Справа № 826/5328/16
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2018-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 березня 2018 року № 826/5328/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до треті особиПриватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратюка Віктора Станіславовича Головне територіальне управління юстиції у місті Києві Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»
про визнання протиправним та скасування рішення,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - позивач або ОСОБА_1) з адміністративним позовом (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратюка Віктора Станіславовича (далі також - відповідач або приватний нотаріус), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі також - третя особа 1 або ГТУЮ у м. Києві), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі також - третя особа 2 або ПАТ «Дельта Банк»), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратюка Віктора Станіславовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого до Державного реєстру іпотек 20.11.2012 20:34:11 було внесено запис про зміну умов обтяження (реєстраційний номер обтяження 8011912) нерухомого майна: житлової квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскільки відповідач 20.11.2012 не вчиняв жодної нотаріальної дії щодо правочину про відступлення прав вимоги, отже законних підстав для прийняття спірного рішення та внесення відповідних змін в Державний реєстр іпотек у нього не було.

Відповідач у судові засідання не з'являвся, письмових заперечень проти позову не надав.

Представник третьої особи 1 проти позову заперечив та зазначив, що немає жодного відношення до правовідносин, що виникли між позивачем та приватним нотаріусом і не володіє будь-якими даними, що мають значення для справи.

Представник третьої особи 2 проти позову заперечив та зазначив, що оскаржуване рішення є правомірним та не порушує законних прав та інтересів позивача.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції до 15.12.2017, за відсутності необхідності заслуховувати свідків чи експертів, а рішення постановлене з урахуванням п. 10 частини першої Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017.

Розглянувши у порядку письмового провадження подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 02.10.2008 між позивачем та ВАТ «Сведбанк» (далі також - банк) укладено кредитний договір №2615/1008/71-084, за умовами якого банк надав позивачу як позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 82 000,00 дол. США на строк з 02.10.2008 по 02.10.2028 включно (на купівлю квартири).

При цьому, згідно з пунктом 10.5. кредитного договору від 02.10.2008 № 2615/1008/71-084, банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов'язання по цьому договору, а також по угодам, пов'язаним із забезпеченнями повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника (позивача).

З метою забезпечення належного виконання кредитного договору від 02.10.2008 №2615/1008/71-084, між позивачем (іпотекодавець) та ВАТ «Сведбанк» (іпотекодержатель) укладено іпотечний договір від 02.10.2008 № 2615/1008/71-084-Z-84, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О.Р. та зареєстрований в реєстрі за №4105, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: двокімнатну квартиру загальною площею 42,40 кв.м., жилою - 27,20 кв.м, під номером АДРЕСА_1 (предмет іпотеки).

Також, 02.10.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О.Р. була зареєстрована заборона відчуження предмету іпотеки (реєстраційний номер обтяження 8011541).

Разом з тим, 25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим № 1306, 1307, за яким ПАТ «Дельта Банк» придбав права вимоги ПАТ «Сведбанк» у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, у тому числі щодо позивача.

На підставі вказаного договору, 20.11.2012 20:34:11 приватним нотаріусом до Державного реєстру іпотек внесено обтяження за реєстраційним номером 8011912, яким змінено іпотекодержателя об'єкту обтяження - квартири АДРЕСА_2 на ПАТ «Дельта Банк».

Не погоджуючись зі вказаною реєстраційною дією, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Частиною другою статті 2 Кодекс адміністративного судочинства України закріплено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуваннях усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За припасами частини першої статті 512, частини першої статті 655, частини третьої статті 656 та частини першої статті 657 Цивільного кодексу України (у редакції на момент укладення договору купівлі-продажу прав вимоги), кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі також - Закон), у редакції, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 за реєстровим № 1306, 1307, іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; основне зобов'язання - зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою; іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов'язанням.

Згідно з частиною першою та другою статті 3 Закону, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

За приписами частини першої та другої статті 4 Закону, обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

Державна реєстрація здійснюється особою, на яку відповідно до законодавства покладені функції щодо державної реєстрації обтяжень нерухомого майна іпотекою, на підставі повідомлення іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону, іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку (частина перші статті 19).

Відповідно до статі 24 Закону, відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, при відступленні прав вимоги зобов'язання не припиняється, не змінюється - залишається одним і тим самим; відбувається тільки заміна особи на стороні кредитора. Відповідна заміна відбувається і в іпотечному договорі - новий кредитор стає іпотекодержателем.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції на момент укладення договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012) значилось, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів.

