Справа № 804/256/18
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2018 року Справа № 804/256/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
при секретарі судового засіданняОСОБА_2
за участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області про скасування розпорядження від 29.11.2017р. № 99-к, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та матеріальної шкоди.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася з адміністративним позовом до Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області та просить:

- скасувати розпорядження голови райдержадміністрації від 29.11.2017р. № 99-к "Про звільнення ОСОБА_3П.";

- поновити ОСОБА_3 на посаді;

- стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу;

- стягнути шкоду в розмірі 3000,00 грн., витрачених на лікування.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29.11.2017р. її було втретє звільнено з роботи розпорядженням голови райдержадміністрації від 29.11.2017р. №99-к, яке позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на те, що за свій єдиний робочий день після поновлення на роботі за рішенням суду 28.11.2017р. вона не мала жодної можливості вчинити будь-яке порушення. До того ж, у вказаному розпорядженні не наведено жодного обґрунтування і посилання на обставини, що спричинили звільнення позивача. Звільнення ж відбулося відповідно до п.4 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», а підставою для прийняття оспорюваного розпорядження зазначено протокол №9 засідання дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ Криворізької райдержадміністрації від 28.11.2017р. та протокол №40 засідання Президії профспілкового комітету Криворізької райдержадміністрації від 29.11.2017р. Крім того, позивач вказує, що про проведення таких засідань та комісій позивача не попереджали та не запрошували брати у них участь. Позивач зазначає, що 29.11.2017р. її було негайно звільнено без надання пояснень що саме, коли та за яких обставин вона порушила, а також і ніхто не вимагав від неї жодних пояснень. При цьому, як зазначає позивач, дана ситуація щодо звільнення її без будь-яких пояснень з боку відповідача спричинила для неї тяжкий моральний та фізичний удар, а також завдало значної шкоди її здоровю у звязку з чим позивач потрапила на стаціонарне лікування, була змушена проходити необхідні платні обстеження, що відображено у лікарняній виписці, через звільнення не змогла отримати лікарняний лист та була позбавлена можливості отримати страхові виплати за лікування, яке, як зазначає позивач, становить 3000 грн. на придбання ліків, які позивач просить стягнути з відповідача.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився, проте 05.03.2018р. засобами електронного звязку представник відповідача надіслав на адресу суду клопотання, в якому просив розглядати справу без участі представника відповідача (а.с.85).

Також 13.02.2018р. та 14.02.2018р. засобами електронного звязку відповідачем на адресу суду надіслані письмові заперечення на позов у яких відповідач просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що до райдержадміністрації надходили звернення від керівника Данилівського СБК ОСОБА_5, яка скаржилась на дії позивача щодо незаконного отримання заробітної плати, що виплачувалась керівнику сільського будинку культури (далі - СБК), яка формально була працевлаштована, але перебувала за межами країни. Також відповідач зазначає, що позивач не виконувала запланованих заходів та не здійснювала виїзди до СБК, зокрема, позивач жодного разу не відвідала Новопільський СБК, на ремонт якого були виділені кошти, проте ремонтні роботи не проведені до цього часу, позивач не вдосконалює роботу ввіреного їй відділу; позивачем були прийняті рішення щодо списання бібліотечних фондів у великих розмірах, що призвело до певних витрат. Зазначені порушення, на думку відповідача, підриває авторитет державної влади, довіру до органів виконавчої влади, поширює думку щодо вседозволеності чиновників високого рангу та не відповідає званню державного службовця, а тому дані факти свідчать про порушення Присяги державного службовця, що унеможливлює подальше виконання позивачем своїх обовязків. Окрім того, у запереченнях від 14.02.2018р. відповідач додатково вказав, що скарги щодо невідповідності позивача, як державного службовця, займаній посаді, надходили на адресу відповідача останні півроку та саме на підставі цих скарг була подана доповідна записка від першого заступника голови райдержадміністрації та саме даний факт став підставою для проведення засідання дисциплінарної комісії, що відбулося 28.11.2017р. та на якому було встановлено , що позивач своїми діями принижує людську гідність з підкресленням своєї посади та «особливого статусу», підриває авторитет державної влади, довіру суспільства до органів виконавчої влади, поширює думку щодо вседозволеності чиновників високого рангу та не відповідає званню державного службовця, що правильно було розцінено Президентом України як порушення державним службовцем Присяги, що підтверджено правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 14.03.2017р. №21-3968а16. Так, 29.11.2017р. по факту розгляду дисциплінарного проступку, до позивача була застосована дисциплінарна відповідальність, що підтверджується розпорядженням голови райдержадміністрації з яким позивач була ознайомлена особисто під підпис. Щодо твердження позивача про заподіяння їй моральної шкоди, то відповідач вважає, що позивач необґрунтовано просить стягнути з відповідача компенсацію у розмірі 3000 грн. за заподіяну моральну шкоду, оскільки згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя та при недотриманні позивачем зазначених вимог, настають наслідки, передбачені ст. 139 Цивільним процесуальним кодексом України (а.с.44-45, 58-61).

