Справа № 820/651/18
Суддя: Єгупенко В.В.
Дата ухвалення: 2018-03-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2018 р. № 820/651/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Єгупенка В.В.,

розглянувши у приміщенні суду в м. Харкові за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (м. АДРЕСА_1) до Люботинської міської ради Харківської області (м. Люботин, вул. Слобожанська, 26) про визнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати дії Люботинської міської ради Харківської області щодо надання дозволу на розроблення землевпорядної документації з метою подальшої передачі земельних ділянок у приватну власність для потреб садівництва та інших потреб на землях пам'яток культурної спадщини, пам'яток архітектури загальнодержавного значення охоронний № 701, № 702 в державному реєстрі, розташованих на території м. Люботин, такими, що не відповідають вимогам Закону України "Про охорону культурної спадщини", Земельному кодексу України, статті 19 Конституції України, статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

В обґрунтування позову зазначено, що при прийнятті рішення про надання земельних ділянок в приватну власність громадянам, юридичним особам на територіях пам'яток культурної спадщини, пам'яток архітектури загальнодержавного значення відповідачем порушені вимоги чинного земельного законодавства України.

Ухвалою судді від 21.02.2018 відкрито спрощене провадження у справі за вищевказаним адміністративним позовом.

Відповідачем до канцелярії суду 12 березня 2018 року було подано відзив на адміністративний позов.

ОСОБА_1 14 березня 2018 року подано відповідь на відзив відповідача.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи адміністративного позову, відзив на нього та відповідь на відзив, суд дійшов наступного.

Судовим розглядом встановлено, що рішення Люботинської міської ради від 23 грудня 2009 року № 1014 "Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для обслуговування будівель та споруд цілісного майнового комплексу оздоровчого табору "Надія" в м. Люботині по вул. Хижного/Коцюбинського, 16а/19 АТ "Колос" (правонаступником якого є ТОВ "Колос І КО"), прийнято міською радою на підставі заяви керівництва АТ "Колос", якому вказаний цілісний майновий комплекс належав на підставі договору купівлі-продажу № 09-К від 25 лютого 2008 року та свідоцтва про право власності від 18 серпня 2008 року.

27 червня 2008 року Люботинською міською радою прийнято рішення від № 579 "Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення садівництва в місті Люботин садівничого товариство "Експрес-3".

Зазначене рішення було прийнято на підставі заяви голови садівничою товариства про передачу у приватну власність земельної ділянки членам садівничого товариства з урахуванням генерального плану організації садівничого товариства "Експрес-3", затвердженого рішенням Люботинської міської ради від 27 червня 2008 року № 578.

На підставі вказаного рішення усіма членами садівничого товариства розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), яка була погоджена у встановленому законом порядку відповідними державними органами у сфері регулювання земельних ресурсів та містобудування та затверджена рішеннями Люботинської міської ради в порядку, встановленому Земельним кодексом України, членами садового товариства були отримані Державні акти на право власності на землю та зареєстровані у Державному земельному кадастрі. Згідно Експлікацій земель, виготовлених за Формою 6-зем для кожної земельної ділянки садівничого товариства "Експрес-3", вказані земельні ділянки належать до сільськогосподарських земель. Відповідно до "Класифікації видів цільового призначення земель", затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548, землі для ведення садівництва є землями сільськогосподарського призначення.

Звертаючись до суду з даним адміністративним позовом ОСОБА_1 просив визнати дії Люботинської міської ради Харківської області щодо надання дозволу на розроблення землевпорядної документації з метою подальшої передачі земельних ділянок у приватну власність для потреб садівництва та інших потреб на землях пам'яток культурної спадщини, пам'яток архітектури загальнодержавного значення охоронний № 701, № 702 в державному реєстрі, розташованих на території м. Люботин, такими, що не відповідають вимогам Закону України "Про охорону культурної спадщини", Земельному кодексу України, статті 19 Конституції України, статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

При цьому, позивач вважає, що відповідач - Люботинська міська рада при прийнятті рішень № 579 від 27.06.2008 та № 1014 від 23.12.2009 діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Згідно ч.1 ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Як встановлено ст. 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. ст. 1, 25 цього Закону до документації із землеустрою також відносяться проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Згідно ст. 182 Земельного кодексу України, мета землеустрою полягає в забезпеченні раціонального використання та охорони земель, створенні сприятливого екологічного середовища та поліпшенні природних ландшафтів.

