Справа № 127/18444/16-а
Суддя: Романюк Л. Ф.
Дата ухвалення: 2018-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-ар/127/7/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2018 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Романюк Л.Ф.,

при секретарі Курутіній О.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про розяснення судового рішення по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці про визнання дій неправомірними та зобов»язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До суду від позивача надійшла заява про роз'яснення судового рішення по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці про визнання дій неправомірними та зобов»язання вчинити дії. В обгрунтування доводів заяви ОСОБА_1 посилається на необхідність розяснення відповідачу порядку виконання зазначеного судового рішення згідно чинного законодавства, а саме щодо відсутності обмеження максимального розміру пенсії.

Позивач ОСОБА_1 надав суду заяву, згідно якої просив суд розглядати заяву про розяснення судового рішення у його відсутність, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду заяви повідомлявся належним чином.

Відповідно до п. 10 ч. 1 розділу VІІ «Перехідних положень» КАС України, справи в судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява про роз'яснення судового рішення підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.09.2016 року позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці про визнання дій неправомірними та зобов»язання вчинити дії задоволено. Визнано неправомірними дії управління Пенсійного фонду України щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_1 Зобовязано управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці перерахувати та виплачувати пенсію ОСОБА_1 з 01.01.2016р. із розрахунку 80% від середньомісячного заробітку, згідно довідки прокуратури Вінницької області від 06.06.2016р. №18/190 відповідно до поданої 26.07.2016р. ОСОБА_1 заяви до Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці та відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням виплачених сум, виплатити недоплачену суму (а.с.51-52).

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016 року постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 15.09.2016 року скасовано та прийнято нову постанову про відмову у задоволення позову (а.с. 90-91).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.12.2017 року постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016 року скасовано, а постанову Вінницького міського суду вінницької області від 15.09.2016 року залишено в силі (а.с.148-150).

Відповідно до ч. 1ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України за заявою учасника справи, державного виконавця суд розяснює ухвалене ним судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення, шляхом постановлення ухвали.

Так, у своїй заяві позивач просить розяснити виконання постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 15.09.2016 року, якою будь яких обмежень, щодо виплати пенсії встановлено не було. Розмір пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2016 року становить 11218, 36 грн.

Однак, Управління обмежило розмір пенсії у період з 01.01.2016 року по 01.05.2016 року та вирішило недоплатити різницю між отриманою та належною пенсією сумою 10740 грн., що підтверджується копією протоколу індивідуального перерахунку та розпорядження № 800645 Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці.

Суд своєю постановою від 15.09.2016 року не установив будь яких обмежень максимального розміру пенсії оскільки виходив із того, що згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, повязані з реалізацією права на соціальний захист громадян України та визначав, що Конституція України виокремлює певні категорії громадян, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99, рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 року № 5-рп/2002у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказував, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення, зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави повязана з ризиком для життя і здоровя, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

У рішенні Конституційного Суду України №1-9/2015 від 13.05.2015 року зазначено, що Україну проголошено соціальною, правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. І, ч. 1,2 ст. 8, ч. 2 ст. 19 Конституції України). Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної часткової або тимчасової втрати працездатності, у старості та в інших випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 46 Конституції України). В Україні на конституційному рівні гарантовано право громадян на соціальний захист, для забезпечення якого необхідне здійснення комплексу державно-правових заходів, одним із яких є законодавче визначення основ соціального захисту форм і видів пенсійного забезпечення (п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України).

Конституційний суд України у рішенні № 8-рп/2005 від 11.10.2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося звуження обсягу прав та свобод особи, а саме: звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола субєктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики. Пенсійне забезпечення громадян, які виконують або виконували державні функції на посадах зі спеціальним статусом є важливим елементом державних гарантій матеріального і соціального захисту відповідних осіб з метою належного виконання ними особливих професійних обовязків. Тому право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України, є таким, що не підлягає звуженню або обмеженню згідно з вимогами статей 22 та 64 Конституції України. Для зазначених категорій осіб передбачено особливий порядок пенсійного забезпечення з урахуванням їх правового статусу, професійних обовязків, підвищених вимог до дисципліни, обмежень та інших особливостей, повязаних з ризиком для життя та здоровя, що й зумовило встановлення додаткових гарантій соціального забезпечення таких осіб.

Також, Конституційний суд України у своєму рішенні № 6-рп/2007 від 09.07.2007 зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобовязань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

Виходячи із системного тлумачення положень ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, роз'яснено може бути судове рішення у разі, якщо без такого роз'яснення його тяжко виконати, оскільки високою є ймовірність неправильного виконання внаслідок неясності резолютивної частини рішення.

Невизначеність судового рішення означає, що таке рішення містить положення, що виникають суперечки щодо його розуміння та під час виконання.

Підставою для подання заяви про роз'яснення судового рішення є його незрозумілість.

Отже, якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, а також (або) для державного виконавця, суд з їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

При цьому суд, роз'яснюючи рішення, не вправі вносити будь-які зміни в існуюче рішення. Тобто процесуальна процедура роз'яснення судового акта виключає можливість будь-яким чином змінювати зміст цього судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява про розяснення рішення суду є обгрунтованою та підлягає задоволенню, а постанова роз»ясненню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці про визнання дій неправомірними та зобов»язання вчинити дії - задовольнити.

Роз»яснити постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 15.09.2016 року по справі № 127/18444/16-а в частині відсутності обмеження максимального розміру пенсії ОСОБА_1.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя