Справа № 826/9286/17
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 березня 2018 року № 826/9286/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: головуючої судді Вєкуа Н.Г., суддів Костенка Д.А., Шрамко Ю.Т. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянки Сомалі ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України

третя особа Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Громадянка Сомалі ОСОБА_2 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа- Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві, в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання громадянки Сомалі ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №41-17 від 12.06.2017 року про відхилення скарги на наказ ГУ ДМС в м. Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою,яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Сомалі ОСОБА_2 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що громадянка Сомалі перебуває за її межами, у зв'язку із загостренням внутрішнього збройного конфлікту на території Сомалі, що унеможливлює повернення позивача в країну походження. Була змушена залишити територію Сомалі та шукати захист в Україні з огляду на об'єктивні обставини, які викликали обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров'я в умовах внутрішнього збройного конфлікту, а також зважаючи на системний характер порушень прав людини на території Сомалі. При цьому зазначає, що влада Сомалі не здатна забезпечити захист позивачеві від системного порушення прав людини, оскільки сама і є агентом незаконного переслідування. Відтак, позивач вважає, що управління Державної міграційної служби у м. Києві дійшло передчасного висновку, всупереч вимог Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи проти позову заперечував з підстав викладених у письмових запереченнях, в яких зазначив про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних повноважень.

Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Сомалі, народилась в Сомалі, в м. Могадішо, неодружена, за національністю - мигдан, віросповідання - іслам, суніт, виїхала із Сомалі 15.07.2014 р. нелегально автомобілем до Ефіопії, потім до РФ. Державний кордон України перетнула нелегально. Документи, які посвідчують особу, відсутні. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебувала нелегально. Заявниця звернулась до органів міграційної служби України вперше. До міграційних служб інших країн не зверталася.

Так, позивач 20.01.2015 р. звернувся до ГУ ДМС України м. Києві із заявою №14 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому позивачем зазначено, що вона виїхала та не бажає повертатися до країни постійного проживання через погрози її життю зі сторони озброєного угрупування «Аль-Шабаб».

Рішенням ДМС України від 18.09.2015 р. №663-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення громадянка Сомалі ОСОБА_2 оскаржила до суд та постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.08.2016 року (справа № 826/5281/16), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2016 року, у задоволенні позову відмовлено повністю. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.11.2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження по даній справі.

Надалі, 02.02.2017 року ОСОБА_2 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві з новою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначила, що буда змушена залишити Сомалі з політичних причин, а також через ризик бути вбитою внаслідок постійного діючого збройного конфлікту. Також, позивач зазначила, що її родина загинула у 2013 році внаслідок вибуху будинку, через те, що її брат працював на уряд, будучи міліціонером.

02.02.207 року наказом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 45 громадянці Сомалі ОСОБА_2 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У зв'язку з тим, що громадянці Сомалі ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та підстави звернення за захистом до ГУ ДМС України в м. Києві не змінились, згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Державною міграційною службо України сформовано повідомлення відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 02.02.2017 року №10.

Скориставшись правом на адміністративне (досудове) оскарження наказу Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві від 02.02.2017 року №45, позивачем подано відповідну скаргу до Держаної міграційної служби України, розглянувши яку відповідачем прийнято рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 12.06.2017 року №41-17.

Вважаючи вказаний наказ та рішення необґрунтованими та такими, що порушують права та охоронювані законом інтереси позивача, він звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначений ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у якій зазначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 12 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011р. N649.

Відповідно до п. 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: встановлює особу заявника; реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків;забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку; перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; проводить дактилоскопію заявника; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; роз'яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Згідно п. 2.2 Правил №649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Відповідно до 2.4 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Вирішуючи спір, судом встановлено, що позивач - ОСОБА_2 раніше вже зверталась до міграційної служби щодо надання міжнародного захисту в Україні.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.08.2016 року (справа № 826/5281/16), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2016 року, у задоволенні позову відмовлено повністю. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.11.2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження по даній справі.

Судове рішення по адміністративній справі №826/5281/6 набрало законної сили 20.10.2016 року.

Згідно ч.5 ст. 78 КАС України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Вищезазначеним судовим рішення встановлено, що заявник не приймала участі у політичній чи релігійній діяльності, не була членом жодних організацій чи політичних партій. Не приймала участі у демонстраціях проти влади. Побоювання, які виникли у заявника мають суто суб'єктивний характер і не підтвердженні жодними документальними даними, заявник не має доказів наявності погроз у її бік, як і не має інших документальних підтверджень своїх слів. Крім того, зазначено, що а даними міжнародного інституту економіки та миру (інтернет - ресурс) у 2014 році Україна входила в 20 найнебезпечніших країн світу, в той час як Ефіопія була помірно небезпечною.

Таким чином, не підлягають доказуванню в даній адміністративній справі обставини та умови, визначені у п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки вони були предметом дослідження у справі № 826/5281/16.

Отже, судом встановлено, що заявником раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У своїй повторній заяві про надання статусу біженця в Україні від 02.02. 2017 року позивачем не наведено обставин, які б свідчили про зміну/появу умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", необхідних для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

На підставі викладеного, враховуючи, що в повторній заяві позивача про визнання громадянки Сомалі ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до країни свого походження, суд погоджується з доводами відповідача, що заява позивача є необґрунтованою та не містить підстав для надання захисту в Україні.

Рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняті відповідачем на підставі ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки заявникам раніше вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, та зазначені умови не змінилися.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що наказ ГУ ДМС в м. Києві № 45 від 02.02.2017 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та Рішення ДМС України № 41-17 від 12.06.2017 року про відхилення відповідної скарги є законними та обґрунтованими, а тому не підлягають скасуванню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

З наведених підстав, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити.

З урахуванням викладеного, керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 72-78, 79, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку та строки, встановлені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Вєкуа

Судді Д.А. Костенко

Ю.Т. Шрамко