Справа № 826/15759/16
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2018-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 березня 2018 року 08:30 № 826/15759/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Пащенка К.С., суддів Чудак О.М., Шейко Т.І., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет споруНаціонального банку України, Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль»,
про представники сторін:зобов'язання вчинити певні дії, позивача: не з'явився, НБУ: Каратун Т.В., ДПІ в м. Ужгороді: не з'явився, ПАТ «Райффайзен банк Аваль»: не з'явився,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України (далі - НБУ), Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області (далі - податковий орган, Ужгородська ОДПІ), в якому просила:

зобов'язати НБУ надати інформацію на запит позивача від 29.08.2016, а в разі її відсутності провести перевірку відділення № 8 Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» (м. Ужгород, Театральна, 19) з питань списання дебюторської заборгованості за кредитним договором від 30.05.2006 № 014/4074/74/26204, укладеного між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» на підставі постанови НБУ від 13.09.2010 № 424 «Про затвердження Порядку формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості» (далі - постанова НБУ від 13.09.2010 № 424);

зобов'язати Ужгородську ОДПІ здійснити наступні дії: письмово підтвердити чи спростувати виконання банком постанови НБУ від 13.09.2010 № 424 у відповідності до пп. 12.3.13 п. 12.3 ст. 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» з урахуванням змін, внесених Законом України від 20.05.2010 № 2275-У списання дебіторської заборгованості по кредитному договору від 30.05.2006 № 014/4074/74/26204 укладеного між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» (далі - третя особа, ПАТ «Райффайзен банк Аваль»).

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що позивач звернувся із запитами до НБУ та податкового органу, проте, всупереч вимогам Закону України «Про звернення громадян» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» останніми не надано відповідей по суті таких звернень.

Водночас, представником позивача до суду подано клопотання про розгляд справи без його участі та без участі позивача.

В судовому засіданні представник НБУ проти позову заперечував, зазначивши, що НБУ не є розпорядником запитуваної інформації та підстави для проведення перевірки, яку просив провести позивач, відсутні. Крім цього, представник наголосив, що списання безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника. Таке списання фінансового активу з балансу банку не встановлює, не змінює та не припиняє вимог кредитора до боржника за кредитним договором.

Представник Ужгородської ОДПІ надіслав до суду заперечення, в яких просив відмовити у задоволені позовних вимог, з огляду на необґрунтованість заявленого позову.

Не зважаючи на належне повідомлення про час та місце розгляду справи позивач, відповідач - Ужгородська ОДПІ та третя особа явку своїх представників у судове засідання 07.02.2018 не забезпечили, з урахуванням чого адміністративна справа відповідно до ст.ст. 194, 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), розглядається у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

19.01.2016 позивач звернулась до Ужгородської ОДПІ із запитом на інформацію, в якому просила надати копію акту перевірки відділення № 8 ПАТ «Райффайзен банк Аваль» (м. Ужгород, Театральна, 19) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 по 18.01.2016 та розшифровку безнадійної заборгованості, списаної за рахунок страхового резерву банку, а також письмово підтвердити чи спростувати виконання третьою особою постанови НБУ від 13.09.2010 № 424 у відповідності до пп. 12.3.13 п. 12.3 ст. 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» з урахуванням змін, внесених Законом України від 20.05.2010 № 2275-У з питань списання дебіторської заборгованості по кредитному договору від 30.05.2006 № 014/4074/74/26204 укладеного між позивачем та ПАТ «Райффайзен банк Аваль».

Ужгородська ОДПІ листом від 28.01.2016 № 272/0/07-01-11-02 у відповідь на вказаний запит повідомила, що запитувана інформація стосується третьої особи, інтереси якої охороняються законом, а отже така інформація відноситься до інформації з обмеженим доступом, а тому не може бути надана.

29.08.2016 позивач звернулась до НБУ із запитом на інформацію, в якому просила повідомити, чи списано заборгованість банком згідно постанови НБУ від 13.09.2010 № 424 по кредитному договору від 30.05.2006 № 014/4074/74/26204, а також повідомити чи повернуто банком згідно постанови НБУ від 13.09.2010 № 424 резервування банку по кредитному договору від 30.05.2006 № 014/4074/74/26204.

У відповідь на вказаний запит НБУ листом від 06.09.2016 № 20-0007/74481 повідомив позивача, що листом від 30.12.2015 № 20-06007/105680 вже надавав відповідь з порушених у запиті питань.

