Справа № 815/4387/17
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2018-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/4387/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Потапчук В.О.

суддів: Шляхтицького О.І. , Семенюка Г.В.

при секретарі - Алексєєвій Н.М.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, що діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року в порядку письмового провадження по справі за позовом ОСОБА_2, що діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

У серпні 2017 року ОСОБА_2, що діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулася до суду із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 05-17 від 10 січня 2017 року, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, є неправомірним та необґрунтованим в зв'язку з тим, що країною походження позивача є Афганістан, однак остання не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки має побоювання зазнати утисків, які можуть очікувати її на Батьківщині. Позивач до виїзду з країни походження мешкала в м. Кабул, на час проживання в Афганістані зазнала переслідувань з боку угрупування Талібан в зв'язку з діяльністю чоловіка. На думку позивача, ситуація у країні її громадянської належності є доказом того, що вона має обґрунтовані суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування. Відтак, позивач вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню рішення Державної міграційної служби України № 05-17 від 10 січня 2017 року, оскільки останнє, на її думку, прийнято без урахування та дослідження всіх обставин.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вказаною постановою позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначено, що постанову винесено з порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим апелянт просив скасувати оскаржувану постанову та прийняту нову, якою адміністративний позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, що діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Обставини справи.

02 лютого 2016 року позивач звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 84-86).

Згідно наказу заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 35 від 22 лютого 2016 року, відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. ОСОБА_2 (а.с. 154).

15 грудня 2016 року за результатами розгляду особової справи позивача (№ 2016OD0017) Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. ОСОБА_2, що діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні (а.с. 44-67).

Рішенням Державної міграційної служби України № 05-17 від 10 січня 2017 року, з посиланням на ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. ОСОБА_2, що діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні (а.с. 43).

22 серпня 2017 року позивачем отримано повідомлення, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 44 від 10 березня 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. ОСОБА_2, що діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с. 40).

Не погоджуючись з вищевказаним позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що наведені позивачем підстави для надання їй статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Окрім того, позивачем не надано доказів, які б спростовували висновки відповідача щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі вказується на те, що зазначена постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим апелянтом ставиться питання про скасування постанови Одеського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року та ухвалення нової постанови, якою адміністративний позов задовольнити.

Колегія суддів не погоджується з таким доводом апелянта з огляду на наступне.

Джерела права й акти їх застосування.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України № 1185-XIV від 21 жовтня 1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 20 червня 2011 року, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч.2 ст.72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Відповідно п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Частиною 7 ст.7 Закону встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на Батьківщині, які б слугували причиною його не бажанням повернутись на Батьківщину, позивачем не надано, та пояснень, що заслуговують на увагу, не наведено.

Відповідно ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка суду.

Дослідивши матеріали справи, а саме згідно анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зареєстрованої 06 лютого 2016 року (справа № 2016OD00017), колегією суддів встановлено, що гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, стать жіноча, місце народження: м. Кабул (Афганістан); громадянка Афганістану, за національністю таджик, віросповідання мусульманка (суніт); рідна мова дарі, іншими мовами не володіє; має початкову освіту (6 класів), яку здобула на території Афганістану (1992-1998 рр.); позивач ніколи не працювала; заміжня за громадянином Афганістану ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, який прибув на територію України раніше дружини та у 2015 році звернувся із заявою про міжнародний захист, у задоволенні якої органом міграційної служби було відмовлено; позивач є законним представником чотирьох неповнолітніх дітей (синів), які прибули до України разом з матір'ю: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 103-106).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вибула з країни походження 04 травня 2015 року автомобілем, прямувала з м. Кабул (Афганістан) до м. Пешевар (Пакистан) з метою отримання візи, мешкала в м. Ісламабад, а 08 травня 2015 року повернулась до Афганістану з оформленою візою. До України позивач разом з чотирма неповнолітніми дітьми вибула 12 червня 2015 року авіарейсом Кабул - Дубай - Одеса. До України потрапила 13 червня 2015 року на підставі національного паспорта №167744 та візи типу С №Y063783303, прямувала через ОАЕ, де перебувала декілька годин. В інших країнах за наданням притулку або за наданням статусу біженця не зверталась, оскільки прямувала саме до України з метою відвідати чоловіка.

Ретельно дослідивши наявні в матеріалах справи первинні документи колегія суддів встановлено, що під час співбесід позивачка не зазначила конкретних фактів, усних тверджень, не надала документальних доказів, які б підтверджували обставини існування загрози її життю чи життю її неповнолітніх дітей, їхній безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Не зазначено також обставин, що свідчили б про можливість застосування до неї чи її дітей, близьких родичів насилля, чи докази ймовірного переслідування позивачки та її сімї у випадку повернення на Батьківщину.

