Справа № 826/16211/17
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2018-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 березня 2018 року № 826/16211/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
проскасування суми податкового боргу
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, у якому просив:

- скасувати суму податкового боргу у розмірі 1903,23 грн., визначену у податковій вимозі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 06 липня 2017 року №43787-17;

- скасувати рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 06 липня 2017 року №43787-17 про опис майна у податкову заставу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зауважував на тому, що оскаржувана податкова вимога і оскаржуване рішення є незаконними, оскільки прийняті всупереч вимогам законодавства. Внаслідок прийняття оскаржуваної податкової вимоги і оскаржуваного рішення відповідач порушив майнові права та законні інтереси позивача, оскільки сума, яка визначена як податковий борг, була сплачена позивачем 19 травня 2016 року та 20 травня 2016 року як частина єдиного податку за I квартал 2016 року.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що в інтегрованій картці платника податку відсутня сума податку у розмірі 1903,23 грн., в зв'язку з чим, у відповідності до ст. ст. 59, 89 Податкового кодексу України та п. 3.1 Порядку направлення органами доходів і зборів податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міндоходів від 10 жовтня 2014 року №576, позивачу було направлено податкову вимогу від 06 липня 2017 року №43787-17 та прийнято рішення про опис майна у податкову заставу від 06 липня 2017 року №43787-17.

Заслухавши доводи та заперечення сторін, за наявним клопотанням сторін, суд продовжив розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстровано 04 червня 2016 року, як фізичну особу-підприємця та взято на податковий облік у Державній податковій інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві за основним видом діяльності - КВЕД 69.10 «Діяльність у сфері права».

Фізичною особою-підприємцем 01 червня 2015 року обрано спрощену систему оподаткування.

Державною податковою інспекцією у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві 14 грудня 2016 року винесено рішення про виключення позивача з реєстру платників єдиного податку №609/26-52-13-02-38, підставою для прийняття якого стала наявність податкового боргу у розмірі 1903,23 грн. на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів відповідно до абзацу 8 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України.

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 19 січня 2017 року припинено підприємницьку діяльність.

За результатами адміністративного оскарження рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 14 грудня 2016 року №609/26-52-13-02-38 про виключення з реєстру платників єдиного податку, Державною фіскальною службою прийнято рішення від 28 квітня 2017 року №6002/Г/99-99-13-01-02-14 про результати розгляду скарги не на користь позивача.

Окружним адміністративним судом міста Києва 03 липня 2017 року відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 14 грудня 2016 року №609/26-52-13-02-38 про виключення з реєстру платників єдиного податку.

20 липня 2017 року позивач отримав податкову вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 06 липня 2017 року №43787-17 та рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 06 липня 2017 року №43787-17 про опис майна у податкову заставу.

За результатами адміністративного оскарження податкової вимоги від 06 липня 2017 року №43787-17 та рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 06 липня 2017 року №43787-17 про опис майна у податкову заставу, Державною фіскальною службою України прийнято рішення від 27 вересня 2017 року №12660/Г/99-99-17-01-14 про відмову у задоволені скарги позивача.

Вважаючи вимогу від 06 липня 2017 року №43787-17 та рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 06 липня 2017 року №43787-17 про опис майна у податкову заставу незаконними, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 46.1 статті 46 Податкового кодексу України податкова декларація, розрахунок - це документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації (пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Згідно з пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до пункту 38.1 статті 38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Пунктами 129.6, 129.7 статті 129 Кодексу передбачено, що за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», з вини банку або органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, такий банк/орган сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів, платежів до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

Не вважається порушенням строку перерахування податків, зборів, платежів з вини банку порушення, вчинене внаслідок регулювання Національним банком України економічних нормативів такого банку, що призводить до нестачі вільного залишку коштів на такому кореспондентському рахунку.

Пунктом 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Банки та їх клієнти мають право передбачати в договорах інші, ніж встановлені в абзацах першому та другому цього пункту, строки виконання доручень клієнтів.

Відповідно до пункту 22.4 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку.

Отже, обов'язок платника зі сплати податків слід вважати виконаним з часу подання до обслуговуючого банку платіжного доручення на перерахування до бюджетної системи України на відповідний рахунок Державного казначейства грошових коштів з рахунку платника у банку за наявності у нього достатнього грошового залишку на день платежу.

При цьому платник не несе відповідальності за дії банківських та кредитних установ, які беруть участь у багатостадійному процесі сплати та перерахування податків до бюджету.

Також, платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції. Зазначені норми встановлено пунктом 129.6 статті 129 Кодексу (Лист ДФС від 16.10.2015 року № 9647/Б/99-99-10-03-02-14).

Аналогічна правова позиція викладена в Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14 лютого 2017 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем сплачено єдиний податок за перший квартал 2016 року, що підтверджується платіжним дорученням №ПН536263 від 19 травня 2016 року у сумі 1900,00 грн., через Київське відділення №5 ПАТ «Банк Михайлівський», та 20 травня 2016 року у сумі 150,00 грн. через відділення №513 АТ «УкрСиббанк», що підтверджується квитанцією №109.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача наголошував на тому, що в інтегрованій картці платника податків відображаються лише платіжні документи, які зараховано на рахунки органів Казначейства та отримані органами ДФС від органів Казначейства, у вигляді технологічних файлів та виписок з рахунків у вигляді електронного реєстру розрахункових документів. Оскільки від органів Казначейства не надійшла інформація щодо сплати позивачем податку, за останнім рахується податковий борг.

При цьому, відповідач не заперечував сплати позивачем до банку суми податку та вказував на те, що за таких обставин податковий орган не застосовував до позивача штрафну санкцію та пеню, однак, відповідно до наданої від Казначейства інформації та пункту 129.6 статті 129 Податкового кодексу України, платник податку не звільняється від погашення основного боргу.

З огляду на вищевикладене та, зокрема, на положення 14.1.175 пункту 14.1 статті 14, пункту 38.1 статті 38, пунктів 129.6, 129.7 статті 129 Податкового кодексу України, суд вважає за необхідне звернути увагу на практику Європейського Суду з прав людини, зокрема, на рішення у справі «Щокін проти України», «Серков проти України», в яких ЄСПЛ дійшов висновку, що по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

У справі «Ятрідіс проти Греції» ЄСПЛ зауважив, що «Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення пункту 1 передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності та не було свавільним».

На думку суду, покладення на платника податку повторно обов'язку сплатити податок, який ним уже був сплачений у встановлений законом строк, а в подальшому описувати майно, що належить платнику, у податкову заставу, - є протиправним.

Беручи до уваги викладене, враховуючи надані докази та підстави позову, суд вказує про обґрунтованість позовних вимог та достатність підстав для задоволення останніх.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись вимогами статтями 72-77, 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Скасувати суму податкового боргу у розмірі 1903,23 грн., визначену у податковій вимозі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 06 липня 2017 року №43787-17.

3. Скасувати рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 06 липня 2017 року №43787-17 про опис майна у податкову заставу.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (02166, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, м. Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, ) понесені судові витрати у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень 00 коп.).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко