Справа № 816/4590/13-а
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

06 березня 2018 року

м. Київ

справа №816/4590/13-а

касаційне провадження №К/9901/2822/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у судовому засіданні без повідомлення сторін касаційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 05.02.2014 (суддя Головко А.Б.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2014 (головуючий суддя - Зеленський В.В., судді: П'янова Я.В., Чалий І.С.) у справі № 816/4590/13-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Олеандр» до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Олеандр» звернулось до адміністративного суду з позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 06.03.2013 № /466, від 06.03.2013 № /467, від 27.05.2013 № /950, від 27.05.2013 № /100.

Полтавський окружний адміністративний суд постановою від 05.02.2014 адміністративний позов задовольнив.

Харківський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 10.04.2014 залишив постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 05.02.2014 без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Кременчуцька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Полтавській області оскаржила їх в касаційному порядку.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 05.02.2014, ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2014 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування своїх вимог Кременчуцька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Полтавській області посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: пункту 4.1 статті 4, пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135, підпункту 138.1.1 пункту 138.1, пункту 138.4 статті 138, пунктів 198.3, 198.4, 198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статей 86, 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в попередніх судових інстанціях).

При цьому, скаржник вказує, що судами попередніх інстанцій не надано повної та всебічної оцінки обставинам справи, а також представленим органом доходів і зборів доказам.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено позапланову виїзну документальну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Олеандр» з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Продсервіс 2012», Товариством з обмеженою відповідальністю «Самі Груп», Товариством з обмеженою відповідальністю «Леда-Ком», Товариством з обмеженою відповідальністю «Сі Гейт», Товариством з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнська творча спілка», Товариством з обмеженою відповідальністю «Анві Продукт», Товариством з обмеженою відповідальністю «Стар Прайм», Товариством з обмеженою відповідальністю «Печерський міст ЛТД», Приватним підприємством «Дан-Кремінь», Товариством з обмеженою відповідальністю «Чєнгун», Товариством з обмеженою відповідальністю «Економ-Ресурс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Імпекс Продгарант», Товариством з обмеженою відповідальністю «Верес Груп», Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецпродсервіс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтєксторг», Товариством з обмеженою відповідальністю «Реал Інвест» за період з 01.01.2009 по 31.12.2012, за результатами якої складено акт від 13.02.2013 № 1359/22.4-22522743.

Перевіркою встановлено порушення позивачем підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4, пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135, підпункту 138.1.1 пункту 138.1, пункту 138.4 статті 138, пунктів 198.3, 198.4, 198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у зв'язку з неправомірним формуванням даних податкового обліку при придбанні запасних частин для автомобілів та інших матеріалів у Товариства з обмеженою відповідальність «Анві Продукт», Товариства з обмеженою відповідальність «Стар Прайм», Товариства з обмеженою відповідальність «Економ Ресурс», Товариства з обмеженою відповідальність «Реал Інвест», Товариства з обмеженою відповідальність «Імпекс Продгарант» за нікчемними правочинами.

Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач посилався на недоліки представленої первинної документації, а також на пояснення посадових осіб Товариства з обмеженою відповідальність «Анві Продукт», Товариства з обмеженою відповідальність «Стар Прайм», Товариства з обмеженою відповідальність «Економ Ресурс», Товариства з обмеженою відповідальність «Імпекс Продгарант» щодо їх непричетності до фінансово-господарської діяльності очолюваних ними юридичних осіб.

Крім того, органом доходів і зборів долучено до матеріалів справи вирок Київського районного суду м. Полтави від 27.11.2013 у справі № 552/1498/2013, що набрав законної сили 14.04.2014, яким встановлено факт фіктивної (нелегітимної) діяльності Товариства з обмеженою відповідальність «Анві Продукт».

На підставі зазначеного акта перевірки та за наслідками адміністративного оскарження контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення: від 06.03.2013 № /466, згідно з яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 159894,00 грн. за основним платежем та 22104,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; від 06.03.2013 № /467, згідно з яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 55948,00 грн. за основним платежем та 7637,75 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; від 27.05.2013 № /950, згідно з яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 70,00 грн. за основним платежем та 17,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; від 27.05.2013 № /100, згідно з яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 1886,00 грн.

Задовольняючи адміністративний позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що фактичне виконання спірних операцій підтверджується належним чином складеними первинними документами; контрагенти Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Олеандр» на час здійснення відповідних операцій перебували в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мали статус платників податку на додану вартість; відповідачем не подано доказів на підтвердження наявності між позивачем та його постачальниками при укладенні та виконанні договорів взаємоузгоджених зловмисних дій, не спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Подібні за правовим регулюванням норми закріплено й у пункті 138.2 статті 138, підпункті 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пунктах 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, валові витрати (витрати) для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

В свою чергу, вимоги частин четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в попередніх судових інстанціях), які кореспондують правилам частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (чинного з 15.12.2017), зобов'язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з'ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

На обґрунтування того, що документи, надані позивачем на підтвердження правомірності формування ним даних податкового обліку за оспорюваними операціями, не є достатніми та достовірними, відповідач посилався, зокрема, на пояснення посадових осіб Товариства з обмеженою відповідальність «Анві Продукт», Товариства з обмеженою відповідальність «Стар Прайм», Товариства з обмеженою відповідальність «Економ Ресурс», Товариства з обмеженою відповідальність «Імпекс Продгарант», які заперечували свою участь у веденні господарської діяльності, складанні та підписанні таких документів.

В свою чергу, суди, задовольняючи заявлений позов, в порушення принципу офіційного з'ясування всіх обставин справи не перевірили дані щодо участі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в діяльності очолюваних ними юридичних осіб, що має істотне значення для правильного вирішення спору.

Зокрема, судами попередніх інстанцій не з'ясовано, за яких обставин і в який спосіб налагоджено господарські зв'язки між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Олеандр» та його задекларованими постачальниками, хто персонально брав у цьому участь, не допитано посадових осіб Товариства з обмеженою відповідальність «Анві Продукт», Товариства з обмеженою відповідальність «Стар Прайм», Товариства з обмеженою відповідальність «Економ Ресурс», Товариства з обмеженою відповідальність «Імпекс Продгарант», задіяних у такому процесі, як свідків з метою з'ясування достовірності їх пояснень, наданих у рамках розслідування кримінальних справ.

Суди при цьому залишили поза увагою, що сам факт того, що на момент розгляду справи щодо офіційних осіб Товариства з обмеженою відповідальність «Стар Прайм», Товариства з обмеженою відповідальність «Економ Ресурс», Товариства з обмеженою відповідальність «Імпекс Продгарант» не було постановлено вироків, не може спростовувати достовірність їх пояснень стосовно характеру укладених угод і фактичного здійснення за цими угодами операцій. Ці обставини входять до предмета доказування в даній справі та мають істотне значення для вирішення питання щодо права позивача на формування даних податкового обліку за розглядуваними поставками.

Таке правозастосування відповідає правовому висновку Верховного Суду України, висловленому, зокрема, в постановах від 20.01.2016 у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «МТС Україна» до Міжрегіонального головного управління Міністерства доходів і зборів України - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень, а також від 31.10.2017 у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Київстар» до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, який має враховуватись при застосуванні норм права у подібних правовідносинах згідно з підпунктом 8 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно ж до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 01.12.2015 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пеппермінт» до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, статус фіктивного (нелегального) підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, а відтак господарські операції такого підприємства не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суд на підставі встановлених ним обставин та досліджених доказів, з урахуванням принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, повинен дійти висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Керуючись статтями 341, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області задовольнити частково.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 05.02.2014 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2014 у справі № 816/4590/13-а скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк