Справа № 573/1759/17
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 березня 2018 року

Київ

справа №573/1759/17

адміністративне провадження №К/9901/3564/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Гімона М.М.,

суддів: Бучик А.Ю., Мороз Л.Л.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року (головуючий суддя - Донець Л.О., судді - Бенедик А.П. , Мельнікова Л.В.),

у адміністративній справі №573/1759/17 за позовом ОСОБА_1 до Білопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (далі - Управління ПФУ) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинення дії,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила поновити пропущений з поважних причин строк на звернення з позовом до суду, визнати протиправними дії Управління ПФУ щодо припинення нарахування та виплати пенсії та зобов'язати поновити нарахування та виплату пенсії, а також сплатити заборгованість, яка виникла з часу припинення нарахування та виплати пенсії з 1 травня 2016 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є пенсіонером за віком та перебуває на обліку в Управлінні ПФУ. З 1 травня 2016 року їй припинено виплату пенсії, у зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання (перебування), тобто через порушення обов'язкової вимоги для отримання соціальних послуг у відповідності до статті 7 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-У11 «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Окреме рішення про припинення відповідачем виплати пенсії не приймалось. Вважає, що такі дії відповідача порушують гарантоване йому статтею 46 Конституції України право на належний соціальний захист, а також принцип верховенства права, закріплений Конвенцією про захист прав і основних свобод людини.

Постановою Білопільського районного суду Сумської області від 12 жовтня 2017 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Управління ПФУ щодо припинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 за віком та зобов'язано поновити нарахування та виплату пенсії, виплатити заборгованість, яка виникла з часу припинення нарахування та виплати пенсії з 1 травня 2016 року.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року постанову суду першої інстанції в частині задоволення позову про зобов'язання Управління ПФУ поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 та виплатити заборгованість, яка виникла з часу припинення нарахування та виплати пенсії з 1 травня 2016 року скасовано та ухвалено нову про часткове задоволення. Зобов'язано Управління ПФУ поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії за віком з 25 березня 2017 року. Позовні вимоги в частині зобов'язання Управління ПФУ поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії за віком з 1 травня 2016 року по 25 березня 2017 року залишено без розгляду. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. В іншій частині постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду позивач посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про його скасування та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування касаційної скарги зазначила, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання виплатити заборгованість з пенсії, оскільки в адміністративному, цивільному чи фінансовому законодавстві не наведено чітко встановлених застережень щодо вимог використання такого терміну як «заборгованість», коли мова заходить про порушення виконання фінансових зобов'язань, де заборгованістю вважається загальна сума неоплачених (нездійснених) платежів, яка накопичується і від неповних (часткових) періодичних виплат, і від повністю прострочених періодичних платежів (затримок у виплатах). Окрім цього, зазначила, що апеляційним судом невірно застосовано до даних правовідносин частину другу статті 99 КАС України (в редакції, діючій на момент виникнення спірних правовідносин), оскільки, на її думку, застосуванню підлягали норми частини першої наведеної статті, за якою строки звернення до суду можуть бути встановлені спеціальними законами. Такими законами є: 1) Закон України «Про пенсійне забезпечення», відповідно до статті 87 якого, суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачується за минулий час без обмеження будь-яким строком; 2) Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до частини другої статті 46 якого, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, оскільки вважає її безпідставною та необґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги та відзив на неї, перевіривши правильність застосування апеляційним судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, не виплачуючи позивачу пенсію з травня 2016 року, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії. Оскільки порушення права позивача на отримання пенсії відбулось з 1 травня 2016 року, то з цієї дати необхідно поновити її нарахування та виплату, а також виплатити заборгованість, яка виникла з часу припинення нарахування та виплати пенсії.

Апеляційний суд частково погодився з таким висновком суду першої інстанції та зазначив, що позовні вимоги підлягають задоволенню в межах передбаченого статтями 99, 100 КАС України шестимісячного строку звернення до суду, тобто з 25 березня 2017 року. Що ж стосується позовних вимог в частині зобов'язання виплатити заборгованість пенсійних виплат, то вказані виплати ще не були здійсненні, а тому заборгованість з їх виплати перед позивачем не виникла, у зв'язку з чим підстави для їх задоволення відсутні.

Вирішуючи позов суди виходили з того, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка місто Донецьк, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1

Згідно з довідкою від 15 грудня 2014 року № Управління соціального захисту населення Білопільської РДА позивач з грудня 2014 року перебуває на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території (внутрішньо переміщена особа). Фактичне місце проживання позивача: вулиця Кірєєва, будинок № 156, місто Ворожба, Білопільського району Сумської області. Пенсія призначена за віком.

З 1 травня 2016 відповідачем припинено виплату пенсії позивачу, у зв'язку з надходженням інформації від Державної прикордонної служби України із посиланням на підпункт 4 та 5 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України 9 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).

Частиною третьою статті 4 Закону №1058 визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058 передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом №1058, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

Встановивши, що виплата пенсії позивачу припинена не з підстав, передбачених Законом №1058, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вказали на неправомірність таких дій відповідача.

Крім того, відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення вимог в частині зобов'язання Управління ПФУ виплатити позивачу заборгованість пенсійних виплат, оскільки ці пенсійні виплати ще не нараховані, а тому заборгованість з їх виплати перед позивачем не виникла. Доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновку апеляційного суду в цій частині.

В той же час, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що виходячи з приписів статей 99, 100 КАС України, права позивача підлягають захисту в межах шестимісячного строку звернення до суду, однак помилився у визначенні дати з якої вони підлягають захисту вказавши 25 березня 2017 року замість 23 лютого 2017 року, оскільки позов був поданий на пошту 23 серпня 2017 року.

Посилання позивача в касаційній скарзі на те, що встановлений статтею 99 КАС України строк не застосовується до спірних правовідносин, з огляду на положення статті 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є безпідставними, оскільки за змістом наведених норм, строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій, в спірних же правовідносинах суми пенсії не були нараховані пенсійним органом.

Враховуючи те, що у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а рішення апеляційного суду є помилковим в частині дати поновлення виплати позивачу пенсії, то відповідно до частини четвертої статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції вважає за необхідне змінити рішення апеляційного суду в цій частині.

Керуючись статтями 345, 351, 356 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Резолютивну частину постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року змінити в частині дати поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 - замість 25 березня 2017 року вказати 23 лютого 2017 року.

В іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик,

Судді Верховного Суду