Справа № 818/495/18
Суддя: С.В. Воловик
Дата ухвалення: 2018-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2018 р. Справа № 818/495/18

Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воловика С.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін в приміщенні суду в місті Суми адміністративну справу № 818/495/18 за позовом ОСОБА_1 до Глухівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1М.) звернувся з позовною заявою до Глухівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (далі відповідач, Глухівське ОУ ПФУ Сумської області) в якому просить суд:

- зобовязати відповідача обчислити та виплатити позивачу щомісячне довічне утримання судді у відставці в розмірі 84% суддівської винагороди, починаючи з 30 серпня 2017 року, з урахуванням фактично виплачених сум за цей період.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує наступним. Рішенням Вищої ради правосуддя № 2551/0/15-17 від 29.08.2017 позивача звільнено з посади судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області у звязку з поданням заяви про відставку. На підставі заяви про призначення щомісячного довічного утримання судді у відставці, Глухівським ОУ ПФУ Сумської області 21.09.2017 позивача повідомлено про призначення такого утримання, а 29.09.2017 йому було надано виписку з розпорядження, відповідно до якої довічне грошове утримання судді у відставці призначено в розмірі 80% суддівської винагороди. При цьому, при визначенні розміру вказаного утримання, відповідачем врахований стаж позивача на посаді судді 14 років 1 місяць 28 днів.

Вважаючи безпідставним призначення довічного грошового утримання судді у відставці у вказаному розмірі, ОСОБА_1 була подана заява про здійснення перерахунку, виходячи із наявного суддівського стажу 22 роки 5 місяців 7 днів, та призначення довічного утримання в розмірі 84% суддівської винагороди. За результатами розгляду вказаної заяви, Глухівське ОУ ПФУ Сумської області листом № 2/В-1 від 01.02.2018 повідомило позивача про відсутність підстав для призначення довічного утримання в розмірі 84% суддівської винагороди, оскільки фактичний стаж на посаді судді складає 14 років 1 місяць 25 днів, а періоди роботи на інших посадах, так само, як і строкова військова служба у пільговому обчисленні, не можуть бути враховані при визначенні розміру довічного утримання судді у відставці.

На переконання позивача, відмова відповідача врахувати періоди роботи на інших посадах, а також строкову військову службу у пільговому обчисленні при визначенні розміру довічного грошового утримання судді у відставці є протиправною, оскільки суперечить приписам Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» № 584/95 від 10.07.1995. В звязку з цим, беручи до уваги той факт, що стаж роботи, який дає право позивачу на відставку, складає 22 роки 5 місяців 7 днів, відповідач зобовязаний сплачувати позивачу довічне грошове утримання в розмірі 84% суддівської винагороди.

З вищезазначених підстав, ОСОБА_1 вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 15.02.2018 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі № 818/495/18, відповідачу встановлений 15-денний строк з моменту отримання ухвали для подання відзиву на позовну заяву, розгляд справи, на підставі ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішено проводити за правилами спрощеного провадження без повідомлення осіб.

На виконання вказаної ухвали, 12 березня 2018 року від Глухівського ОУ ПФУ Сумської області до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 23-25), в якому зазначено, що позивач отримує довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ. Призначення ОСОБА_1 довічного грошового утримання у розмірі 80% суддівської винагороди, здійснено відповідачем на виконання приписів п. 25 Прикінцевих та перехідних положень згаданого Закону. Згідно з указаною нормою, збільшення довічного грошового утримання на два відсотки, здійснюється за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років.

Тобто, на переконання Глухівського ОУ ПФУ Сумської області, право на збільшення довічного утримання понад 80% суддівської винагороди мають лише особи, які пропрацювали понад 20 років саме на посаді судді, а не на інших посадах. При цьому, на думку відповідача, стаж роботи на певних посадах, прирівняний Законом України «Про судоустрій і статус суддів» до стажу роботи на посаді судді, враховується лише для визначення наявності права у особи на відставку, і не може враховуватись при визначенні розміру довічного грошового утримання.

За наведених обставин, Глухівське ОУ ПФУ Сумської області вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Дослідивши наявні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи та обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Рішенням Вищої ради правосуддя № 2551/0/15-17 від 29 квітня 2017 року (а.с. 28) ОСОБА_1 звільнено з посади судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області у звязку з поданням заяви про відставку. Наказом голови Глухівського міськрайонного суду Сумської області № 5 ОС від 29.08.2017 (а.с. 30) позивач відрахований зі штату у звязку зі звільненням з посади судді у відставку.

З метою призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, 11.09.2017 ОСОБА_2 звернувся до Глухівського ОУ ПФУ Сумської області з відповідною заявою (а.с. 26), до якої були додані всі необхідні документи, в тому числі згадане рішення Вищої ради правосуддя та Розрахунок стажу судді, який дає право на відставку і отримання щомісячного довічного утримання судді у відставці № 06-18/1/2017 від 04.09.2017 (а.с. 29).

За результатами розгляду вказаних документів, згідно протоколу № 1301 від 21.09.2017 (а.с. 27), позивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з 30 серпня 2017 року у розмірі 80% суддівської винагороди, зазначеної у Довідці про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виданої Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Сумській області від 31.08.2017 за № 04-1307/17 (а.с. 31).

Не погоджуючись з призначеним розміром щомісячного довічного утримання судді у відставці, 18 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про здійснення перерахунку та призначення такого утримання у розмірі 84% суддівської винагороди. Втім, листом від 01 лютого 2018 року № 2/В-1 (а.с. 10-11), Глухівське ОУ ПФУ Сумської області повідомило позивача про відсутність підстав для призначення щомісячного довічного утримання судді у відставці у розмірі 84% суддівської винагороди.

Отже, стверджуючи про правомірність призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 80% суддівської винагороди, відповідач вказує на те, що такий розмір визначений п. 25 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ. Право на збільшення зазначеного розміру щомісячного довічного утримання на два відсотка за кожний повний рік роботи мають особи, які пропрацювали саме на посаді судді понад 20 років. Стаж роботи осіб на інших посадах, прирівняних до роботи на посаді судді, враховується лише при визначенні наявності права на відставку і не може бути врахований при визначенні розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Проте, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та обставинам справи, суд не може погодитись з указаними доводами Глухівського ОУ ПФУ Сумської область, з огляду на таке.

Статтею 126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Відповідно до п. 25 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 02.06.2016 № 1402-VII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон України № 1402-VII), який набрав чинності 30.09.2016 року, право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Частиною третьою статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (далі Закон № 2453-VІ) (з урахуванням Рішення ОСОБА_3 Суду України від 08.06.2016 № 1-8/2016) визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Згідно положень ч. 1 ст. 135 Закону України № 2453-VI, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Як встановлено під час розгляду справи, Указом Президента України № 525/2004 від 12.06.2003 (а.с. 8 - зворотній бік) ОСОБА_1 призначено суддею Глухівського міського суду, а Постановою Верховної Ради України № 628-ІV від 30.10.2008 обрано суддею Глухівського міськрайонного суду Сумської області безстроково.

На момент призначення позивача на посаду судді, діяв Закон України «Про статус суддів» від 15.12.1992 р. № 2862-XII (далі - Закон України № 2862-XII), положення ст. 43 якого передбачали, що кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень.

Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді.

До стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Крім того, Указом Президента України № 584/95 від 10.07.1995 (в редакції, яка діяла на момент призначення позивача на посаду судді) було встановлено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Пункт 11 Перехідних положень Закону України №2453-VI (редакція до 25.03.2015) передбачає, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Тобто, законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом України № 2453-VI було передбачено право зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, періоду роботи на посадах прокурорів та періоду проходження строкової військової служби.

Згідно ст. 56 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції, яка діяла на момент призначення позивача на посаду судді), під поняттям «прокурор» цього Закону слід розуміти: «помічники прокурора», а відповідно до статті 50-1 цього Закону, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі, стажистами в органах прокуратури.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» передбачено, що час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Також, аналогічна норма була закріплена в Законі СРСР від 12.07.1967 «Про загальний військовий обовязок» та Положенні про пільги для військовослужбовців, військовозобовязаних, осіб, звільнених з військової служби у відставку, та їх сімей, затвердженому постановою Ради Міністрів СРСР від 17.02.1981 №193 (які діяли на момент проходження позивачем військової служби).

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про пенсійне забезпечення», військова служба у складі діючої армії у період бойових дій, у тому числі при виконанні інтернаціонального обовязку, а також перебування в партизанських загонах і зєднаннях зараховується до стажу роботи на пільгових умовах у порядку, встановленому для обчислення строків цієї служби при призначенні пенсій за вислугу років військовослужбовцям.

Так, Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (стаття 171) передбачено, що порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членів їхніх сімей» № 393 від 17.07.1992 встановлено, що до вислуги років для призначення пенсій зараховується на пільгових умовах - один місяць служби за три місяці - участь у бойових діях у воєнний час.

При цьому, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (пункт 2 статті 6) визначено, що учасниками бойових дій, серед іншого, визнаються військовослужбовці ОСОБА_4, які за рішенням Уряду колишнього СРСР проходили службу і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Перелік таких держав, періоди бойових дій у них та категорії працівників, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 63 від 08.02.1994 затверджений перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців ОСОБА_4, ОСОБА_5, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території, до якого, зокрема, віднесений Афганістан в періоди з квітня 1978 по грудень 1989 року.

На виконання статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 64 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. А згідно статей 21, 22 Основного Закону України, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до пункту 8 частини 4 статті 48 Закону України № 2453-VI, незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (ч. 6 ст. 47 Закону).

ОСОБА_3 Суд України в рішенні № 10-рп/2008 від 22.05.2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина", що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, ОСОБА_3 Суд України дав у рішенні № 5-рп/2005 від 22.09.2005, згідно з яким "…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними". ОСОБА_3 Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_3 Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Враховуючи визначене у рішеннях ОСОБА_3 Суду України розуміння сутності соціальних гарантій громадян, зокрема суддів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Так, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006, Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20.11.1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31). Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, працюючи суддею, мав законні сподівання на зарахування періоду роботи на прокурорських посадах, а також періоду проходження строкової військової служби у пільговому обчисленні (оскільки брав участь у бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан), до стажу роботи на посаді судді, що дає право на призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді, які у подальшому були звужені.

Варто зазначити, що Вища рада правосуддя звільнила ОСОБА_1 з посади судді саме у зв'язку з поданням заяви про відставку, а не з інших підстав, тим самим підтвердивши наявність у позивача стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку.

З системного аналізу вказаних норм, суд доходить висновку, що до стажу роботи позивача на посаді судді, що дає йому право на відставку та обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання, окрім періоду роботи на посаді судді з 03.07.2003 по 29.08.2017, що складає 14 років 1 місяць 25 днів, необхідно враховувати період проходження строкової військової служби з 16.11.1983 по 10.11.1985, з яких: з 20.09.1984 по 10.11.1985 приймав участь у бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан, що з урахуванням пільгового обчислення, складає 4 роки 3 місяці 4 дні, та період роботи на посадах помічника-стажиста, в.о. помічника, помічника, старшого помічника прокурора з 10.10.1994 по 21.10.1998, що складає 4 роки 12 днів. Тобто, всього стаж роботи на посаді судді Васяновича В.М., який дає йому, як право на відставку, так і право на отримання щомісячного грошового утримання, складає 22 роки 5 місяців 7 днів, в звязку з чим, позивачу має бути призначене щомісячне грошове утримання судді у відставці в розмірі 84% суддівської винагороди.

Частиною ч. 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що призначення Глухівським ОУ ПФУ Сумської області ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 80% суддівської винагороди, не у відповідає критеріям, встановленим ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в звязку з чим, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Глухівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про зобов'язання вчинити дії задовольнити.

Зобовязати Глухівське обєднане управління Пенсійного фонду України Сумської області (41400, Сумська обл., м. Глухів, вул. Спаська, 54, код 37437447) обчислити та виплатити ОСОБА_1 (41400, Сумська обл., м. Глухів, вул. П. Орлика, б. 26, кв. 6, іпн. НОМЕР_1) щомісячне довічне утримання судді у відставці в розмірі 84% суддівської винагороди, починаючи з 30 серпня 2017 року, з урахуванням фактично виплачених сум за цей період.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Воловик