Справа № 824/665/17-а
Суддя: Чебан В. М.
Дата ухвалення: 2018-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 824/665/17-а
Провадження № 2-а/727/52/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2018 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Чебан В.М.

при секретарі Алієв А.Г.

за участю представника позивачки ОСОБА_1

за участю представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці адміністративний позов ОСОБА_3 до державного реєстратора юридичного управління Чернівецької міської ради ОСОБА_4, де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виступає Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власностідо державного реєстратора юридичного управління Чернівецької міської ради ОСОБА_4, де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виступає Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».

У позові вказує, що між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №CVPWGI від 25.03.2008 року, згідно умов якого нею отримано кредитні кошти в розмірі 75000,00 грн. зі сплатою 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Забезпеченням виконання зобовязань за даним договором виступає договір іпотеки від 25.03.2008 року на суму 100000,00 грн., предметом якого є обєкт нерухомості, що знаходиться за адресою: Чернівецька область, Путильський район, селище Путила, АДРЕСА_1.

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 05.10.2016 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду Чернівецької області 17.11.2016 року в частині початкової ціни предмета іпотеки, було звернуто стягнення на предмет іпотеки. 01.02.2017 року по вказаній справі було відкрито касаційне провадження.

Позивачка зазначає, що під час розгляду справи в суді вона продовжувала добросовісно проводити оплату заборгованості за кредитом.

У серпні 2017 року нею отримано претензію від 21.07.2017 року та Інформаційну довідку №71020398 від 21.08.2016 року, в яких зазначалось, що 21.10.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» набув право власності на квартиру та вимагає її виселення із займаного житлового приміщення разом із родиною у 30-денний строк з дати отримання претензії.

Позивачка стверджує, що реєстрація права власності на квартиру була здійснена з порушенням вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, однак в матеріалах справи відсутні докази укладання договору між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Позивачка вказує, що дії відповідача щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, яке виникає на підставі договору іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є протиправними.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

Тобто, договір іпотеки не є підставою, що підтверджує виникнення, перехід або припинення права власності на нерухоме майно.

Для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник мав би подати: документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно; завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодавцеві та боржникові, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобовязання; документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі. Вказані документи взагалі відсутні, що є порушенням вимог п.46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Крім того, для проведення державної реєстрації додатково подаються наступні документи: технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна; витяг з Державного земельного кадастру про таку земельну ділянку; документ, що підтверджує факт надання іпотекодержателем або контролюючим органом згоди на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна, однак зазначених оригіналів у ПАТ КБ «ПриватБанк» та в державного реєстратора також не було.

На основі викладеного, позивачка просить суд визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 31967463 від 21.10.2016 року, що внесене на підставі Договору іпотеки серія та номер вкі 185460, 185461, 185462, 185463 від 25.03.2008 року, про реєстрацію права приватної власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» на квартиру, що знаходиться за адресою: смт. Путила, вул. Українська, 152/3, Путильського району Чернівецької області.

Представник позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених в позовній заяві, та доповнила, що ПАТ КБ «ПриватБанк» претендував на більшу суму, ніж існуючий борг. У позивачки ОСОБА_3 борг був приблизно 100000 грн. Позивачка погашала суму заборгованості, однак банк її не зараховував. ПАТ КБ «ПриватБанк» зареєстрував за собою право власності, не провівши оцінку спірного майна. Позивачка постійно проводила виплати і на час реєстрації борг зменшився. Просила задовольнити позовні вимоги.

Відповідачка державний реєстратор юридичного управління Чернівецької міської ради ОСОБА_4в судове засідання не зявилась, надала суду письмові заперечення, в яких просила справу розглянути в її відсутності та відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Представник третьої особи ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених в письмових поясненнях, та доповнив, що застереження міститься в договорі іпотеки, пунктом 4 вказаного договору передбачено те, що звернення стягнення може бути здійснено в позасудовому порядку сторонами. Також позивачці було направлено повідомлення від 26.07.2016 року, яке нею було отримано 29.07.2016 року. Крім того, банк не повинен надавати реєстратору висновок чи технічну документацію по оцінці майна. Коли банк ставить на баланс майно, то проводить оцінку. Банк має право обирати інший спосіб захисту. Банк отримав рішення суду, однак вирішив використати договір іпотеки. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, представника третьої особи, дослідивши письмові докази, вважає, що адміністративний позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За приписами п.7 ч.1 ст.3 цього Кодексу суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, виходячи з приписів норм чинного законодавства, спір, який виник між сторонами у даній справі, є публічно-правовим, а тому підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

На підставі ч.ч.1, 3, 4 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

У відповідності до положень ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Судом встановлено, що між позивачкою ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 25.03.2008 року було укладено договір про іпотечний кредит №CVPWGI (а.с.10-17), згідно умов банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 75000,00 грн. зі сплатою 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном погашення не пізніше 23.03.2025 року.

В забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором між позивачкою ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 25.03.2008 року було укладено договір іпотеки (а.с.18-22), згідно якого іпотекодавець передав, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку нерухоме майно житлового призначення, а саме: 2-х кімнатну квартиру зі всіма обєктами функціонально повязаними з цим нерухомим майном загальною площею 40,30 кв.м., житловою площею 29,70 кв.м., що знаходиться за адресою: селище Путила, АДРЕСА_2.

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 05.10.2016 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 17.11.2016 року, було звернуто стягнення на предмет іпотеки (а.с.24-32). 01.02.2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ по вказаній справі було відкрито касаційне провадження (а.с.40-41).

Відповідно до ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Відповідно до застереження, що міститься у п. 4 договору іпотеки (а.с.20-21), сторони передбачили, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу предмета іпотеки у власність, в порядку визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому це застереження визначається сторонами, як договір про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Умови укладеного між сторонами договору іпотеки містять в собі згоду іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя та відповідно іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі.

Суд вважає, що посилання позивачки на те, що між нею та банком не укладався договір про задоволення вимог іпотекодержателя не відповідає дійсності.

Відносини з державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV зі змінами та постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127, якою затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з п. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обовязкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин повязує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про обєкти та субєктів цих прав; формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Відповідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність поданих документів нормативно-правовим актам України.

На підставі ст. 27 вищезазначеного Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права, які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року визначено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Суд вважає, що наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Банк правомірно використав своє право на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки згідно існуючого у договорі іпотеки застереження та відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» звернувся із відповідною заявою до державного реєстратора (а.с.111-112) для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та згідно Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року надав перелік документів, необхідних для здійснення такої реєстрації, зокрема повідомлення про усунення порушень, адресовані ОСОБА_3 за № Е.НМ.0.0.0.0/1-0013 від 26.07.2016 року (а.с.126-127) з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.125).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що державний реєстратор юридичного управління Чернівецької міської ради ОСОБА_4 правомірно прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.138), вказане рішення є законним, а тому, суд вважає, що підстав для його скасування немає, в зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог належить відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 10, 18, 20, 22, 24, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 4, 6, 8, 9, 19, 72, 73, 74, 77, 90, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до державного реєстратора юридичного управління Чернівецької міської ради ОСОБА_4, де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виступає Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності відмовити.

Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Вінницького апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення буде виготовлений 23 березня 2018 року.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ :