Справа № 826/14026/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2018 року № 826/14026/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області

третя особа Чернігівська обласна державна адміністрація

про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Чернігівської обласної державної адміністрації (далі - відповідач, Чернігівська ОДА), третя особа - Чернігівська районна державна адміністрація Чернігівської області (далі - третя особа, Чернігівська РДА) про зобов'язання видати позивачу, 1962 року народження, оригінал довідки встановленого зразка (додаток №7).

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що позивач є громадянкою, яка постійно проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986-1992 роках. Позивачу 30 січня 1993 року було видано посвідчення серії В-І №175060. З метою отримання дублікату такого посвідчення представник позивача звернувся до Чернігівської ОДА з адвокатським запитом, у відповідь на який отримав лист від 02 серпня 2017 року, яким повідомлялося, що посвідчення позивачу видано відповідно до рішення комісії облдержадміністрації по розгляду питань, пов'язаних з видачею посвідчень потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи, від 04 грудня 1992 року, на підставі списку громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи по Гончарівській селищній раді Чернігівського району Чернігівської області на одержання посвідчень згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1991 року №501. З відповіді Чернігівської РДА, наданої на адвокатський запит, стало відомо, що згідно архівних документів, позивачу, 1962 року народження, рішенням комісії облдержадміністрації по розгляду питань, пов'язаних з видачею посвідчень потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи, від 04 грудня 1992 року дійсно видавалося посвідчення потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи 4 категорії на підставі списків Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області. В архіві відсутні інші документи, які б підтверджували або спростовували факт видачі посвідчення позивачу.

На переконання представника позивача, відповідно до пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року №51 «Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Порядок №51), видачі позивачу посвідчення мала передувати видача їй додатку №7, на підставі якого і видається посвідчення. Видача посвідчення на підставі списків нормами законодавства не регламентована.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено її до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року:

- замінено первісного відповідача - Чернігівську ОДА на належного - Чернігівську РДА;

- виключено Чернігівську РДА з числа третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору;

- залучено Чернігівську ОДА до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

У ході судового розгляду даної справи представник позивача позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи у судові засідання не з'являлись, хоча про дати, час та місце судового розгляду справи відповідач та третя особа повідомлялись належним чином. При цьому, до суду через канцелярію від відповідача надійшли відзив на позов та клопотання про розгляд справи за відсутності представника. Заява про розгляд справи за відсутності третьої особи до суду не надходила.

В обґрунтування позиції відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог представник останнього у відзиві на позов зазначив, що питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, врегульовані положеннями Порядку №51. Згідно довідки Гончарівської об'єднаної територіальної громади від 04 жовтня 2017 року №1278, позивач проживала в селищі Гончарівське з 28 листопада 1985 року по 21 березня 2007 року, територія якого, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106, віднесена до зони посиленого радіоекологічного контролю (4 зона). Зважаючи, що на час звернення позивач не проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю, - відсутні підстави для видачі їй довідки встановленого зразка (додаток №7), оскільки, згідно з пунктом 10 Порядку №51, довідка може бути видана тільки особам, які проживають на території зони посиленого радіоекологічного контролю.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає за необхідне зазначити наступне.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон), яким створено єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Вказаний Закон спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв'язання пов'язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв'язання пов'язаних з цим проблем медичного і соціального характеру (стаття 1 Закону).

Згідно зі статтею 9 Закону, особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Статтею 65 Закону визначено, що учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Дітям, які не досягли повноліття, посвідчення видаються на загальних підставах та вручаються батькам.

При зміні категорії, а також у випадках, передбачених статтею 17 цього Закону, посвідчення підлягає заміні.

Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.

Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 року №501 було затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок №501).

Суд зауважує, що положення Порядку №501 були чинними на час видачі позивачу посвідчення.

Відповідно до пункту 2 Порядку №501, посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом, іншими актами законодавства України.

Громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричневого кольору, серія В (пункт 6 Порядку №501).

Пунктом 10 Порядку №501 було визначено, що посвідчення видаються на підставі одного з таких документів: громадяни, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток №7).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно архівних документів, посвідчення категорії 4 позивачу видано 30 січня 1993 року відповідно до рішення комісії облдержадміністрації по розгляду питань, пов'язаних з видачею посвідчень потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи, від 04 грудня 1992 року, на підставі списку громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи по Гончарівській селищній раді Чернігівського району Чернігівської області на одержання посвідчень згідно Порядку №501.