Відповідно до ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи наведене, надіслане представником відповідача клопотання про розгляд справи за його відсутності, строки розгляду справи, встановлені ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності представника відповідача згідно до вимог ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням наданих відповідачем заперечень.

У ході судового розгляду справи та із наданих суду документів, судом встановлені наступні обставини у справі.

Як вбачається із відомостей наведених у копії трудової книжки позивача, ОСОБА_3 з 2001р. проходила державну службу у Криворізькій райдержадміністрації, зокрема з 05.04.2016р. на посаді начальника відділу культури, туризму, національностей та релігій Криворізької райдержадміністрації Дніпропетровської області (а.с.8-11).

11.04.2016р. позивач була звільнена із вказаної посади, проте в подальшому за постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.08.2016р. була поновлена на вказаній посаді з 11.04.2016р., що підтверджується даними трудової книжки позивача (а.с.8-11).

26.09.2017р. позивач знову була звільнена з наведеної посади на підставі розпорядження голови Криворізької райдержадміністрації №62-к, що підтверджується матеріалами справи.

24.11.2017р. за постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №804/6570/17 вищенаведене розпорядження №62-к від 26.09.2017р. було скасовано, а ОСОБА_3 була поновлена на посаді начальника відділу культури, туризму, національностей та релігій райдержадміністрації з 26.09.2017р.

На виконання вказаного судового рішення ОСОБА_3 була поновлена на вказаній вище посаді з 26.09.2017р. згідно розпорядження відповідача №95-к від 27.11.2017р., що підтверджується змістом копії трудової книжки позивача (а.с.11).

29.11.2017р. ОСОБА_3 втретє була звільнена з посади начальника відділу культури, туризму, національностей та релігій Криворізької райдержадміністрації відповідно до п.4 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» згідно розпорядження відповідача №99-к, що підтверджується копією відповідного розпорядження, наявного у справі (а.с.20).

Позивач не погоджується із її звільненням, просить скасувати вищевказане розпорядження про її звільнення, поновити на посаді, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також стягнути шкоду в розмірі 3000 грн. витрачених на лікування посилаючись на незаконність її звільнення, оскільки вона була поновлена на посаді 27.11.2017р. та за один день роботи 28.11.2017р. не могла вчинити жодного дисциплінарного проступку, про проведення розгляду дисциплінарної справи її ніхто не повідомив, пояснення не відбирав та на засідання дисциплінарної комісії вона запрошена не була, що є порушенням Закону України «Про державну службу».

Заслухавши позивача та його представника, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд находить підстави достатніми для часткового задоволення позову в частині скасування розпорядження голови райдержадміністрації від 29.11.2017р. №99-к, поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи з наступного.

Правові та організаційні засади проходження державної служби, а також підстави притягнення до дисциплінарної відповідальності державних службовців врегульовані Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VІІІ, який набув чинності з 01.05.2016 року (далі - Закон №889-VІІІ).

Відповідно до ст.65 Закону №889-VІІІ підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обовязків та інших вимог, встановлених вказаним Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосовано дисциплінарне стягнення.

За визначенням, наведеним у п.1 ч.1 ст.65 Закону №889-VІІІ, дисциплінарними проступками є, зокрема, порушення Присяги державного службовця.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.87 Закону №889-VІІІ підставами для припинення державної служби за ініціативою субєкта призначення є вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Аналізуючи вказані вище норми можна дійти висновку, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобовязання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У звязку з наведеним, як порушення Присяги необхідно розуміти вчинення державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обовязкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обовязків.

Перелік дисциплінарних стягнень, наведений у ст.66 Закону №889-VІІІ, зокрема, до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення: 1) зауваження; 2) догана; 3) попередження про неповну службову відповідність; 4) звільнення з посади державної служби.

Частина 5 вказаної статті передбачає, що звільнення з посади державної служби є винятковим видом дисциплінарного стягнення і може бути застосоване лише у разі вчинення дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 1, 3, 7, 9-11, 13, 14 ч. 2 ст. 65 вказаного Закону, а також вчинення систематично (повторно протягом року) дисциплінарного проступку, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 65 вказаного Закону.

Дисциплінарні стягнення передбачені пунктами 2-4 ч.1 вказаної статті накладаються за поданням дисциплінарної комісії ч.6 ст.66 Закону №889-VІІІ.

При цьому, за приписами ст.71 Закону №889-VІІІ з метою визначення наявності вини, характеру і тяжкості дисциплінарного проступку може проводитися службове розслідування, у ході якого державний службовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право, зокрема, надавати пояснення, відповідні документи та матеріали щодо обставин, які досліджуються, бути присутнім під час виконання відповідних заходів. За результатами службового розслідування складається висновок про наявність чи відсутність у діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності, який передається Комісії.

У рішенні, яке оформляється наказом (розпорядженням), зазначаються найменування державного органу, дата його прийняття, відомості про державного службовця, стислий виклад обставин справи, вид дисциплінарного проступку і його юридична кваліфікація, вид застосованого дисциплінарного стягнення ч.2 ст.77 Закону №889-VІІІ.

Разом з тим, за ст.74 Закону №889-VІІІ встановлено, що дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню тяжкості вчиненого проступку та вини державного службовця. Під час визначення виду стягнення необхідно враховувати характер проступку, обставини, за яких він вчинявся, обставини, що помякшують чи обтяжують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності державного службовця, наявність заохочень, стягнень та його ставлення до служби. Дисциплінарне стягнення може бути накладено тільки у разі встановлення факту вчинення дисциплінарного проступку та вини державного службовця.

А у відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 75 Закону №889-VІІІ перед накладенням дисциплінарного стягнення субєкт призначення повинен отримати від державного службовця, який притягається до дисциплінарної відповідальності, письмове пояснення.

Пояснення державного службовця має відображати час, місце, обставини та причини вчинення ним дисциплінарного проступку, його усвідомлення чи заперечення провини, а також інші питання, які мають значення у справі.

Отже, аналіз вказаних вище норм свідчить про те, що передумовою для звільнення державного службовця за вчинення дисциплінарного проступку, повязаного зі здійсненням службової діяльності з підстав припинення державної служби за порушення Присяги, мають бути встановлені обставини внаслідок ретельного проведення службового розслідування. Звільнення за порушення Присяги може мати місце лише тоді, коли достеменно доведено, що державний службовець вчинив проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обовязкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обовязків. Державний службовець, який вчинив дисциплінарний проступок, не може бути звільнений за порушення Присяги, якщо цей проступок не можливо кваліфікувати як порушення Присяги. При цьому, перед накладенням дисциплінарного стягнення, субєкт призначення повинен отримати від державного службовця, що притягується до дисциплінарної відповідальності, письмове пояснення, а відповідне рішення (наказ, розпорядження) повинно містити, зокрема, стислий виклад обставин справи, вид дисциплінарного проступку, його юридичну кваліфікацію, вид застосованого дисциплінарного стягнення.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, підставами для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за порушення Присяги державного службовця у вигляді звільнення з посади за оспорюваним розпорядженням №99-к від 29.11.2017р. було подання першим заступником голови Криворізької райдержадміністрації ОСОБА_6 доповідної записки від 27.11.2017р., у якій зазначено, що позивач не відповідає професійним вимогам, яким повинен відповідати державний службовець, а саме: систематично не на високому рівні виконує свої посадові обовязки, на низькому рівні має знання нормативно-правових актів та законодавства України; не належному рівні здійснює керівництво відділом, хоча несе персональну відповідальність за виконання покладених на відділ завдань; працівники підпорядкованих установ (директори СБК, СК) не дотримуються трудового розпорядку та виконавчої дисципліни розпорядчих документів відділу культури, про що свідчать факти систематичних порушень під час проведення місцевих заходів та участі в різнопланових заходах поза межами СБК; неодноразово із засобів масової інформації було відомо, що директори СБК під час проведення на території своїх закладів заходів за участю політичних партій не доводять до відома начальника відділу культури, хоча всі заклади перебувають на балансі в оперативному відділі культури; в порушення Закону України «Про оренду державного та комунального майна» приміщення клубних закладів району використовуються для проведення заходів не працівниками культури чим систематично завдаються втрати бюджетних коштів, про що неодноразово наголошувалося позивачеві, яка ігнорує виконання діючого законодавства та упереджено ставиться до проведення політичних заходів на території району. Тобто, позивачем не здійснюється системний контроль за роботою підпорядкованих установ та належний контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів у підвідомчих установах. Також з доповідної записки ОСОБА_7, яка тимчасово виконує обовязки начальника відділу культури стало відомо, що ведення діловодства та документообігу знаходиться в незадовільному стані, посадові інструкції працівників не приведені у відповідність до норм чинного законодавства, порушуються права працівників в частині невикористання щорічних відпусток. Окрім того, вказана доповідна записка містить посилання на те, що до райдержадміністрації постійно надходять звернення громадян з питань, які стосуються діяльності відділу культури, туризму та безпосередньо позивача, зокрема, звернення від ОСОБА_8 щодо грубого, не етичного поводження ОСОБА_3 із заявницею щодо вирішення питання існування народного колективу «Інгульчанка» на території Чкаловської сільської ради. Більше того, надходили звернення від керівника Данилівського СБК ОСОБА_9, яка скаржилась на дії ОСОБА_3 щодо незаконного отримання заробітної плати, яка виплачувалась художньому керівнику в СБК, що була працевлаштована формально, а фактично перебувала за межами країни; позивач не виконує заплановані заходи та не здійснює виїзди до СБК, закуплені будівельні матеріали для ремонту Новопільського СБК, проте ремонт в закладі не проведений, позивач не відвідала заклад та не проконтролювала та не посприяла в швидкому виконанні робіт на використання бюджетних коштів з районних та місцевих бюджетів сільської ради, підтвердження його плану робіт, які фактично не виконуються; ОСОБА_3 не вдосконалює роботу відділу та нею прийнятті рішення про списання бібліотечних фондів у великих розмірах, що призвело до певних втрат. Дані факти свідчать про порушення позивачем ОСОБА_10 державного службовця, що підтверджується копією доповідної записки (а.с.66-79).