Поряд з цим, листом від 30.12.2015 № 20-06007/105680 НБУ повідомив позивача про те, що не є розпорядником інформації і не має документів, що підтверджують формування та використання ПАТ «Райффайзен банк Аваль» резерву за кредитною заборгованістю позивача, вся інформація та документи, які стосуються кредитних правовідносин між третьою особою та позивачем за кредитним договором від 30.05.2006 № 014/4074/74/26204 знаходяться безпосередньо у ПАТ «Райффайзен банк Аваль».

Вважаючи такі відмови у наданні запитуваної інформації необґрунтованими, позивач звернувся з позовом до суду.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст. 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

При цьому, відповідно до ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

В той же час, ч.ч. 1, 4, 5 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація. Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше. Не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; 4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Статтею 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що розпорядники інформації зобов'язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, якщо, зокрема, розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

Так, зі змісту позовної заяви видно, що позивач просила суд зобов'язати НБУ надати інформацію на запит позивача від 29.08.2016, а в разі її відсутності провести перевірку відділення № 8 Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» (м. Ужгород, Театральна, 19) з питань списання дебюторської заборгованості за кредитним договором від 30.05.2006 № 014/4074/74/26204, укладеного між позивачем та ПАТ «Райффайзен банк Аваль» на підставі постанови НБУ від 13.09.2010 № 424.

Судом встановлено, що 30.05.2006 між Акціонерно-поштово-пенсійним банком «Аваль» (Кредитор), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен банк Аваль», та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено договір кредиту № 014/4074/74/26204, відповідно до умов якого кредитор зобов'язується надати позичальнику кредит у розмірі 40000,00 доларів США з оплатою 12,00 % річних на строк не пізніше 29.05.2026.

У грудні 2010 року, на виконання вимог постанови НБУ від 13.09.2010 № 424, НБУ розіслав банкам лист від 13.09.2010 № 40-511/5841-22084, яким рекомендував фінансовим установам списати безнадійну заборгованість до 30.12.2010.

У позовній заяві позивач посилається на те, що згідно п. 3 постанови НБУ від 13.09.2010 № 424 у разі списання безнадійної заборгованості за кредитами банк одночасно списує нараховані проценти за цими кредитами за рахунок сформованих резервів.

Так, згідно з п. 1 постанови НБУ від 13.09.2010 № 424, яка втратила чинність 04.07.2011 та на яку посилається позивач в обґрунтування запиту на інформацію, адресованого НБУ передбачено, що банк формує резерви (страхові резерви) за кредитами та нарахованими за ними процентами (далі - резерви) самостійно в розмірі та порядку, установлених Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженим постановою НБУ від 06.07.2000 № 279 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 03.08.2000 за № 474/4695.

Банк має право самостійно списати (відшкодувати) за рахунок резервів безнадійну заборгованість за кредитами позичальників - юридичних осіб, фінансова діяльність яких визначена як незадовільна, та позичальників - фізичних осіб, фінансовий стан яких визначено як нестабільний або незадовільний, за якою платежі за основним боргом та/або нарахованими доходами прострочені понад 90 днів та яка обліковується за окремими аналітичними рахунками з обліку безнадійної заборгованості (далі - безнадійна заборгованість) (п. 3 постанови НБУ від 13.09.2010 № 424).

Відповідно до п. 4 постанови НБУ від 13.09.2010 № 424 рішення про списання безнадійної заборгованості за кредитами та нарахованими за ними процентами приймається правлінням банку.

Згідно з п. 8 постанови НБУ від 13.09.2010 № 424 списання безнадійної заборгованості за кредитами та нарахованими за ними процентами не є підставою для припинення вимог банку до позичальника. Банк у період відповідно до законодавства України продовжує роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, який згідно з вимогами ст. 19 Конституції України діє лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 55 Закону України «Про Національний банк України» головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України. Національний банк здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. Національний банк не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк визначає розміри, порядок формування та використання резервів банків для покриття можливих втрат за кредитами, резервів для покриття валютних, відсоткових та інших ризиків банків. Резерви для покриття можливих фінансових ризиків, а також фонду гарантування вкладів громадян створюються за рахунок доходу до оподаткування відповідно до законодавства України.

Отже, постанова НБУ від 13.09.2010 № 424 регламентувала формування банками резервів, процедуру списання безнадійної заборгованості за рахунок резервів, відображення в бухгалтерському обліку формування резервів, однак жодним чином не регламентувала правовідносини між сторонами зобов'язання, зокрема, сторонами кредитних договорів.