Натомість з матеріалів справи вбачається, що вона ніколи не зазнавала особистих погроз чи переслідувань під час проживання в Афганістані, а після від'їзду чоловіка до України вела звичний спосіб життя, безперешкодно відвідуючи магазини, лікарні, мала доступ до базових мереж комунікації, телебачення, Інтернету тощо (а.с. 163). Зазначене спростовує твердження позивачки про ймовірну небезпеку, що може очікувати на неї у разі повернення на Батьківщину.

Окрім того, позивачка під час анкетування повідомила, що у 2015 р. вона вибула з Афганістану в Україну до свого чоловіка, який перебував на території України (а.с. 106; 164). При цьому, у заяві про надання захисту від 02 лютого 2016 року позивачка вказала також причиною виїзду з країни громадянської належності тимчасову ситуацію у країні (а.с. 85), а під час співбесіди повідомила відповідачу, що при оформленні візи до України вона вказувала причиною свого виїзду до України бажання відвідати чоловіка (а.с. 164), не пов'язуючи її з можливими загрозами чи переслідуваннями на Батьківщині. Причину виїзду до України її чоловіка, позивач не змогла повідомити (а.с. 162).

Однак, під час розгляду заяви позивачки відповідачем було встановлено та не спростовувалось позивачкою, що чоловік позивача прибув до України через економічні мотиви, планував розпочати бізнес на території нашої країни.

Окрім того, позивачка до органу міграційної служби не надала жодних документів, які б підтверджували сімейний зв'язок з гр. Афганістану ОСОБА_7, 12 вересня 1978 року, зазначивши під час співбесіди, що документи про укладення шлюбу відсутні (а.с. 162).

Більш того, колегією суддів встановлено, що згідно постанови Одеського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2015 року у справі №815/5979/15, яка набрала законної сили, відмовлено у задоволенні адміністративного позову гр. Афганістану ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 414-15 від 30 липня 2015 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, та зобов'язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні.

При цьому, 23 серпня 2016 року у гр. Афганістану ОСОБА_7 закінчився термін дії довідки про звернення за захистом та з вказаного періоду останній перебуває на території України нелегально.

Проаналізувавши вищевказані обставини справи колегія суддів вважає, що твердження позивачки містять суттєві розбіжності, що супроводжується приховуванням важливих деталей та свідчить про необґрунтованість її заяви, у зв'язку з чим в'їзд позивачки на територію України в такому випадку не може бути розглянутий з позиції існування підстав для отримання захисту, що правильно було встановлено судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення.

Позивач не змогла довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Більш того, вищезазначені позивачем обставини лише підтверджують те, що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець відповідно до Конвенції 1951 року, однак ставити під сумнів поганий політичний та економічний стан в країні неможливо, що в даному випадку і є дійсними причинами виїзду позивача з країни громадської належності.

Окрім того судом встановлено, що в м. Кабул у неї залишились та мешкають на теперішній час близькі родичі (мати, татько, три сестри та четверо братів) (арк. 6 протоколу співбесіди від 05 грудня 2016 року) (а.с. 165), та останнім не Батьківщині не загрожує небезпека (арк. 5 протоколу співбесіди від 22 лютого 2016 року) (а.с. 131). Крім того, родичі чоловіка позивача також залишились у м.Кабул (арк. 7 протоколу співбесіди від 05 грудня 2016 року) (а.с. 166).

Згідно ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Так судом першої інстанції правильно встановлено, що звернення позивача за міжнародним захистом в України відбулося лише 02 лютого 2016 року, незважаючи на те, що остання прибула на територію України 13 червня 2015 року, що свідчить про мету такого звернення - легалізацію свого перебування в Україні.

При цьому, щодо причин несвоєчасного звернення до органу міграційної служби позивач також надавала суперечливі твердження, спершу зазначивши, що своєчасно не звернулась із заявою про надання міжнародного захисту, оскільки на той період вирішувались проблеми її чоловіка (а.с.129), згодом вказавши, що не володіла інформацією про існування міграційної служби, не мала відомостей про її місцезнаходження, можливість звернення тощо (а.с.165).

З урахуванням вищевикладеного, твердження позивача про переслідування з боку представників угрупування "Талібан" є необґрунтованими.

З урахуванням вищевикладеного, а саме відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань позивачки в країні походження, та непослідовність наданої нею інформації, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України № 05-17 від 10 січня 2017 року, яким позивачці було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним та оскарженню не підлягає.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 316, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, що діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2, що діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення прийнятий та підписаний 20 березня 2018 року.

Суддя доповідач: Потапчук В.О.

Суддя: Семенюк Г.В.

Суддя: Шляхтицький О.І.