Справа № 826/1199/17
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

14 березня 2018 року 10:24 № 826/1199/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., за участю секретаря судових засідань Огнивого Д.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомМіністерства Юстиції України
до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 21.10.2016 № та від 21.10.2016 №,
за участю:

представника позивача - Пантюхової Л.Р.

представника відповідача - Черевичної В.О.

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 14 березня 2018 року проголошено скорочену (вступну та резолютивну) частини рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Міністерство Юстиції України звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, у якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 21.10.2016 № та від 21.10.2016 №.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві протиправно, на підставі хибних висновків акта перевірки від 04.10.2016 №237/26-15-14-04-01-10/00015622, прийняло податкові повідомлення-рішення від 21.10.2016 № та від 21.10.2016 №. Так, позивач зазначив, що на сторінці 7 Акту перевірки, встановлено, що за результатами опрацювання податкових періодів, починаючи з періоду виникнення від'ємного значення, відповідачем не встановлено наявності розбіжностей у податковій звітності за грудень 2014 року, лютий 2015 року, вказані обставини були відображені в запереченнях Міністерства юстиції України до Акту перевірки, проте відповідачем взяті до уваги не були.

Відповідач проти позову заперечив з огляду на обґрунтованість висновків акта перевірки від 04.10.2016 №237/26-15-14-04-01-10/00015622 та відповідно, податкових повідомлень-рішень від 21.10.2016 № та від 21.10.2016 №. Так, відповідачем зазначено про необґрунтоване завищення позивачем суми бюджетного відшкодування за лютий 2015 року.

Відповідно до пункту 10 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Під час судового розгляду справи судом оголошувались перерви для отримання додаткових доказів по справі, також розгляд справи відкладався.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування Міністерством юстиції України бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за лютий 2015 року.

Перевіркою встановлено наступні порушення Міністерством юстиції України:

- пункту 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність Україні», зі змінами, пункту 198.2 статті 198, пункту 200.1, пункту 200.2 статті 200 Податкового кодексу України, а саме - занижено суму податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню за підсумками поточного звітного (податкового) періоду з урахуванням залишку від'ємного значення попереднього звітного (податкового) періоду та сплачується до загального/спеціального фонду державного бюджету за грудень 2014 року на 26 144, 00 грн.;

- пункту 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність Україні», зі змінами, пункту 198.2 статті 198, пункту 200.1, пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, а саме - завищено заявлену суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість за лютий 2015 року на 10 349 053, 00 грн..

За наслідками перевірки Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві складено акт від 04.10.2016 №237/26-15-14-04-01-10/00015622 (далі - Акт перевірки).

Не погоджуючись з висновками Акту перевірки, позивач подав до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві заперечення на Акт перевірки.

За результатами розгляду заперечення, поданого Міністерством юстиції України, відповідачем було прийнято рішення від 31.10.2016 №9639/9/26-15-14-04-01, яким висновки Акту перевірки залишено без змін та прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

від 21.10.2016 №, яким позивачеві визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 32 642, 50 грн., у тому числі: 26 144, 00 грн. - основний платіж, 6 528, 50 грн. штрафні (фінансові) санкції;

від 21.10.2016 №, яким позивачеві зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за лютий 2015 року на суму 10 349 053, 00 грн., та застосовано штрафні санкції у розмірі 2 587 263, 25 грн..

Міністерство Юстиції України, не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями, звернулось до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з пунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Статтею 200 Податкового кодексу України встановлено порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків.

Пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України передбачено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з пунктом 200.2 статті 200 Податкового кодексу України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації,

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (пунтк 200.1 статті 200 Податкового кодексу України).

Як вбачається з акта перевірки Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 04.10.2016 №237/26-15-14-04-01-10/00015622, висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблено з огляду на те, що Міністерством юстиції України було неправильно сформовано, а саме завищено, в декларації з податку на додану вартість за лютий 2015 року, суму бюджетного відшкодування внаслідок господарських взаємовідносин із державним підприємством «Інформаційний центр».

При цьому, що стосується першого епізоду порушення позивачем норм податкового законодавства, щодо заниження суми податку на додану вартість, яка сплачується до державного бюджету за грудень 2014 року, за яким винесено податкове повідомлення-рішення від 21.10.2016 №, то суд зазначає, що перевірка здійснювалась контролюючим органом за лютий 2015 року, проте висновки акту перевірки в частині зазначеного порушення зроблені за грудень 2014 року. Описова частина акту перевірки від 04.10.2016 взагалі не містить аналізу правопорушення податкового законодавства по першому епізоду, що зазначений у висновках даного акту та за яким винесено податкове повідомлення-рішення від 21.10.2016 №.

У судовому засіданні відповідач також не пояснив на підставі яких даних приймалось податкове повідомлення-рішення від 21.10.2016 №.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено обґрунтованості винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 21.10.2016 №, а тому позовні вимоги в частині скасування податкового повідомлення-рішення від 21.10.2016 № підлягають задоволенню.

Стосовно порушення позивачем пункту 1 статті 9 Закону України "про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пункту 198.2 статті 198, пункту 200.1, пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України та, як наслідок, завищення суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість за лютий 2015 року на суму 10 349 053, 00 грн., то суд зазначає наступне.

Матеріали справи свідчать, що між Міністерством юстиції України (далі - Замовник) та Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (далі - Виконавець) було укладено договір про закупівлю послуг від 06.02.2013 №6-2-13, згідно якого в порядку і на умовах, встановлених цим Договором, Виконавець зобов'язується надавати Замовнику послуги, пов'язані з базами даних, (забезпечення функціонування реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України та центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сферах державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, далі - Послуги, код Державного класифікатора продукції та послуг - 72.40.1), а Замовник - приймати та оплачувати надані послуги.

Відповідно до розділу 5 «Надання послуг» договору про закупівлю послуг від 06.02.2013 №6-2-13 термін надання послуг: 01.01.2013 - 30.06.2013.

Виконавець надає Замовнику послуги пов'язані з базами даних, (забезпечення функціонування реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України та центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сферах державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно), а саме: забезпечення технічного, технологічного супроводження реєстрів, забезпечення надання доступу до реєстрів, захист і збереження даних, що містяться в реєстрах, забезпечення надання витягів з реєстрів, здійснення реєстрації у реєстрах, пошуку інформації та відомостей у реєстрах тощо.

Місце надання послуг: Міністерство юстиції України.

Відповідно до розділу 10 «Строк дії Договору» договору про закупівлю послуг від 06.02.2013 №6-2-13 Договір набуває чинності з моменту підписання його Сторонами та діє до 30.06.2013, в частині здійснення розрахунків - до 31.12.2013, але, в будь-якому випадку - до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань за даним Договором.

Міністерство юстиції України та Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 18.03.2013 уклали Додаткову угоду №1 до договору про закупівлю послуг від 06.02.2013 №6-2-13, згідно якої на підставі пункту 1 частини 5 статті 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» від 01.06.2010 №2289-VI (із змінами та доповненнями), Сторонами досягнуто згоди щодо зменшення обсягів закупівлі послуг по договору про закупівлю послуг від 06.02.2013 №6-2-13 (далі - Договір) та внесення відповідних змін до Договору, а саме, пункт 3.1 Договору викласти в такій редакції: «Загальна ціна цього Договору становить 311 255 000,00 грн., в тому числі ПДВ 51 875 833,33 грн., відповідно до Специфікації ціни послуг (Додаток №1 до даного Договору)».

Також, Міністерство юстиції України та Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 26.06.2013 уклали Додаткову угоду №2 до договору про закупівлю послуг від 06.02.2013 №6-2-13, згідно якої Сторони домовились викласти Додаток №1 «Специфікація ціни послуг» в новій редакції.

Інші умови Договору залишились незмінними.