За приписами частини першої та п'ятої статті 3 зазначеного Закону, інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 зазначеного Закону, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж юридичної роботи не менш як два роки, пройшов стажування в органах державної реєстрації прав не менше шести місяців./

Згідно частини першої статті 6 зазначеного Закону, систему органів державної реєстрації прав становить спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань державної реєстрації прав - Міністерство юстиції України, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та його територіальні органи, які є органами державної реєстрації прав.

Відповідно до пунктів 4, 7 частини другої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень здійснюється, зокрема, на підставі: накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом; договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Як вбачається з матеріалів справи, укладений в забезпечення виконання кредитного договору від 02.10.2008 № 2615/1008/71-084, іпотечний договір від 02.10.2008 № 2615/1008/71-084-Z-84, укладений між позивачем та ВАТ «Сведбанк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О.Р., яким 02.10.2008 зареєстрована заборона відчуження предмету іпотеки (реєстраційний номер обтяження 8011541).

Враховуючи, що зазначений кредитний договір наділив банк правом переведення своїх прав та зобов'язань по такому договору, а також по угодам, пов'язаним і з забезпеченнями повернення кредиту, третім особам без згоди позичальника (позивача), 25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим № 1306, 1307.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу прав вимоги, 20.11.2012 20:34:11 приватним нотаріусом до Державного реєстру іпотек внесено обтяження за реєстраційним номером 8011912, яким змінено іпотекодержателя об'єкту обтяження - квартири АДРЕСА_2 на ПАТ «Дельта Банк».

В той же час, на момент укладення договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012, нотаріуси не мали статусу державних реєстраторів у розумінні статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Разом з тим, згідно Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2004 № 410, який діяв до 01.01.2013, нотаріуси виступали реєстраторами щодо здійснення державної реєстрації іпотек, відомостей про обтяження чи зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою, відступлення прав за іпотечним договором, передачу, анулювання, видачу дубліката заставної та видачу нової заставної на підставі повідомлення іпотекодержателя або уповноваженої ним особи чи рішення суду, приймають запити, видають завірені витяги з Реєстру та виконують інші функції, передбачені цим Порядком.

Пунктами 4 та 5 Типового порядку закріплювалось, що державна реєстрація відомостей про обтяження чи зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою, відступлення прав за іпотечним договором та передачу, анулювання, видачу дубліката заставної та видачу нової заставної здійснюється шляхом внесення запису до Реєстру, а також змін і додаткових відомостей до запису, виключення запису з Реєстру. Державна реєстрація обтяження нерухомого майна іпотекою може здійснюватися будь-яким реєстратором.

Внесення до Реєстру відомостей про обтяження майна іпотекою здійснюється реєстратором на підставі повідомлення іпотекодержателя або уповноваженої ним особи чи рішення суду (пункт 6 Типового порядку).

Внесення змін і додаткових відомостей до запису здійснюється реєстратором на підставі повідомлення іпотекодержателя або уповноваженої ним особи (пункт 17 Типового порядку).

Таким чином, діючим на момент укладення договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 та вчинення приватним нотаріусом спірної реєстраційної дії законодавством не встановлювався строк внесення нотаріусом даних (відомостей) до Реєстру та не ставилось у залежність нотаріальне посвідчення договору з обов'язком внесення даних (відомостей) до Реєстру, оскільки відповідні дані вносилися на підставі повідомлення іпотекодержателя, а також могли бути внесені будь-яким реєстратором (нотаріусом).

Виходячи з наведеного в сукупності, суд не вбачає протиправності у вчиненій відповідачем дії щодо внесення до Реєстру спірного запису.

Разом з тим, позивачем не зазначено та належними доказами не підтверджено оскарження договорів, на підставі яких до Реєстру вносилися записи, отже вони є чинними. Таким чином, у суду відсутні підстави ставити під сумнів права вимоги ПАТ «Дельта Банк» щодо позивача за кредитним договором від 02.10.2008 № 2615/1008/71-084, який забезпечений іпотечним договором від 02.10.2008 № 2615/1008/71-084-Z-84.

З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне також вказати наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до частини першої та другої статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно пункту 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за КАС України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Разом з тим, за змістом наведених норм Конституції України та КАС України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах, а точніше вже порушене.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов'язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. При цьому, вирішуючи спір по суті, суд надає об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тож, якщо особа вважає, що її право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом. У разі відповідного звернення особи, суд розглядає питання щодо наявності порушення права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішує спір.

Натомість, в адміністративному позові позивач не надав жодних пояснень в чому саме полягає його порушене право та яким чином воно буде відновлено в обраний ним спосіб. Як наслідок, позивачем не наведено, а судом не встановлено, порушеного права позивача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя П.О. Григорович