Статтею 19 Земельного кодексу України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:

а)землі сільськогосподарського призначення;

б)землі житлової та громадської забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

г)землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного призначення;

д)землі історико-культурного призначення;

є) землі лісогосподарського призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Отже, на законодавчому рівні закріплено різний правовий режим та особливості використання окремо земель водного фонду та окремо земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого призначення, рекреаційного призначення та історико-культурного призначення.

Положеннями частини першої статті 47 Закону України «Про землеустрій» встановлено, що проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення розробляються згідно з законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, з метою збереження природного різноманіття ландшафтів, охорони довкілля, підтримання екологічного балансу, створення місць для організованого лікування та оздоровлення людей, масового відпочинку і туризму, створення приміських зелених зон, збереження і використання об'єктів культурної спадщини, проведення науково-дослідних робіт.

Частиною другою статті 47 Закону України «Про землеустрій» встановлено, що проектами землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення визначаються місце розташування і розміри земельних ділянок, власники земельних ділянок, землекористувачі, у тому числі орендарі, а також встановлюється режим використання та охорони територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого (округи і зони санітарної (гірничо-санітарної) охорони), рекреаційного та історико-культурного (охоронні зони) призначення.

Частиною четвертою статті 47 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що порядок розробки проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Вказаним Порядком передбачено обов'язкове погодження проекту землеустрою органом земельних ресурсів природоохоронним органом, санітарно-епідеміологічною службою, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини. Погоджений проект землеустрою підлягає державній експертизі.

Таким чином, земельним законодавством чітко визначена процедура встановлення меж та режиму використання територій історико-культурного призначення, згідно з якої місце розташування, площа, межі та режим використання вказаних земель встановлюються за проектами землеустрою, розробленими, погодженими та затвердженими у порядку, встановленому законодавством, діючим на теперішній час.

Проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій історико-культурного призначення, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об'єктів визначають місце розташування і розміри земельних ділянок, власників земельних ділянок, землекористувачів, у тому числі орендарів, межі територій історико-культурного (охоронні зони) призначення, а також встановлюють режим використання та охорони їх територій.

Рішення про затвердження проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій історико-культурного призначенні одночасно є рішенням про встановлення меж таких територій.

Погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, та Законом України «Про землеустрій» (ст.30 ЗУ «Про землеустрій»)

Частиною 3 статті 186 Земельного кодексу України встановлено, що проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об'єктів погоджуються в обов'язковому порядку територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та структурним підрозділом відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району - виконавчим органом відповідної міської ради у сфері містобудування та архітектури, а також органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони культурної спадщини, структурним підрозділом відповідної обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони культурної спадщини (щодо проектів, за якими здійснюється встановлення меж територій історико-культурного призначення), територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, а на території Автономної Республіки Крим - органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань лісового господарства (щодо проектів, за якими здійснюється встановлення меж територій лісогосподарського призначення), територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, а на території Автономної Республіки Крим - органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань водного господарства (щодо проектів, за якими здійснюється встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронних зон), центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища (у разі наявності територій чи об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, земель оздоровчого, рекреаційного призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон), органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони навколишнього природного середовища, структурним підрозділом відповідної обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища (у разі наявності територій чи об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення). Проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об'єктів у зоні відчуження та зоні безумовного (обов'язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, погоджуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері управління зоною відчуження та зоною безумовного (обов'язкового) відселення.

Проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об'єктів погоджуються з власниками, користувачами земельних ділянок, які включаються до території природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об'єктів без їх вилучення, крім випадків, коли обмеження безпосередньо встановлені законом або прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об'єктів затверджуються їх замовниками.

Згідно статті 26 Закону України «Про землеустрій» замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі. Розробниками документації із землеустрою є: юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою; фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою. Взаємовідносини замовників і розробників документації із землеустрою регулюються законодавством України і договором. Подання документації із землеустрою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, для внесення відомостей до Державного земельного кадастру від імені замовника документації здійснюється її розробником, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, законодавством чітко визначена процедура встановлення меж та режиму використання територій історико-культурного призначення, згідно з якою місце розташування, площа, межі та режим використання вказаних земель встановлюються за проектами землеустрою, розробленими, погодженими та затвердженими у порядку, встановленому чинним законодавством.

Межі та площа територій, на які посилається позивач, як на землі історико-культурного призначення, проектами землеустрою в порядку, встановленому чинним законодавством не встановлені.

Окрім того, за формою державної статистичної звітності N 6-зем "Звіт про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачам угіддями та видами економічної діяльності" та формою N 2-зем "Звіт про землі, які перебувають у власності й користуванні", по місту Люботин Харківської області землі історико-культурного призначення не обліковуються.

Відповідно до ст. 32 Закону "Про охорону культурної спадщини" навколо окремих пам'яток мають встановлюватися охоронні зони. Межі та режими використання за охорони пам'яток визначаються відповідною науково-проектною документацією затверджуються відповідним органом охорони культурної спадщини. Відносини із становлення охоронних зон пам'яток архітектури врегульовані ДБН Б.2.2-2-2008 "Планування та забудова міст і функціональних територій. Склад, зміст, порядок розроблення, погодження та затвердження науково-проектної документації щодо визначення меж та режимів використання зон охорони пам'яток архітектури".

Згідно п. 1.12 ДБН Б.2.2-2-2008 відповідальними за визначення меж та режимів використання зон охорони пам'яток архітектури та містобудування є спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань містобудування і архітектури і центральний орган виконавчої влади в сфері охорони культурної спадщини.

Таким чином, діючим законодавством визначено порядок встановлення охоронних зон, межі та режими використання яких повинні бути визначені науково-проектною документацією, розробленою згідно з ДБН Б.2.2-2-2008 та затвердженою відповідним органом охорони культурної спадщини.

Як свідчать докази у справі, на теперішній час охоронні зони навколо пам'ятки культурної спадщини "Палац заміської садиби" в порядку, визначені чинним законодавством не встановлені.

Статтею 54 Земельного кодексу України передбачено, що землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Тобто, чинний Земельний кодекс України передбачає можливість перебування земель історико- культурного призначення у приватній власності.

В ст. 34 Закону України "Про охорону культурної спадщини", зазначено, що встановлення зон охорони пам'яток та затвердження меж історичних ареалів населених місць не може бути підставою для примусового вилучення з володіння (користування) земельних ділянок у юридичних та фізичних осіб за умов дотримання землевласниками та землекористувачами правил використання земель історико-культурного призначення.

Тобто, будь-яких обмежень щодо можливості для фізичних та юридичних осіб реалізувати своє право володіти, розпоряджатися та використовувати дані об'єкти, і таким чином здійснювати право власності або користування на них, діючим законодавством не передбачено.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних міських рад належить розпорядження землями відповідних територіальних громад передача їх громадянам та юридичним особам у власність або у користування. Згідно ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання у сфері земельних відносин. Статтею 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено що рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

З огляду на викладене, відповідач - Люботинська міська рада, яка є колегіальним органом, при прийнятті рішень щодо надання дозволу на розроблення землевпорядної документації, діяв на підставі та в межах наданих повноважень. Надання дозволу на розробку землевпорядної документації є виключною компетенцією відповідача, який уповноважений на прийняття рішення (надання згоди або відмову) на пленарних засіданнях більшістю голосів.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Щодо посилання відповідача у відзиві на адміністративний позов на те, що дії Люботинської міської ради з приводу прийняття рішень щодо надання дозволу на розроблення землевпорядної документації з метою подальшої передачі земельних ділянок у приватну власність для потреб садівництва та інших потреб, повинні досліджуватися в порядку цивільного судочинства, не можна визнати обґрунтованими, оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення адміністративного позовуё оскільки будь-яких доказів на підтвердження неправомірності дій Люботинської міської ради Харківської області щодо надання дозволу на розроблення землевпорядної документації, всупереч вимогам ст.ст.73, 74 КАС України, суду не надано.

Керуючись ст.ст. 8, 9, 72-77, 90, 241-246, 255, 257, 262, 263, 371 КАС України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (м. АДРЕСА_1) до Люботинської міської ради Харківської області (м. Люботин, вул. Слобожанська, 26) про визнання протиправними дій відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Роз'яснити учасникам справи, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В.В. Єгупенко