Справа № 826/1810/18
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 березня 2018 року № 826/1810/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шевченко Н.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доЦентрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що відповідач неправомірно припинив виплату пенсії за вислугу років на час роботи на посаді, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років, оскільки посада викладача класу хореографії у позашкільному навчальному закладі не може вважатися роботою, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.02.2018 відкрито спрощене провадження без повідомлення учасників справи (письмове провадження) та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

06.03.2018 до суду від Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначає, що позивач працює на спецпосаді, тобто на посаді, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років, з огляду на що, відповідачем правомірно припинено виплату пенсії за вислугу років.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України встановлено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Дослідивши обставини справи та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач, ОСОБА_1) є заслуженою артисткою України та з 09.09.2008 їй довічно призначено пенсію за вислугу років, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2.

Пенсію ОСОБА_1 призначено як артистці балету відповідно до «Переліку посад артистів театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів, які мають право на пенсію за вислугу років незалежно від віку», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 № 583 на підставі п. «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

З 20.08.2008 позивач працює викладачем по класу хореографії у Державному спеціалізованому мистецькому навчальному закладі «Київська дитяча школа мистецтв № 2 імені М.І. Вериківського».

Управлінням Пенсійного фонду України в Оболонському районі м. Києва прийнято розпорядження п/в 04210 № 843431 від 03.05.2017 про припинення ОСОБА_1 виплати пенсії та закриття пенсійної справи «до з'ясування» обставин та посади на якій працює.

В травні 2017 позивач отримала від відповідача лист №468/06 від 03.05.2017 з вимогою з'явитись на прийом до спеціалістів пенсійного фонду з приводу вірного коригування бази даних працюючих/не працюючих пенсіонерів та подальшої виплати пенсії.

28.08.2017 Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві прийняло Розпорядження 843431 від 28.08.2017, яким припинено виплату позивачу пенсії за вислугу років на час роботи за спеціальністю.

Також, Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернулось до Оболонського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з ОСОБА_1 надмірно виплачених сум пенсій з 20.08.2008 по 31.03.2017.

Вважаючи прийняте відповідачем Розпорядження № 843431 від 28.08.2017 про припинення виплати пенсії позивачу протиправним і таким, що порушує права, свободи і інтереси, ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом прав та інтересів.

Суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення» звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. (ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення»)

Право на пенсію за вислугу років мають артисти театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів при стажі творчої діяльності від 20 до 35 років за переліком та у порядку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку, але не раніше досягнення 55 років. (п. «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»)

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років, на підставі п. «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як артистці балету, відповідно до «Переліку посад артистів театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів, які мають право на пенсію за вислугу років незалежно від віку», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 № 583.

Підставою для прийняття оскаржуваного Розпорядження № 843431 від 28.08.2017 стало те, що відповідач з 20.08.2008 працює на посаді, яка дає право на вислугу років, а отже підстави для виплати пенсії позивачу відсутні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, а саме копією трудової книжки та довідкою про працевлаштування, що з 20.08.2008 ОСОБА_1 працює викладачем по класу хореографії у Державному спеціалізованому мистецькому навчальному закладі «Київська дитяча школа мистецтв № 2 імені М.І. Вериківського».

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, «Київська дитяча школа мистецтв № 2 імені М.І. Вериківського» є комунальною організацією (установою, закладом), видом діяльності якої зазначено КВЕД 85.52 Освіта у сфері культури (основний).

Згідно з приписами ч. 3 ст. 12 Закону України «Про позашкільну освіту» заклади позашкільної освіти можуть функціонувати у формі центрів, комплексів, палаців, будинків, клубів, станцій, кімнат, студій, шкіл мистецтв, малих академій мистецтв (народних ремесел), малих академій наук, мистецьких шкіл, спортивних шкіл, дитячо-юнацьких спортивних шкіл олімпійського резерву, фізкультурно-спортивних клубів за місцем проживання, фізкультурно-оздоровчих клубів інвалідів, спеціалізованих дитячо-юнацьких спортивних шкіл олімпійського резерву, дитячих стадіонів, дитячих бібліотек, дитячих флотилій, галерей, бюро, оздоровчих закладів, що здійснюють позашкільну освіту.

