Справа № 804/472/18
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2018-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

15 березня 2018 р. Справа № 804/472/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Олійника В. М.,

за участі секретаря судового засідання - Лісна А. М.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом приватного підприємства «Ромбус-Приват» до Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування пункту рішення, -

ВСТАНОВИВ:

11.01.2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулось приватне підприємство «Ромбус-Приват» з позовом до Дніпровської міської ради, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати пункт 2 рішення Дніпровської міської ради VII скликання №163/28 від 20.12.2017 року «Про припинення приватного підприємства «Ромбус-Приват», , права користування земельною ділянкою по вул. Січеславській Набережній, 5 (Центральний район)».

В обґрунтування свого позову приватне підприємство «Ромбус-Приват» (далі ПП «Ромбус-Приват») зазначило, що вважає протиправним рішення Дніпровської міської ради VII скликання №163/28 від 20 грудня 2017 року «Про припинення приватним підприємством «Ромбус-Приват», ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 33396638 (далі скорочено код ЄДРПОУ), права користування земельною ділянкою по вул. Січеславській Набережній, 5 (Центральний район)» в частині, що стосується його інтересів. Адже постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 9 жовтня 2017 року, справа №804/6183/17, на яку посилається відповідач, не містить висновків про припинення дії спірного договору оренди землі. Проте на думку відповідача, договір оренди землі та право користування позивачем земельною ділянкою припиняється на підставі зазначеного судового рішення. Хоча предметом спору у справі №804/6183/17 було інше рішення, а саме рішення Дніпровської міської ради від 21 вересня 2005 року №297/30 «Про передачу приватному підприємству «Ромбус-Приват», , земельної ділянки за адресою: вул. ОСОБА_3 Леніна, 5, в оренду по фактичному розміщенню обєкта незавершеного будівництва (готельний комплекс «Парус»)».

До того ж вказане рішення суду не набрало законної сили. При цьому ані норми чинного законодавства України, ані положення договору оренди землі не передбачають такої підстави припинення договору оренди землі як скасування рішення місцевої ради про передачу земельної ділянки в оренду, яке було зазначене у договорі оренди як підстава для надання земельної ділянки в оренду. На думку позивача, висновок відповідача про припинення дії договору оренди землі на підставі постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 9 жовтня 2017 року, справа №804/6183/17, викладений ним у п. 2 оскаржуваного рішення, є таким, що грубо суперечить вимогам чинного законодавства України, у звязку з чим п. 2 оскаржуваного рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 31.01.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Ухвалою суду від 20.02.2018 року суд перейшов до розгляду адміністративної справи за правилами загального позовного провадження та призначив проведення підготовчого судового засідання.

У підготовче судове засідання зявились представник позивача та представник відповідача.

Під час судового засідання судом розглядалось клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, яке він обґрунтував тим, що розглядувана адміністративна справа належить до юрисдикції господарського суду. Адже відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у звязку зі здійсненням господарської діяльності, а саме справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке є предметом спору, визнання недійними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справ у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобовязання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

На думку відповідача, спір між сторонами є спором, що виник із земельних відносин, у звязку з чим він посилається на постанову Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6, в якому визначено, що рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому субєкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог Земельного кодексу України, спрямованих на раціональне використання землі як обєкта нерухомості (власності). Так, спір у цій справі стосується рішення Дніпровської міської ради «Про припинення права користування ПП «Ромбус-Приват» земельною ділянкою по вул. Січеславській Набережній, 5 (Центральний район)», тобто цивільного права та має вирішуватися у порядку господарської юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право. Тому відповідач вважає, що на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України провадження у цій справі підлягає закриттю.

Представник позивача заперечував проти задоволення клопотання про закриття провадження у справі.

Заслухавши думки представника позивача та представника відповідача, вивчивши доводи представника відповідача, викладені ним в заявленому клопотанні про закриття провадження у справі, а також матеріали справи, суд прийшов до таких висновків.

Судом було встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішення відповідача від 20.12.2017 року №163/28 «Про припинення ПП «Ромбус-Приват», , права користування земельною ділянкою по вул. Січеславській Набережній, 5 (Центральний район)», зокрема в оскаржуваному пункті 2, стосується права позивача на користування земельною ділянкою, площею 6,3760 га (кадастровий номер :06:114:0011) по вул. Січеславській Набережній, 5, яке виникло з договору оренди землі від 20.01.2006 року. Цей договір був укладений з Дніпровською міською радою щодо земельної ділянки комунальної власності.

Позивач, у свою чергу, захищаючи своє право користування, яке було припинено вищевказаним рішення міської ради, звернувся до адміністративного суду з позовом про оскарження такого рішення в частині, що стосується припинення договору оренди земельної ділянки.

Відтак, суд зазначає, що за ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень (далі субєкт владних повноважень).

З огляду на положення п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників субєкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду України, який у постанові від 16.12.2015 року, справа № 6-2510ц15, зазначив, що визначальні ознаки приватноправових відносин це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу субєкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного субєкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії субєкта владних повноважень.

Земельний кодекс України (далі ЗК України) є, зокрема, тим актом цивільного законодавства, який передбачає підставою виникнення цивільних прав та обовязків акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Так, відповідно до ч. 2 та 3 ст. 78 ЗК України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За ст. 123 ЗК України визначено порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, зокрема у ч. 1 зазначено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється в тому числі і органами місцевого самоврядування. А порядок передачі земельних ділянок в оренду у ст.124 ЗК України.

Статтею 80 ЗК України встановлено, що самостійними субєктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Тобто ст. 80 ЗК України закріплює субєктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є субєктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є субєктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є субєктом права власності на землі державної власності.

А ст. 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності.

Крім того, з урахуванням ст. ст. 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Таким чином, органи державної влади та органи місцевого самоврядування приймають рішення при розпорядженні землями державної чи комунальної власності.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням вищевикладеного, на підставі ненормативного акта виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обовязків фізичних і юридичних осіб приватного права.

За таких обставин рішення субєкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оскаржуватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер.

У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та предявлятися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою предявлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення субєкта владних повноважень.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у звязку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобовязання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Також суд бере до уваги положення ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція) та судову практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) щодо права мирно володіти своїм майном, на що посилається і Верховний Суд України у вищевказаній постанові.

Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і з огляду на приписи частини першої ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Аналіз вищевикладеного показує, що спір між сторонами у розглядуваній справі є приватноправовим та з огляду на субєктний склад, вирішення суті спору між сторонами щодо права користування за договором оренди, який було припинено на підставі оскаржуваного рішення Дніпровської міської ради, в тому числі щодо дотримання вищевказаних критеріїв згідно з практикою ЄСПЛ, підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 КАС України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє, зокрема ухвалу про закриття провадження у справі.

З урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що клопотання представника Дніпровської міської ради є обґрунтованим та підлягає задоволенню, провадження в адміністративній справі №804/472/18 закриттю, з огляду на те, що її не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 238, 248 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання представника Дніпровської міської ради задовольнити.

Закрити провадження в адміністративній справі №804/472/18 за позовом приватного підприємства «Ромбус-Приват» до Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Текст ухвали суду у повному обсязі складений 20.03.2018 року.

Суддя (підпис) ОСОБА_4
Ухвала не набрала законної сили 20 березня 2018 року. Суддя З оригіналом згідно. Суддя ОСОБА_4 ОСОБА_4