Згодом, 05.12.2013 Міністерство юстиції України та Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України уклали Додаткову угоду №3 до договору про закупівлю послуг від 06.02.2013 №6-2-13, згідно якої керуючись пунктом 11.2 Договору Сторони вирішили внести зміни до Договору у зв'язку з чим пункт 10.1 Договору виклали у новій редакції: «Договір набуває чинності з моменту підписання його Сторонами та діє до 31.12.2014, але, в будь-якому випадку - до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань за Договором».

Міністерство юстиції України та Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 30.12.2014 уклали Додаткову угоду №4 до договору про закупівлю послуг від 06.02.2013 №6-2-13, згідно якої керуючись пунктом 11.2 Договору, частиною шостою статті 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» від 10.04.2014 №1197-VI1, Сторони вирішили внести зміни до Договору у зв'язку з чим пункт 3.1. Договору виклали у новій редакції: «Ціна договору становить 373 506 000, 00 грн., в тому числі податок на додану вартість 62 251 000, 00 грн., що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної у Договорі, відповідно до Специфікації ціни послуг (Додаток 1 до Договору, що становить його невід'ємну частину)».

На виконання договору про закупівлю послуг від 06.02.2013 №6-2-13 між Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та Міністерством юстиції України було підписано акт про надання послуг №3 від 30.12.2014 за період 31.01.2014 - 28.02.2014, а також Державним підприємством «Інформаційний центр» виписано податкову накладну від 30.12.2014 №30 на загальну суму 62 251 000, 00 грн., у тому числі податок на додану вартість 10 375 166, 67 грн., зареєстровану в єдиному реєстрі податкових накладних 14.01.2015 за №.

Так суд звертає увагу, що згідно з підпунктом 4.2.2 пункту 4 Договору про закупівлю послуг від 06.02.2013 №6-2-13 акт про надання послуг складається та підписується Сторонами не менше ніж чотири рази на місяць.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, акт про надання послуг від 30.12.2014 №3 складено за період надання послуг 31.01.2014-28.02.2014, тобто через десять місяців після надання послуг, а відповідно до пункту 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Як вже зазначалось вище, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунку платника податку на оплату товарів/послуг чи дата отримання платником податку товарів/послуг.

В даному випадку, позивачем було отримано послуги від державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 28.02.2014, що є першочерговою датою, для віднесення сум податку до податкового кредиту.

Під час судового розгляду справи позивач не зміг обґрунтувати суду законність формування від'ємного значення із податку на додану вартість за лютий 2015 року, із врахуванням даних декларацій попередніх звітних періодів. При цьому, із матеріалів справи вбачається, що протягом 2015 року Міністерством юстиції України неодноразово подавались уточнюючи розрахунки до декларації із податку на додану вартість за лютий 2015 року, де суму від'ємного значення 10 349 053, 00 грн. відкориговано спочатку на "-", а потім на "+".

Так, під час судового розгляду справи встановлено, що:

- послуги Міністерству юстиції України надано у період 31.01.2014-28.02.2014;

- первинні документи за наслідками надання таких послуг складено 30.12.2014, що є порушенням пункту 4.2.2 договору від 06.02.2013 №6-2-13, статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України.

- доказів здійснення оплати за цією господарською операцією позивачем суду не надано, проте усно повідомлено, що вона здійснена у 2015 році.

Посилання позивача на акт Державної фінансової інспекції України від 12.07.2016 №15-21/10 не приймається судом до уваги, оскільки відповідна ревізія здійснювалась з питань фактичного отримання послуг, зокрема, за договором від 06.02.2013 №6-2-13, а не з питань оподаткування і правильності формування даних свого податкового обліку, бюджетного відшкодування Міністерством юстиції України.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивачем порушено приписи частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а саме - первинні документи (акт про надання послуг №3 від 30.12.2014 та податкову накладну від 30.12.2014 №30) складено з порушенням строків, не під час здійснення господарської операції, та навіть не безпосередньо після її закінчення, а майже через рік.

З огляду на зазначене, суд погоджується з висновками контролюючого органу, стосовно завищення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість за лютий 2015 року та, як наслідок, правомірності податкового повідомлення-рішення від 31.10.2016 №.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 21.10.2016 №.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.

Повний текст рішення виготовлено 20.03.2018.