Справа № 826/14369/16
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

20 березня 2018 року

справа №826/14369/16

адміністративне провадження №К/9901/4594/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Васильєвої І. А.,Пасічник С.С.,

при секретарі судового засідання Гутніченко А.М.

за участю представників:

від позивача - не з'явився,

від відповідача - Гайдая В.М. за дов. від 19.01.2018 р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2017 року у складі судді Літвінової А. В. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів Губської О. А., Парінова А. Б., Грибана І.О. у справі №826/14369/16 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач у справі, платник податків) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - податковий орган, відповідач у справі) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача від 27 квітня 2016 року № 2338-1305 за платежем "Земельний податок з фізичних осіб" у розмірі 32 195, 28 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2017 року, позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідачем не доведено правомірності своїх дій при визначенні суми податкового зобов'язання за платежем "Земельний податок з фізичних осіб".

28 грудня 2017 року відповідачем до Верховного Суду подано касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2017 року у справі №826/14369/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

В обґрунтуванні касаційної скарги вказується на помилковість висновків судів першої та апеляційної інстанцій в частині недоведеності правомірності використання податковим органом конкретного коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земель, а також площі земельної ділянки при здійсненні розрахунку суми податку на землю. До того ж в силу принципу офіційного з'ясування всіх обставин справи суд має право на витребування доказів з власної ініціативи.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для її часткового задоволення.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону оспорюване судове рішення не відповідає.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено.

27 квітня 2016 року податковим органом згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пункту 286.5 статті 286 розділу ХІІІ Податкового кодексу України винесено податкове повідомлення-рішення № 2338-1305, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем "Земельний податок з фізичних осіб" у сумі 32 195, 28 грн.

Нарахування вказаного податкового зобов'язання здійснено на підставі пункту 287.5 статті 287 та підпункту 288.7 статті 288 розділу ХІІІ Податкового кодексу України.

ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, власником нежилого приміщення АДРЕСА_1, та 1/2 частки нежилого приміщення АДРЕСА_2.

У касаційній скарзі відповідач обґрунтовує правильність проведення розрахунку з податку на землю, на підставі якого 27 квітня 2016 року позивачеві винесено податкове повідомлення-рішення № 2338-1305 та визначено суму податкового зобов'язання у розмірі 32 195, 28 грн.

Відповідно до пункту 287.5 статті 287 Податкового кодексу України визначено строк, протягом якого сплачується податок фізичними особами, а саме 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Положення підпункту 288.7 статті 288 розділу ХІІІ Податкового кодексу України містять відсилочні норми до статей 285 - 287 розділу ХІІІ Податкового кодексу України, якими визначено порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів.

Підставою для нарахування земельного податку, відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України, є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 271.1 статті Податкового кодексу України встановлено, що базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Норми пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України визначають механізм нарахування податку на землю за земельну ділянку, в тому разі, якщо на ній розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб. У такому разі податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Питання щодо нарахування плати за землю фізичними особами було предметом розгляду Верховним Судом України, який у Постанові від 07 липня 2015 року у справі № 826/12388/13-а висловив правову позицію, відповідно до якої власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Тобто, законодавством передбачено диференційований підхід при визначенні розміру податкового зобов'язання з податку на землю. З метою нарахування податку на землю податковому органу під час винесення податкового повідомлення-рішення необхідно оцінювати комплекс обставин, передбачених статтею 271 Податкового кодексу України, а також, серед іншого, з'ясовувати чи зареєстровано право власності на приміщення, що знаходяться на цій земельний ділянці, яка їх площа та цільове призначення, чи є підстави для врахування пропорційної частки прибудинкової території тощо.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі договору про поділ нежитлових приміщень в натурі та припинення спільної часткової власності ОСОБА_2 набула право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1, та 1/2 частки нежилого приміщення АДРЕСА_2.

В матеріалах справи наявна Довідка Комунального підприємства "Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі" № Н-00130/2015 про розмір нормативної грошової оцінки частини земельної ділянки, в якій як площу частини земельної ділянки зазначено 316, 27 кв.м, а потім поверх цього значення ручкою вказано цифру 288,75 кв.м (а.с. 72).

В касаційній скарзі податковий орган наводить розрахунок суми земельного податку за земельну ділянку площею 0,031627 га, тобто 316,27 кв.м., а у рядку, який нижче, виходить із площі 288, 75 кв.м.

Відповідно до частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому кожен доказ має бути належним і допустимим. Одним із критеріїв допустимості доказів є те, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Достовірне встановлення площі нежитлових приміщень, які належать платнику податків, моменту реєстрації права власності на них, визначення належності будинку АДРЕСА_1 до житлового чи нежитлового фонду, є обставинами, які мають значення для правильного вирішення справи, тобто входять до предмету доказування і повинні встановлюватися під час судового розгляду у цій категорії справ.

До матеріалів справи долучено Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, яка підтверджує реєстрацію права власності лише на одне приміщення, загальною площею 184 кв. м.

Щодо довідки про розмір нормативної грошової оцінки частини земельної ділянки № Н-00130/2015, долученої до матеріалів справи у вигляді неякісної ксерокопії, з виправленнями показників площі частини земельної ділянки кульковою ручкою, незасвідченої судом, колегія суддів зазначає, що має місце встановлення обставин судами, що мають істотне значення на підставі недопустимих доказів та доводить порушення судами норм процесуального права, яке в свою чергу є підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Інші обставини, які входять до предмету доказування, не досліджувалися судами першої та апеляційної інстанцій взагалі або досліджувалися не в повному обсязі.

У частинах четвертій та п'ятій статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України містяться положення, які передбачають офіційне з'ясування всіх обставин справи. В наслідок дії цього принципу суд зобов'язаний вжити передбачені законом заходи, які необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Верховний Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій не здійснили витребування доказів з власної ініціативи, хоча їх надання мало значення для повного і всебічного дослідження обставин справи.

Відповідно до пунктів 3 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Колегія суддів прийшла до висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок використання недопустимих доказів у справі.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2017 року у справі №826/14369/16 скасувати.

Справу №826/14369/16 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф. Ханова

Судді: І.А.Васильєва

С.С.Пасічник