За таких обставин, законодавством не передбачено, що НБУ повинен володіти інформацією щодо списання банками безнадійної заборгованості позичальників, а лише встановлено, що НБУ визначає розміри, порядок формування та використання резервів банків для покриття можливих втрат за кредитами, резервів для покриття валютних, відсоткових та інших ризиків банків, тобто здійснює нормативне регулювання такого списання та формування резервів. Обов'язок комерційних банків передавати інформацію про списання безнадійної заборгованості позивальників до НБУ чинним законодавством не передбачений, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що НБУ не є розпорядником інформації, запитуваної позивачем у запиті від 29.08.2016.

Щодо проведення НБУ позапланової перевірки ПАТ «Райффайзен банк Аваль», суд зазначає наступне.

Здійснення інспекційних перевірок банків регулюється Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Положенням про планування та порядок проведення інспекційних перевірок, затвердженого постановою правління Національного банку України від 17.07.2001 № 276 (далі - Положення № 276).

Відповідно до ст. 71 Закону України «Про банки і банківську діяльність» перевірка банків здійснюється відповідно до плану, затвердженого НБУ. Планова перевірка здійснюється не частіше одного разу на рік. НБУ може прийняти рішення про проведення позапланової перевірки банку при наявності обґрунтованих підстав.

Згідно з п. 2.2 Положення № 276 для складання планів інспекційних перевірок Національний банк аналізує, зокрема, звернення, скарги вкладників, кредиторів та інших юридичних і фізичних осіб.

Відповідно до п. 1.8 Положення № 276 НБУ має право прийняти рішення про проведення позапланової інспекційної перевірки за наявності обґрунтованих підстав. Такими підставами, є: виявлення під час здійснення безвиїзного нагляду (у тому числі за результатами аналізу статистичної звітності) суттєвого погіршення фінансового стану банку/філії іноземного банку; наявність фактів, що можуть свідчити про здійснення об'єктом перевірки ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників або інших кредиторів; виявлення фактів подання Національному банку недостовірної інформації та/або звітності; зміна власника (власників) істотної участі в банку або голови ради та/або голови правління банку; набуття банком статусу спеціалізованого; надходження повідомлення від банку про відкриття відокремленого підрозділу або виявлення фактів початку діяльності відокремленого підрозділу банку без повідомлення про його відкриття; наявність фактів, що можуть свідчити про здійснення банком діяльності без відповідних ліцензій і дозволів та/або здійснення відокремленим підрозділом банку виду діяльності без надання банком права на його здійснення; надходження повідомлення від банку про початок нового виду діяльності або надання нового виду фінансових послуг (крім банківських) або виявлення фактів початку такої діяльності без повідомлення Національного банку; звернення банку щодо отримання ліцензії чи дозволів, передбачених законодавством України; ненадання інформації, документів або їх копій за письмовим запитом Національного банку в установлені строки; необхідність перевірки інформації, викладеної в запереченнях до довідки про перевірку/звіту про інспектування; віднесення банку до категорії проблемних; надходження інформації від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) до Національного банку про виявлені ФГВФО порушення банками вимог законодавства України; надходження повідомлення від ФГВФО до Національного банку про необхідність проведення інспекційної перевірки неплатоспроможного/перехідного банку у зв'язку з необхідністю підтвердження приведення його діяльності у відповідність до вимог банківського законодавства України щодо дотримання нормативів капіталу та ліквідності.

Суд вказує на те, що п. 1.8 Положення № 276 містить вичерпний перелік підстав для проведення позапланової інспекційної перевірки, серед яких підстави для проведення позапланової перевірки за зверненнями, запитами фізичних осіб відсутні.

Таким чином, проведення перевірки ПАТ «Райффайзен банк Аваль» за запитом позивача чинним законодавством не передбачено, як наслідок, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог заявлених до Ужгородської ОДПІ, суд виходить з наступного.

Позивач стверджує, що Ужгородська ОДПІ не надала належної відповіді на запит від 28.01.2016, проте, на думку позивача, податковий орган має інформацію, щодо стану рахунку клієнта у ПАТ «Райффайзен банк Аваль» і також за допомогою перевірки може дізнатись чи ПАТ «Райффайзен банк Аваль» дотримується вимог податкового, валютного та іншого законодавства, та дізнатись чи заборгованість позивача списана за рахунок страхового резерву банку.

В той же час, зі змісту запита від 19.01.2016 до Ужгородської ОДПІ видно, що позивач просить надати копію акту перевірки відділення № 8 ПАТ «Райффайзен банк Аваль» (м. Ужгород, Театральна, 19) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 по 18.01.2016 та розшифровку безнадійної заборгованості, списаної за рахунок страхового резерву банку в частині списання дебіторської заборгованості, списаної за рахунок страхового резерву банку, а також письмово підтвердити чи спростувати виконання банком постанови НБУ від 13.09.2010 № 424 у відповідності до пп. 12.3.13 п. 12.3 ст. 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» з урахуванням змін, внесених Законом України від 20.05.2010 № 2275-У списання дебіторської заборгованості по кредитному договору від 30.05.2006 № 014/4074/74/26204 укладеного між позивачем та ПАТ «Райффайзен банк Аваль».

При цьому, у позовній заяві позивач вказує на те, що у своєму запиті від 19.01.2016 вона просила не стільки надати інформацію, як просила вчинити активні дії, які полягали у тому, що потрібно було здійснити позапланову перевірку відділення № 8 ПАТ «Райффайзен банк Аваль» (м. Ужгород, Театральна, 19) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 по 18.01.2016, але якщо дана перевірка проводилась то надати копію відповідного акта чи надати інформацію з такого акта.

Листом від 28.01.2016 № 272/0/07-01-11-02 Ужгородська ОДПІ у відповідь на вказаний запит повідомила, що у неї відсутня можливість та законні підстави для надання акту перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного чи іншого законодавства за період з 01.01.2010 по 18.01.2016 та розшифровку безнадійної заборгованості, списаної за рахунок страхового резерву банку, а також письмово підтвердити чи спростувати виконання ПАТ «Райффайзен банк Аваль» постанови НБУ від 13.09.2010 № 424, з огляду на те, що запитувана інформація відноситься до інформації з обмеженим доступом, а тому не може бути надана без згоди банку.

Згідно з пп. 17.1.9 п. 17.1 ст. 17 Податкового кодексу України (далі - ПК України) платник податків має право на нерозголошення контролюючим органом (посадовими особами) відомостей про такого платника без його письмової згоди та відомостей, що становлять конфіденційну інформацію, державну, комерційну чи банківську таємницю.

Разом з тим, відповідно до пп. 21.1.6 п. 21.1 ст. 21 ПК України посадові особи контролюючих органів зобов'язані не допускати розголошення інформації з обмеженим доступом, що одержується, використовується, зберігається під час реалізації функцій, покладених на контролюючі органи.

При цьому, згідно з ст. 20 Закону України «Про інформацію» за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

До публічної інформації з обмеженим доступом належить конфіденційна інформація, таємна та службова інформація. (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про інформацію»).

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність» інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками, зокрема, на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи.

Інформація, яка міститься в актах перевірки платників податків, у тому числі щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третіми особами при наданні послуг банку, може містити банківську таємницю.

Обмеження щодо її розголошення встановлені ст.ст. 60 та 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», як наслідок, така інформація не може бути розголошена податковим органом після її отримання без згоди банку.

Суд не приймає до уваги доводи позивача про порушення податковим органом вимог Закону України «Про звернення громадян», з огляду на те, що запит на інформацію від 19.01.2016 оформлений відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» і не містить ознак звернення громадян відповідно до ст. 3 Закону України «Про звернення громадян», а саме: не містить пропозицій, зауважень, клопотання чи скарги.

Отже, після детального з'ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд приходить до висновку, що податковим органом правомірно відмовлено позивачу у наданні інформації на запит від 19.01.2016, відтак позовні вимоги до Ужгородської ОДПІ є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо посилання позивача у позовній заяві на необхідність проведення податковим органом позапланової перевірки відділення № 8 ПАТ «Райффайзен банк Аваль» (м. Ужгород, Театральна, 19), суд вказує на наступне.

Так, згідно з пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

В той же час, вичерпний перелік підстав проведення документальної позапланової перевірки наведений у ст. 78 ПК України, серед яких підстави для її проведення за зверненнями та запитами фізичних осіб також відсутні.

При цьому, аналізуючи зміст запиту на інформацію від 19.01.2016 позивачем не заявлялася вимога до податкового органу про проведення позапланової перевірки відділення № 8 ПАТ «Райффайзен банк Аваль» (м. Ужгород, Театральна, 19), також в такому запиті відсутня податкова інформація, яка свідчить про порушення вимог податкового законодавства з боку платника податків, а містить лише вимогу про підтвердження фактів, в яких зацікавлений позивач, що не передбачено законодавством, як на підставу для проведення контролюючим органом документальної позапланової перевірки вказаного відділення

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються її позовні вимоги, суду не надала.

Натомість відповідачі довели суду відсутність протиправних дій зі свого боку.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення відповідно до ст. 255 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя К.С. Пащенко

Судді О.М. Чудак

Т.І. Шейко