Справа № 813/4656/17
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2018-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/4656/17
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 березня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Сакалош В.М.,

за участю секретаря судового засідання Сільник Н.Є.,

представника відповідача Кульчицького М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправним і скасування наказу,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якій просить:

-визнати протиправним та скасувати пункт наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, згідно якого ОСОБА_1 включено до списку осіб, які вибувають у відрядження у м.Сєверодонецьк.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_1 15.12.2017 року було подано рапорт на ім`я командира ВЧ НОМЕР_1 про неможливість виконання наказу про довготривале відрядження в зону АТО в м. Сєверодонецьк у зв`язку з тим, що наказ про відрядження вважає необгрунтованим. Неможливість виконання наказу пояснює тим, що не знаходиться у штаті медичної служби санітарної частини ВЧ НОМЕР_1 , а лише тимчасово прикомандирована, є фельдшером-рятувальником РПДГ і тому може вибути у відрядження лише у разі потреби в зоні АТО посади фельдшера-рятувальника. Також зазначає, що відповідно до п.145 Указу Президента України «Про положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», направлення у відрядження військовослужбовців-жінок вагітних та тих, які мають дітей віком до чотирнадцяти років без їх згоди не допускається.

Разом з позовом позивачкою подано клопотання про забезпечення позову, у задоволенні якого ухвалою суду від 13 грудня 2017 року відмовлено.

Ухвалами суду від 13 грудня 2017 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання позивачка не прибула, у поданому суду клопотанні від 05.02.2018 за вх. № 501ел. просила провести розгляд справи за її відсутності за наявними у справі матеріалами, наполягала на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у письмового запереченні. Зокрема, покликається на те, що згідно зі ст. 37 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Зазначає, що ОСОБА_1 відмовилась виконати наказ, вказуючи необ`єктивні причини його невиконання, а саме - відсутність особливого періоду, перебування не на відповідних посадах для відрядження, попередні періоди відрядження, а також те, що не може відбути у відрядження, якщо з нею не буде відряджений її безпосередній керівник. У заключному слові представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити. Стосовно документів, які позивачка просила витребувати у ВЧ НОМЕР_1 , відповідач повідомив, що такі не можуть бути надані, оскільки містять службову інформацію та таким присвоєно гриф Для службового користування, а оскаржуваний наказ належить до категорії «таємно».

Заслухавши пояснення представника відповідача, допитанах в судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України №548-XIV від 24.03.1999 «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» (надалі - Статут внутрішньої служби).

Частинами другою та четвертою вступу Статуту внутрішньої служби визначено, що Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).

Дія Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, Національну гвардію України та на інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Статтею 4 Статуту визначено, що повсякденне життя і службова діяльність військовослужбовців регулюються Конституцією України, законами України, цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.

За приписами статей 5, 6 Статуту внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.

Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.

Відповідно до ст.37 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

З матеріалів справи встановлено, що 05.12.2017 року фельдшер-рятувальник прапорщик ОСОБА_1 подала на ім`я командира ВЧ НОМЕР_1 рапорт, в якому повідомила про неможливість виконання наказу про довготривале відрядження в зону АТО в м.Сєверодонецьк.

Для встановлення обставин, що передували виданню оскаржуваного наказу, який належить до категорії «таємно», судом були викликані та допитані в якості свідків тимчасово виконуючий обов`язки начальника медичної служби ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_2 та заступник начальника штабу з мобілізаційної роботи ОСОБА_3 .

Так, допитаний в якості свідка ОСОБА_2 , який тимчасово виконував обов`язки начальника медичної служби ВЧ НОМЕР_1 , повідомив, що подав рапорт про призначення на посаду лікаря (фельдшера, медичної сестри) медичного пункту зведеного авіаційного загону ВЧ НОМЕР_1 на аеродром (Сєверодонецьк) особовий склад від медичного пункту фельдшера-рятувальника прапорщика ОСОБА_1 . Стверджував, що вказаному рапорту передувала усна згода позивачки на відрядження у м.Сєверодонецьк.

Допитаний в якості свідка заступник начальника штабу з мобілізаційної роботи ОСОБА_3 , повідомив, що складені на підставі рапортів списки особового складу осіб, що вибувають у відрядження у м.Сєверодонецьк, до яких була включена позивачка, які відносять до категорії Для службового користування, були подані на погодження в оперативний підрозділ ВЧ НОМЕР_1 . Разом з тим, зазначив, що після відмови останньої вибути у відрядження, у дані списки були внесені зміни, зокрема виключення ОСОБА_1 з числа з тих осіб, що вибувають у відрядження.

Таким чином, з показань свідків встановлено, що ОСОБА_1 була виключена зі списку осіб, які вибувають у відрядження у м.Сєверодонецьк, а відтак не вказана в наказі про відрядження, який вона оскаржує.

Суд вважає за доцільне наголосити, що у розумінні приписів КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди має похідний характер від встановлення судом самого факту їх порушення, адже відсутність порушеного права, свободи чи інтересу виключає необхідність їх захисту або відновлення.

Тобто, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності в особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

У свою чергу, завданням адміністративного судочинства у силу приписів ч.1 ст.2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Відповідно до ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.2 ст.73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами в адміністративному судочинстві, згідно з ч.1 ст.72 КАС України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст. ст. 72 КАС України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Так, з долучених до матеріалів справи письмових доказів, пояснень представника відповідача та показань свідків вбачається, що заявлені позивачкою вимоги не знайшли підтвердження належними доказами. Натомість судом встановлено, що ОСОБА_1 не зазначена у переліку осіб, які вибувають у відрядження у м.Сєверодонецьк згідно оскаржуваного наказу. З наведеного слідує, що підстави позову відсутні, а відтак і права позивачки оскарженим наказом відповідача не порушені.

Оскільки у ході розгляду справи судом не встановлено порушення прав чи інтересів позивачки, це в свою чергу, нівелює можливість їх судового захисту, оскільки виключно порушені права, свободи чи інтереси особи можуть бути захищені. Таким чином, суд вирішив відмовити у задоволенні позову.

У відповідно до положень ст.139 КАС України, судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. .

Повний текст рішення складено та підписано 23.03.2018.

Суддя В.М. Сакалош