Справа № 815/4725/17
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2018-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/4725/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді - доповідача Косцової І.П.
суддів Стас Л.В.
Турецької І.О.
за участю: секретаряСтефанцевої Ю.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_9 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_9 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчини дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_9 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №162 від 29.08.2017р., зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржуване рішення винесено без урахування та дослідження усіх обставин у справі, які мають значення, зокрема того, що у разі повернення до країни громадської належності йому загрожуватиме небезпека.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи свої доводи, апелянт, зокрема, зазначив, що внаслідок неповного з'ясування усіх обставин у справі суд першої інстанції дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки позивач має усі визначені законом підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Гвінеї, за національністю гвінеєць, за віросповіданням - мусульманин-суніт.

У березні 2017 року позивач на підставі національного паспорту та студентської візи перетнув кордон України та прибув до м. Одеси.

24 липня 2017 року ОСОБА_9 звернувся до Управління з питань захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду вищевказаної заяви 29 серпня 2017 року спеціалістом Управління складено висновок, в якому зазначено, що звернення особи не містить ознак визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки позивач ані під час перебування на батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвеційними ознаками визначення статусу біженця. У нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч.1 ст. 1 вищевказаного закону, через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

З урахуванням вказаного вище висновку, наказом Головного управління ДМС в Одеській області №162 від 29 серпня 2017 року прийнято рішення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням №5/1-267 від 29 серпня 2017 року ГУ ДМС України в Одеській області сповістило позивача про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та обґрунтованим, а отже підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним, з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 Закону №3671-VI, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності, має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

На підставі ч. 6 вказаної статті Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається з матеріалів справи під час проведення відповідачем співбесіди заявник стверджував, що він є членом опозиційної партії UFDG - об'єднання демократичних сил в Гвінеї та неодноразово був організатором її мітингів та зборів. Під час останнього із зібрання членів партії вбито журналіста ОСОБА_8, внаслідок чого всі присутні на зібранні особи стали переслідуватися правоохоронними органами через підзору у вбивстві. Внаслідок побоювання бути заарештованим позивач виїхав з країни громадянського походження та звернувся до Управління з відповідною заявою.

Між тим, за змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, під час аналізу заяви та особової справи міграційним органом встановлені елементи надання ОСОБА_9 завідомо неправдивої інформації та суттєві розбіжності у наданих відомостях, які останнім в судах не спростовані (а.с.129-132).

Зокрема щодо побиття правоохоронними органами його батька, наявності дружини, присутності на зборах партії, притягнення до адміністративної або кримінальної відповідальності, причини переслідування, отримання погроз, обставини, за яких дізнався про смерть наставника, факту щодо звернення до дипломатичних установ.

Водночас, міграційним органом встановлено, що поданий позивачем членський квиток має ознаки підробки, а документи для виїзду за кордон оформлені офіційно через посольство України в Сенегалі.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, а також співбесіди останнього із посадовими особами відповідача, не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для ОСОБА_9 жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а, отже, і про очевидну необґрунтованість заяви позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції належним чином з'ясовані всі обставини справи, їм надано правильну юридичну оцінку, порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б призвести до зміни чи скасування рішення суду, не встановлено. Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству, доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_9 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчини дії - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Суддя-доповідач: І.П. Косцова

Судді: Л.В. Стас

І.О. Турецька

Головуючий суддя Косцова І.П.
Судді Стас Л.В. Турецька І.О.