На підставі вказаної доповідної записки згідно протоколу №9 засідання районної дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ Криворізької районної державної адміністрації від 28.11.2017р. було прийнято рішення про наявний факт порушення норм чинного законодавства України (в частині порушення Присяги державного службовця) та запропоновано голові райдержадміністрації розглянути питання щодо звільнення ОСОБА_3 відповідно до п.4 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», що підтверджується копією відповідного протоколу (а.с.62-65).

При цьому, зі змісту вказаної копії протоколу №9 видно, що засідання комісії проведено без участі ОСОБА_3 та без отримання від неї письмових пояснень.

А зміст доповідної записки, а також і скарг, на які відповідач посилається у доповідній записці свідчать про те, що вказані документи складені безпосередньо 27.11.2017р., тобто у день поновлення позивача на посаді за судовим рішенням.

Також слід зазначити, що зміст наданих скарг та заяв взагалі не містять факту вчинення позивачем дисциплінарного проступку (дати, часу, періоду, місця вчинення цього дисциплінарного проступку), не вказано які нормативно-правові акти порушені позивачем з урахуванням того, що відповідачем суду не були надані матеріали службового розслідування у повному обсязі, не надано також і посадової інструкції позивача для встановлення її функціональних обовязків, що позбавляє суд можливості здійснити аналіз функцій та обовязків, які покладені відповідачем в основу притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за порушення Присяги у вигляді звільнення з займаної посади.

Окрім того, відповідачем не надано суду і доказів отримання від позивача письмових пояснень перед притягненням до дисциплінарної відповідальності чи доказів відмови у їх наданні, що є порушенням відповідачем вимог ст.75 Закону №889-VІІІ.

Також і оспорюване розпорядження про звільнення позивача з посади внаслідок притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за порушення Присяги не містить стислого викладення обставин справи, виду дисциплінарного проступку, його кваліфікації у порушення вимог ч.2 ст.77 Закону №889-VІІІ.

Надані відповідачем копії сканованих матеріалів взагалі не містять обставин, за яких вчинено позивачем дисциплінарний проступок (вчинок), не зазначено обставин, що помякшують відповідальність позивача, не враховані результати оцінювання службової діяльності державного службовця, не враховано наявність заохочень, ставлення до служби.

Не встановлено наданими матеріалами і конкретного факту вчинення дисциплінарного проступку (вчинку) позивачем, який би міг кваліфікуватися як порушення Присяги державного службовця, не встановлено в чому саме полягає вина позивача.