Відповідями відповідача та третьої особи підтверджується доводи представника позивача про те, що посвідчення позивачу видано саме на підставі списків. Факт невидачі позивачу довідки у формі, затвердженій додатком №7 до Порядку №501, відповідачем не заперечується.

У матеріалах справи містяться надані Чернігівською ОДА копії списку громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи по Гончарівській селищній раді Чернігівського району Чернігівської області на одержання посвідчень згідно Порядку №501 та розпорядження Представника Президента України від 10 вересня 1992 року №292 «Про порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зі змісту вказаного розпорядження вбачається, що вирішено утворити при облдержадміністрації комісію по розгляду питань, пов'язаних з видачею посвідчень потерпілим громадянам, а також робочу групу по перевірці матеріалів, що надходять на розгляд. Надано комісії право прийняття остаточного рішення про видачу посвідчень.

Вирішено при районних державних адміністраціях створити відповідні комісії.

Затверджено Порядок роботи по оформленню та видачі посвідчень громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, яким було передбачено, що надані особами первинні документи разом зі списком встановленої форми подаються на розгляд до обласної комісії.

Тобто, розпорядчим документом, як вбачається з викладеного, передбачено видачу посвідчень на підставі списків встановленої форми.

Порядок №501 втратив чинність на підставі Порядку №51, пунктом 10 якого також визначено, що посвідчення видаються: особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток №7).

Зі змісту додатку №7, у свою чергу, видно, що довідка підтверджує той факт, що особа дійсно постійно проживає або постійно працює чи постійно навчається на території зони посиленого радіоекологічного контролю і за станом на 01 січня 1993 року проживав(ла) або відпрацював(ла) чи навчався(лася) у цій зоні не менше чотирьох років

Довідка є підставою для видачі посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, віднесеного до категорії 4, відповідно до статті 14 Закону, та дає право на пільги, передбачені цим Законом.

З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що довідка, затверджена додатком №7, видається з метою підтвердження факту, за наявності якого особі повинно бути видано посвідчення.

У даному випадку позивачу посвідчення видано, тобто, права позивача щодо видачі посвідчення не порушені.

При цьому, порядок видачі посвідчення позивачем не оскаржується.

Разом з тим, представник позивача наполягає на тому, що позивачу повинна бути видана саме довідка, але не зазначає чим саме порушуються права позивача внаслідок неотримання такої довідки.

Суд, зважаючи на викладене, зазначає наступне.

Із затвердженої форми довідки видно, що вона видається «про те, що він(вона) дійсно постійно проживає або постійно працює чи постійно навчається на території зони посиленого радіоекологічного контролю і за станом на 01 січня 1993 року проживав(ла) або відпрацював(ла) чи навчався(лася) у цій зоні не менше чотирьох років».

Тобто, довідка видається особі, яка на час видачі довідки постійно проживає/ постійно працює/ постійно навчається на території зони посиленого радіоекологічного контролю і за станом на 01 січня 1993 року проживав(ла) або відпрацював(ла) чи навчався(лася) у цій зоні не менше чотирьох років.

Так, починаючи із 22 березня 2007 року позивач в зоні посиленого радіоекологічного контролю не проживає, що сторонами не заперечується. Дана обставина, на думку відповідача, унеможливлює видачу позивачу довідки.

Суд погоджується із вказаною позицією відповідача та зазначає, що невидача довідки жодним чином не порушує права та законні інтереси позивача, оскільки посвідчення позивачу видано ще у 1993 році. Доводів на спростування викладеного представником позивача не наведено.

Суд зауважує, що відновленню у судовому порядку підлягає тільки порушене право особи.

Так, частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що спосіб захисту, застосований судом у судовому рішенні, має призводити до поновлення права особи.

Крім того, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Більш того, щоб позивачу був наданий судовий захист, суд має встановити наявність порушеного права. При чому обов'язок щодо доказування факту наявності порушеного права покладається саме на позивача.

Суд також звертає увагу, що право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України. Саме по собі звернення до адміністративного суду ще не означає, що суд зобов'язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що позивач дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких він просить і це право, свобода чи інтерес порушені у сфері публічно-правових відносин.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, суд зазначає, що оскаржуване рішення, дія або бездіяльність суб'єкта владних повноважень повинні бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки позивача.

В даному випадку судом не встановлено обставин, які б свідчили, що невидача позивачу довідки породжує, змінює чи припиняє для останньої права та обов'язки.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що судові витрати розподілу не підлягають у зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

До того ж, позивачем судовий збір не сплачувався, так як остання звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення", Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко

Повний текст рішення виготовлено 19 березня 2018 року.