Справа № 814/1905/17
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2018 р.м. ОдесаСправа № 814/1905/17

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Бітова А.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Державної установи «Казанківська виправна колонія №93» на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Казанківська виправна колонія №93» про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням уточнень до позову (а.с. 42-45), просив визнати неправомірною бездіяльність Державної установи «Казанківська виправна колонія №93» по невиплаті заробітної плати у розмірі 28 358,21 грн. та стягнути з Установи заробітну плату у вказаному розмірі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 2012 року позивач проходить службу в Державній установі «Казанківська виправна колонія №93». В червні 2017 року позивача призвано на строкову військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України. Зазначені обставини свідчать про те, що на час перебування на військовій службі позивач має бути забезпечений всіма гарантіями військовослужбовця, в тому числі, і щодо збереження за ним основного місця роботи та середнього заробітку в Установі. Однак, відповідач вимоги чинного законодавства не виконує, не здійснює виплату заробітку, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом про стягнення належних йому коштів в судовому порядку.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року адміністративний позов задоволено частково. Суд визнав неправомірною бездіяльність Державної установи «Казанківська виправна колонія №93» Міністерства юстиції України щодо невиплати ОСОБА_1 заробітної плати з 01.07.2017 року по 15.11.2017 року в сумі 26 381,46 грн. Стягнув з Державної установи «Казанківська виправна колонія №93» Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 26 381,46 грн. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

В апеляційній скарзі Державна установа «Казанківська виправна колонія №93», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, однак в судове засідання вони не з`явились, поважність своєї неявки суду не повідомили, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 з 11.05.2012 року проходить службу в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді старшого інспектора з професійної підготовки по роботі з особовим складом ДУ «Казанківської виправної колонії № 93» (а.с. 29).

Наказом Міністра оборони України від 15.06.2017 року №400 відповідно до ч. 5 ст. 11, ч. 7 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» молодшого лейтенанта запасу ОСОБА_1 призвано на військову службу за призовом офіцерського складу до Збройних Сил України строком на 18 місяців та призначено слухачем 4 курсу перепідготовки та підвищення кваліфікації Харківського національного університету Повітряних сил імені Івана Кожедуба (а.с. 14).

Пунктом 2 Наказу Державної установи «Казанківська виправна колонія №93» від 19.06.2017 року №79/ОС-17 увільнено від виконання службових обов`язків старшого інспектора з професійної підготовки відділу по роботі з персоналом старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 з 19.06.2017 року у зв`язку з призовом до Збройних Сил України (а.с. 37).

Цим же наказом, відповідно до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 119 КЗпП, забезпечено позивачу виплату заробітної плати по день вибуття з роботи та збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку.

Наказом Державної установи «Казанківська виправна колонія №93» від 05.10.2017 року №136о/с-17 у пункт 2 Наказу від 19.06.2017 року №79/ОС-17 внесено зміни, виключивши положення Наказу щодо збереження за ОСОБА_1 середнього заробітку.

21.06.2017 року Долинський військовий комісаріат Кіровоградського області своїм листом за №1088 повідомив Державну установу «Казанківська виправна колонія №93» про необхідність забезпечити збереження за ОСОБА_1 місця роботи, посади і середнього заробітку для молодшого лейтенанта ОСОБА_1 до дня фактичної демобілізації (а.с. 16-17).

Проте, оскільки відповідач не виконує свій обов`язок щодо збереження середнього заробітку працівника, не забезпечує його належними виплатами, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції вказав на те, що в силу Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України і ця норма є спеціальною для правовідносин, в тому числі, що склались між сторонами.

Відтак, відповідач повинен був сплачувати позивачу середній заробіток протягом строку служби, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині визнання неправомірною бездіяльність по невиплаті заробітної плати належить задовольнити.

Водночас, суд першої інстанції зазначив, що неправомірна бездіяльність відповідача призвела до недоотримання позивачем середнього заробітку, сума якого на день ухвалення судового рішення склала 28 358,21 грн. та підлягає стягненню в судовому порядку.

Колегія суддів висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову вважає правильними, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно із ч. 2 вказаної статті Закону громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 119 Кодексу законів про працю України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Частиною 3 Кодексу законів про працю України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Таким чином, наведеними правовими нормами передбачено гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, зокрема, у вигляді збереження місця роботи і середнього заробітку на час призову на строку військову службу.

Як вірно встановив суд першої інстанції, позивач на час призову на строкову військову службу проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді старшого інспектора з професійної підготовки по роботі з особовим складом ДУ «Казанківської виправної колонії № 93».

Зазначені обставини свідчать про те, що з часу призову на військову службу на позивача поширюються гарантії, передбачені ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 119 Кодексу законів про працю України, зокрема, щодо збереження за ним середнього заробітку в Установі.

Отже, оскільки покладений на Установу обов`язок відповідач не виконує, виплату середнього заробітку своєму працівнику не здійснює, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що ухилення відповідача від забезпечення працівнику встановлених Законом гарантій свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, у зв`язку із чим суд обрав належний спосіб захисту порушеного права позивача шляхом стягнення цих коштів в судовому порядку.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що на позивача не розповсюджуються гарантії передбачені ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, оскільки в силу наведених правил обов`язок забезпечення осіб, призваних на строкову військову службу, покладений без виключення на всі організації, підприємства та установи незалежно від форм власності.

Не передбачають вказані правила чинного законодавства і можливість звільнення організацій, підприємств та установ від забезпечення працівника вказаних гарантій і у разі відсутності фінансування.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані і відповідають чинному законодавству та доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б призвести до зміни чи скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325, 371 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Казанківська виправна колонія №93» залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 22.03.2018 року.

Головуючий суддя: О.В. Єщенко

судді: О.О. Димерлій

А.І. Бітов