Відповідно до «Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, право на пенсію за вислугу років мають такі працівники позашкільних навчальних закладів: директори, їх заступники з навчально-виховної, навчальної, виховної роботи, завідуючі відділами (лабораторіями, кабінетами), художні керівники, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

Суд вважає, що посада викладача по класу хореографії у Державному спеціалізованому мистецькому навчальному закладі «Київська дитяча школа мистецтв № 2 імені М.І. Вериківського», на якій працює позивач, не відноситься до спецпосад, які дають право на пенсію за вислугу років, з огляду на що, посилання відповідача на «Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (далі по тексту - Перелік № 909 від 04.11.1993), для визначення права на пенсію за вислугу років працівників позашкільних навчальних закладів без деталізації по посадам є помилковим, оскільки право на пенсію за вислугу років дає не факт роботи у позашкільному навчальному закладі, а посада у такому закладі, визначена переліком.

Слід зазначити, що за період з 2008 по 2017 роки (період призначення та виплати пенсії за вислугу років позивачу) зміни до вищевказаного Переліку № 909 від 04.11.1993 в частині «Позашкільні навчальні заклади» не вносились.

Матеріалами трудової книжки та іншими доказами, наявними у матеріалах справи, підтверджується, що позивач з моменту призначення їй пенсії не поновлювала роботу артиста балету або іншої, що дає право на отримання пенсії за вислугу років, а тому суд вважає, що відповідач Розпорядженням № 843431 від 28.08.2017 неправомірно припинив виплату пенсії ОСОБА_1 за вислугу років.

Положеннями ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначено вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсії, а саме - виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Перелік випадків припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках передбачених законом.

Між тим, суд звертає увагу на те, що позивач заявою від 29.12.2008 вх. № 5231/06 повідомляла територіальний орган пенсійного фонду України про працевлаштування та просила внести зміни до пенсійної справи згідно запису в трудовій книжці про працевлаштування на посаді викладача по класу хореографії, з огляду на що, позивач не приховувала факт працевлаштування, а відповідач у свою чергу продовжував виплачувати позивачу пенсію з 2008 по 2017 роки.

Таким чином, враховуючи вказане вище, суд для повного та всебічного захисту порушеного права вважає за можливе задовольнити вимоги позивача в частині визнання протиправним і скасувати Розпорядження Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 843431 від 28.08.2017 про припинення ОСОБА_1 виплати пенсії за вислугу років на час роботи за спеціальністю.

У частині позовних вимог щодо зобов'язання відповідача поновити позивачу виплату пенсії за вислугу років, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на державу покладено обов'язок виконання рішень Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини Олссон проти Швеції (Olsson v. Sweden) від 24 березня 1988 року суд прийшов до висновку, що яка-небудь норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію. Проте досвід показує, що абсолютна точність недосяжна і що необхідність уникати надмірної жорсткості формулювань і слідувати за обставин, що змінюються, веде до того, що багато законів неминуче викладені в термінах, які більшою чи меншою мірою є невизначеними.

Словосполучення «передбачено законом» не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципом верховенства права. Відтак, у внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічних властей у здійснення прав, охоронюваних inter alia п. 1 статті 8.

У рішенні Європейського суду з прав людини Олссон проти Швеції (Olsson v. Sweden) від 24 березня 1988 року суд констатував, що втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного можна дійти до висновку, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) в суду є обов'язок відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Відтак, у разі встановлення протиправності дій суб'єкта владних повноважень у суду виникає обов'язок відновити порушене право особи, зумовлене цими протиправними діями, шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити дії, які максимально спрямовані на захист права особи, право якої порушене, та на відновлення законного становища. При цьому, важливого значення набуває чіткість та однозначність формулювання дій, які підлягають виконанню суб'єктом владних повноважень.

Частиною 1 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб?єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

При цьому, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов'язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій.

З огляду на зазначене, враховуючи встановлення судом факту протиправності дій відповідача, суд дійшов до висновку про необхідність в судовому порядку зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу років.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, не спростовані доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, а тому підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки в даному випадку суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, то судові витрати підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 72-77, 139, 241-247, 255, 263, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним і скасувати Розпорядження Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 843431 від 28.08.2017 про припинення ОСОБА_1 виплати пенсії за вислугу років на час роботи за спеціальністю.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити ОСОБА_1 (код НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_3, виданий 17.09.1996 Мінським РУГУ МВС України в м. Києві, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) виплату пенсії за вислугу років.

Присудити на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_3, виданий 17.09.1996 Мінським РУГУ МВС України в м. Києві, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 1409 грн. 60 коп. (одна тисяча чотириста дев'ять гривень шістдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, вул. Борисоглібська, 14, м. Київ, 04070).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена за правилами, встановленими ст.ст. 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко