір на транспортно-експедиторське обслуговування. Інші документи вже надавалися митниці від час здійснення митного оформлення товарів за митною декларацією від 15.03.2017 №UA500030/2017/002828, а тому не можуть розглядатися як додаткові документи в розумінні ч. 8 ст. 55 Митного кодексу України. Також копією листа постачальника із поясненням надається відкоригований інвойс, проте згідно з відкоригованим інвойсом умови оплати залишаються незмінними, а саме передоплата. На підставі зазначеного Одеською митницею ДФС відмовлено у скасуванні рішення про коригування митної вартості товарів № UA500030/2017/000009/2 від 16.03.2017.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша ст. 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що зазначена касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 49 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VІІІ цього Кодексу та цією главою (ст.52 Митного кодексу України).

Згідно із частиною другою статті 53 Митного кодексу України до переліку документів, які декларант повинен подавати для підтвердження митної вартості товару, заявленої у декларації, і методу, обраного для її обчислення, належать: декларація митної вартості, зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності, рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об'єктом купівлі-продажу), якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару, за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару, транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів, копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню, якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Частиною третьою статті 53 Митного кодексу України передбачено, що у разі якщо документи, зазначені у частині 2 цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов'язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов'язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов'язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); виписку з бухгалтерської документації; ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; копію митної декларації країни відправлення; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Статтями 49, 51, 52, 53, 57, 58 Митного кодексу України встановлено, що митна вартість товарів, які ввозяться на митну територію України, відповідно до митного режиму імпорту, за загальним правилом обчислюється за першим методом визначення митної вартості товарів, тобто за ціною договору.

Якщо митна вартість не може бути визначена за першим методом, проводиться процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості. У ході таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, за основу може братися ціна, за якою оцінювані ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов'язаному з продавцем покупцю.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень ст. 55 цього Кодексу (ч. 3 ст. 54 Митного кодексу України).

Митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості (ч. 6 ст. 54 Митного кодексу України).

У разі якщо під час проведення митного контролю митний орган не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично (ч. 7 ст. 54 Митного кодексу України).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз наведених норм матеріального права свідчить, що обов'язок доведення митної ціни товару лежить на позивачу. При цьому митний орган у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, може витребувати додаткові документи.

Наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів є імперативною умовою, оскільки з цією обставиною закон пов'язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. При цьому в розумінні наведених статей сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відтак, наведені приписи зобов'язують митницю зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності. Разом з тим силу частини п'ятої ст. 53 Митного кодексу України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з касаційної скарги виникнення сумніву у повноті та достовірності відомостей про митну вартість товарів відповідач обґрунтував тим, що позивачем до митного оформлення надані документи, які містять такі розбіжності, зокрема інвойсом передбачена 100% передоплата, проте такої проведено не було, в платіжному дорученні сума сплачених коштів відмінна від зазначеній в інвойсі та декларації країни відправлення, у наданих первинних документах відсутні обов'язкові реквізити, не надано доказів оплати послуг перевезення, в транспортному документі вказано умови поставки EXW, проте в інвойсі зазначено інші умови поставки, у наданих до митного оформлення документах відсутні дані щодо вартості пакування, як складової митної вартості товару.

Проте судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що декларант (позивач) подав усі наявні документи, які чітко ідентифікували оцінюваний товар та містили об'єктивні і достовірні дані, які підтверджували ціну товарів, що підлягала сплаті позивачем на користь продавця, тобто підтверджували митну вартість товарів за ціною договору, а недоліки на які посилається контролюючий орган не перешкоджали визначенню фактичної вартості придбаного товару. Крім того, судом також встановлено, що позивачем включено до митної вартості товарів усі необхідні складові, визначено числові значення усіх складових митної вартості товарів, підтверджено та обґрунтовано документально усі складові митної вартості товарів - ціну, що підлягала сплаті за товар, включаючи і транспортні витрати, а також спростовано обставини, які унеможливлюють, на думку контролюючого органу, застосування основного методу визначення митної вартості товарів, зокрема:

- стосовно зауважень щодо зазначення в транспортному документі умови поставки EXW, а в інвойсі визначено інші умови поставки FOB, суди встановили, що поставка товару здійснювалася позивачем саме на умовах FOB, що відображено в зовнішньоекономічному контракті від 14 грудня 2016 року № 14-12/2016, інвойсі від 18 січня 2017 року № IF170106 та коносаменті від 24 січня 2017 року №JHB9012341, а зазначення в коносаменті порядку поставки товару EXW, жодним чином не перешкоджає митному органу перевірити митну вартість імпортованого товару;

- факт оплати за поставлений товар підтверджується платіжним дорученням 14 березня 2017 року, яке містить посилання на номер контракту, номер інвойсу, реквізити покупця та продавця, а отже в повній мірі ідентифікує господарську операцію з поставки товару та дозволяє визначити митну вартість поставленого товару, а сплачена сума коштів відповідає загальній вартості імпортованого товару, зазначеної у інвойсі. Крім того, судами попередніх інстанцій доречно зауважено, що уявлення митного органу щодо проміжку часу для внесення передоплати може не збігатися з домовленостями господарюючих суб'єктів, а питання оплати вирішуються сторонами на вільній основі, з урахуванням власних ризиків та можливостей;

- допущені в документах постачальника та перевізника неточності (відсутність певних реквізитів) усунуті шляхом надання ТОВ «Кронас-Трейд» належних документів. При цьому вказані недоліки також жодним чином не впливають на визначення митної вартості імпортованого товару, за наявності належним чином оформлених документів, надання яких передбачено Митним кодексом України;

- посилання контролюючого органу на відсутність у наданих до митного оформлення документах даних щодо такої складової митної вартості як вартість пакування є також необґрунтованими, з огляду на п. 4.1 контракту від 14 грудня 2016 року № 14-12/2016, відповідно до якого вартість упаковки та маркування входить у ціну товару, а отже вартість пакування не є витратами, які понесені покупцем (позивачем), у зв'язку з чим не є такими, що включаються до митної вартості товару.

Отже колегія суддів, враховуючи встановлені обставини справи погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що Товариство надало усі, передбачені Митним кодексом України, документи, необхідні для визначення митної вартості, та які містять повну інформацію про митну вартість та її складові частини. Натомість всупереч частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15.12.2017) контролюючий орган не довів належними, достатніми та беззаперечними доказами, що надані декларантом документи в своїй сукупності не підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена за ці товари та не дають можливість здійснити митне оформлене товару за визначеним декларантом основним методом - за ціною договору, як не довів і правових підстав для застосування другорядного методу, а саме -- за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів.

Відповідно до п. 1 частини першої ст. 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій (частина перша ст. 350 Кодексу адміністративного судочинства України).

З огляду на зазначене, враховуючи статті 49, 51, 52, 53, 57, 58 Митного кодексу України колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального та порушень процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судових рішень, а тому касаційну скаргу Одеської митниці Державної фіскальної служби на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2017 року слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 пунктом 4 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Одеської митниці Державної фіскальної служби залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2017 року у справі № 815/4132/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

І.Я.Олендер

І.А. Гончарова

Р.Ф. Ханова ,

Судді Верховного Суду