Справа № 826/9235/17
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 березня 2018 року № 826/9235/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: головуючої судді Вєкуа Н.Г., суддів Шрамко Ю.Т., Костенка Д.А. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянки Ірану ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України Головного Управління державної міграційної служби України в місті Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

Громадянин Ірану ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві, в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання громадянина Ірану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №54-17 від 10.07.2017 року про відхилення скарги на наказ ГУ ДМС в м. Києві про відмову в прийнятті заяви громадянина Ірану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою,яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, представником позивача під час судового розгляду справи наголошено, що підстава, яка слугувала підгрунттям для прийняття оскаржуваного рішення, а саме: повторне звернення позивача з підстав, аналогічних тим, що вже були предметом розгляду, є необґрунтованою, оскільки у положення Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"з того часу були внесено зміни, якими було розширено поняття "особа, яка потребує додаткового захисту ".

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги в повному обсязі.

Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечували, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних в останнього повноважень, з урахуванням того, що у даному випадку не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі.

Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Ісламської Республіки Іран, народився в Ірані, м. Бехшахер, неодружений, за національністю - перс, за віросповіданням - християнин. До України прибув легально літаком у жовтні 1993 року. У заявника відсутні документи, які посвідчують особу. Завник звертався до органів міграційної служби України в 1998 році.

У своїй заяві до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту причиною свого небажання повернення на територію Ірану позивач вказав побоювання за власне життя через зміну релігії на християнство.

Позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із належним чином оформленою заявою про визнання біженцем та, 15.09.2014 року отримав Довідку про звернення за захистом в Україні № 005174, термін дії якої закінчується 28.04.2015 року.

18.04.2015 року позивач отримав повідомлення з Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 105 в якому повідомлено, що на підставі рішення Державної міграційної служби України від 03.04.2015 № 261-15 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Вказане рішення громадянин Ірану ОСОБА_1 оскаржив до суд та ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду (справа № 826/7648/15) у задоволенні позову відмовлено повністю. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.08.2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження по даній справі.

В подальшому, як вбачається з матеріалів справи, громадянин Ірану ОСОБА_1 звернувся до управління Державної міграційної служби у м. Києві області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 228.03.2017 року, в обґрунтування якої вказано про неможливість позивача повернутися до Ірану у зв'язку зі зміною релігії, а саме прийняттям християнства.

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, Головним управлінням Державної міграційної служби в м. Києві прийнято наказ від 130 від 28.03.2017 року «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр.. Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1»

В обґрунтування вказаного наказу зазначено, що Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 вже звертався 15.09.2014 року із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до Головного управління ДМС в м. Києві, за результатами чого прийнято рішення від 03.04.2015 року №261-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке під час судового оскарження залишено без змін. Проаналізувавши заяву від 28.03.2017 року Головним управлінням ДМС в м. Києві зроблено висновок про ідентичність причин, через які позивач покинув країну громадянської належності, які були зазначені при попередньому зверненні останнього до Головного управління ДМС в м. Києві , із зазначенням того, що умови, передбачені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не змінились.

Скориставшись правом на адміністративне (досудове) оскарження наказу Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві від 28.03.2017 року №130, позивачем подано відповідну скаргу до Держаної міграційної служби України, розглянувши яку відповідачем складено висновок від 07.07.2017 року та прийнято рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 10.07.2017 року №54-17.

Вважаючи вказаний наказ та рішення необґрунтованими та такими, що порушують права та охоронювані законом інтереси позивача, він звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначений ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у якій зазначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 12 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011р. N649.

Відповідно до п. 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: встановлює особу заявника; реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків;забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку; перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; проводить дактилоскопію заявника; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; роз'яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Згідно п. 2.2 Правил №649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Відповідно до 2.4 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Вирішуючи спір, судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 раніше вже звертався до міграційної служби щодо надання міжнародного захисту в Україні.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.07.2016 року (справа № 826/7648/15) апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 квітня 2016 року - задоволено. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 квітня 2016 року - скасовано. Прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - відмовлено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.08.2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження по даній справі.

Судове рішення по адміністративній справі №826/7648/15 набрало законної сили 15.07.2016 року .

Згідно ч.5 ст. 78 КАС України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, не підлягають доказуванню в даній адміністративній справі обставини та умови, визначені у п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки вони були предметом дослідження у справі № 826/7648/15.

Отже, судом встановлено, що заявником раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як вбачається зі змісту наказу №130 Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві прийнятого від 28.03.2017 року , за переглядом якого позивач звернувся до Держаної міграційної служби України, в якості підстави для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Ірану ОСОБА_1 слугували положення частини шостої статті п'ятої Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та підстави звернення за захистом до ГУ ДМС України в м. Києві не змінились.

У своїй повторній заяві про надання статусу біженця в Україні від 28.03.2017 року позивачем не наведено обставин, які б свідчили про зміну/появу умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", необхідних для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, суд звертає увагу, що твердження представника позивача, покладені в обґрунтування заявлених позовних вимог, про неврахування відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення змін до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», якими було розширено поняття «особа, яка потребує додаткового захисту», суд вважає необґрунтованими, оскільки внаслідок таких змін, якими визначення особи, яка потребує додаткового захисту, доповнено словами «…або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань» у спірних правовідносинах не впливають на суть прийнятого рішення, як і на підстави звернення позивача з проханням про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що вказано вище.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що наказ ГУ ДМС в м. Києві № 130 від 28.03.2017 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та Рішення ДМС України № 54-17 від 10.07.2017 року про відхилення відповідної скарги є законними та обґрунтованими, а тому не підлягають скасуванню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

З наведених підстав, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити.

З урахуванням викладеного, керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 72-78, 79, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку та строки, встановлені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Вєкуа

Судді Д.А. Костенко

Ю.Т. Шрамко