Справа № 826/959/17
Суддя: Бужак Н.П.
Дата ухвалення: 2018-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/959/17
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Троян Н.М.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року, судді: Арсірій Р.О., Кузьменко В.А., Огурцов О.П., у справі за адміністративним позовом Громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И В:

Громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просила:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України № ДМСУ № 610-16 від 02.12.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України вирішити питання про надання статусу біженця або додаткового захисту громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 .

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволення з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 народилася в Росії (РФ), в м. Ленінград, за національністю росіянка, за віросповіданням атеїстка.

07.06.2015 року залишила Російську Федерацію, виїхавши легально поїздом Санкт-Петербург Київ.

05.05.2016 року звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою - анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У зазначеній заяві громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 повідомила, що не може повернутися у країну походження, у зв`язку з вірогідністю бути підданою фізичному тиску, кримінальному та політичному переслідуванню за участь її чоловіка ( ОСОБА_2 ) у бойових діях проти російської агресії у складі українського добровольчого батальйону Свята Марія.

На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту перебувала на території України легально.

25.08.2016 року, за результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзацу п`ятого частини першої ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Після доопрацювання особової справи №2016 KYIV 0032 громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , 17.10.2016 року складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзацу п`ятого частини першої ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

28.11.2016 року, за результатами повторного доопрацювання особової справи позивачки, складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзацу п`ятого частини першої ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

02.12.2016 року Державною міграційною службо України прийнято рішення № 610-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 . Крім того, вказаним рішенням, разом з позивачкою відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту її неповнолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вважаючи вищезазначене рішення протиправним, а свої права порушеними та з метою їх відновлення, позивачка за захистом звернулась з відповідним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI , який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 зазначеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В силу вимог ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 1 ст. 7 вищезазначеного Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно із ч. 4 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Разом з тим, відповідно до ч.6 ст.8 вказаного Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням від 02.12.2016 року №610-16 Державною міграційною службою України відмовлено громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, вказаним рішенням, разом з позивачкою відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту її неповнолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, Женева, 1992 рік, Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців, (далі Керівництво), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти, в підтвердження заяв біженців, визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Крім того, порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з ч. 1 цієї статті оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивачки № 2015КУІV0032, зокрема з заявианкети від 05.05.2016 року, б/н, причиною залишення країни походження є те, що чоловік позивачки ОСОБА_2 був членом добровольчого батальйону Свята Марія та приймав участь в АТО на стороні України, а тому існувала загроза його життю та здоров`ю. Заявник зазначила причини виїзду з країни проживання - політичні.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 вересня 2015 року у справі № 750/7850/15-а, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року, визнано протиправним та скасовано рішення №3 від 17 липня 2015 року про примусове повернення з України громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , винесене завідувачем Козелецького РС УДМС України в Чернігівській області Закревською В.В.

Крім того, зазначеним рішенням суду встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 в`їхала на територію України разом з чоловіком ОСОБА_2 та малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який навчається у Вовчківській ЗОШ І-ІІ ступенів Козелецького району Чернігівської області, про що подано довідку від 05 серпня 2015 року №16.

Згідно довідки від 12 травня 2015 року №003-05/15, виданій батальйоном патрульної служби міліції особливого призначення Свята Марія, ОСОБА_2 зарахований до особового складу батальйону патрульної служби міліції особливого призначення МВС України Свята Марія та з 06 листопада 2014 року по 26 листопада 2014 року брав участь в антитерористичній операції на території Донецької області та на даний момент (час складання довідки) є бійцем батальйону Свята Марія.

Відповідно Законом України Про боротьбу з тероризмом 14 квiтня 2014 року на сході України була розпочата антитерористична операція комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Початок проведення антитерористичної операції дата набрання чинності Указу Президента України Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Район проведення антитерористичної операції був визначений Кабінетом Міністрів України у затвердженому переліку (розпорядження №1053 від 30 жовтня 2014 року). Для оперативного керівництва антитерористичною операцією був створений Штаб АТО, який очолив керівник Антитерористичного центру при СБУ України. До антитерористичної операції були залучені сили СБУ, МВС, пiдроздiли Мінiстерства оборони та Прикордонної служби, а також центральні та мiсцевi органи влади.

Враховуючи військову перевагу Російської Федерації, позицію її керівництва щодо класифікації зовнішньої військової агресії Росії як внутрішньої загрози України, з метою недопущення подальшого введення регулярних російських військ на територію України, прикритих миротворчою місією та реалізації абхазько-осетинського сценарію, 14 квітня 2014 року в Україні була розпочата антитерористична операція без введення воєнного стану. Зоною проведення антитерористичної операції було охоплено Донецьку і Луганську області, а також Ізюмський район та м.Ізюм Харківської області, що є загальновідомим фактом.

Таким чином, у разі примусового повернення позивачки, як і її чоловіка, в країну походження її свободі загрожуватиме небезпека за політичні переконання, оскільки її чоловік приймав участь в антитерористичній операції на території України.

Крім того, позивачка придбала житловий будинок АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надано до суду договір купівлі-продажу будинку від 31 березня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Козелецького районного нотаріального округу Афанасьєвою А.Ф., та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31 березня 2015 року.

Разом з тим, постановою Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 вересня 2015 року у справі №750/7847/15-а визнано протиправним та скасовано рішення №4 від 17 липня 2015 року про примусове повернення з України громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , винесене завідувачем Козелецького РС УДМС України в Чернігівській області Закревською В.В.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що рішення суду у справі № 750/7850/15-а, яке набрало законної сили, встановлено, що враховуючи участь чоловіка позивачки у антитерористичній операції на території Донецької області, наявну політичну ситуацію та відносини, що склались між Україною та країною походження позивача, беручи до уваги прихильність ОСОБА_1 та її сім`ї до країни, на території якої перебувають, тому при передачі позивачки до країни походження її свободі загрожуватиме небезпека, передбачена ч.1 ст.31 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися, зокрема із публікацій у засобах масової інформації.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч. 3 статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Разом з тим, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Крім того, мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, наявні документи і матеріали повинні бути всебічно вивчені та оцінені як щодо вирішення питання про надання статусу біженця, так і питання про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, у матеріалах справи також наявні копії публікацій з Інтернет-видань щодо політичного переслідування осіб, які перебували у зоні АТО у складі військових та добровільних формувань на стороні держави Украни у зв`язку їх громадською діяльністю.

Проте, відповідачем не було в повній мірі досліджено такі обставини та не надано їм правової оцінки з урахуванням позиції УВК ООН у справах біженців..

Також, відповідачем не здійснено жодного висновку щодо ситуації у країні походження позивачки, дотримання такою країною міжнародних стандартів з кримінального правосуддя, конституційних прав громадян, а також щодо можливих утисків громадян через їх політичні погляди.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення № 610-16 від 02.12.2016 року прийняте ДМС України з порушенням вимог національного законодавства та актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Що стосується способу захисту, який обирає суд у даній справі, а саме зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення стосовно громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, прийнятої Комітетом Міністрів від 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Натомість, відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідач має право прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або ж відмовити у задоволенні заяви.

Отже, у даному випадку для повного захисту інтересів особи, що звернулась до суду, судова колегія важає за необхідне прийняти рішення про зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення стосовно громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Таке судове рішення не порушує дискреційнні повноваження відповідача у розумінні Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, прийнятої Комітетом Міні стрів 11.03.1980 року.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких підстав, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог Громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року скасувати.

Ухвали у справі нову постанову наступного змісту.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №ДМСУ №610-16 від 02 грудня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення стосовно громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя - доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Троян Н.М.

Повний текст виготовлено: 21 березня 2018 року.