При цьому, відповідачем під час притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не враховано і того факту, що у період з квітня 2016р. по листопад 2017р. позивач фактично не працювала, оскільки двічі була звільнена з посади на незаконних підставах (що було встановлено судовими рішеннями) та була поновлена на посаді за судовими рішеннями, що свідчить про те, що у вказаний період позивач не могла допустити будь-якого дисциплінарного проступку за один день роботи - 28.11.2017р., оскільки фактично була позбавлена належним чином здійснювати свої функціональні обовязки за посадою, а в даний період її відсутності посаду обіймала інша особа, зокрема, ОСОБА_7, про що свідчить копія доповідної записки вказаної особи.

Судом критично надається оцінка наданим відповідачем копіям звернень ОСОБА_7, яка є посадовою особою відповідача та тимчасово виконувала обовязки начальника відділу культури, скаргам ОСОБА_8 та іншим скаргам, які датовані 10.11.2017р., 16.11.2017р., 27.11.2017р., оскільки судом встановлено, що у даний період позивач не працювала з 26.09.2017р. та була поновлена на посаді лише 27.11.2017р., що підтверджується змістом копії постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.11.2017р. у справі №804/6570/17 та копією трудової книжки позивача (а.с.8-11,14-19).

Є безпідставними і доводи відповідача про систематичне невиконання позивачем своїх посадових обов'язків, низький рівень знань законодавства України, оскільки відповідних доказів на підтвердження вказаного суду не надано, жодних будь-яких актів щодо невиконання позивачем доручених їй завдань не надано, а наведені факти не можуть кваліфікуватися як порушення Присяги державного службовця у відповідності до вимог ст.ст. 65,66 Закону №889-VІІІ.

Щодо незнання позивачем норм правових актів та законодавства, то вказані доводи судом не беруться до уваги, оскільки доказів проведення будь-якої атестації позивача на знання законодавства суду не надані.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем оспорюване розпорядження №99-к від 29.11.2017р. про звільнення позивача з посади начальника відділу культури, туризму, національностей та релігій Криворізької райдержадміністрації за порушення Присяги державного службовця прийнято без встановлення конкретного дисциплінарного проступку (вчинку), який скоїла позивач, без дотримання порядку проведення службового розслідування, без отримання від позивача письмових пояснень, без участі позивача, що позбавило позивача права надавати пояснення і докази у ході проведення службового розслідування та є порушенням вимог вищенаведених норм Закону №889-VІІІ.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про будь-які факти та підтверджували приниження позивачем людської гідності стосовно певної конкретної особи з підкресленням своєї посади та «особливого статусу», що підриває авторитет державної влади, довіру суспільства до органів виконавчої влади, поширює думку щодо вседозволеності чиновників високого рангу та не відповідає званню державного службовця.

Є безпідставними посилання відповідача на те, що такі дії позивача були розцінені Президентом України як порушення державним службовцем Присяги, оскільки дії позивача у даній справі не були предметом їх оцінки Президентом України, такі докази в матеріалах справи відсутні.

Окрім того, слід зазначити, що судом не можуть бути прийняті до уваги та покладені в основу даного судового рішення посилання відповідача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 14.03.2017р. №21-3968а15, оскільки з аналізу змісту обставин, що були предметом судового розгляду видно, що вони не є подібними щодо обставин у даній справі, а тому не можуть бути підставами для врахування даної правової позиції у цій адміністративній справі згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням того, що відповідачем не доведено належними доказами факту (події) вчинення позивачем дисциплінарного проступку (вчинку), яке призвело до порушення Присяги, оскільки скарги, які були підставами для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності подані у період коли позивач не працювала на посаді, а отже, не здійснювала своїх посадових обовязків через її звільнення у період з квітня 2016р. по листопад 2017р.

Також не приймаються судом до уваги і доводи відповідача про необґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 3000 грн., оскільки позивачем заявлена не моральна шкода, а матеріальна шкода, яку вона понесла внаслідок лікування через її звільнення.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч.2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши обґрунтованість прийняття відповідачем оспорюваного розпорядження №99-к від 29.11.2017р., суд приходить до висновку, що приймаючи оспорюване розпорядження відповідач діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та Законом України «Про державну службу», необґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином, враховуючи, що звільнення позивача, як спосіб дисциплінарного стягнення, проведено без дотримання порядку та вимог, визначених Законом №889-VІІІ, суд приходить до висновку, що звільнення позивача із займаної посади на підставі розпорядження голови райдержадміністрації від 29.11.2017р. №99-к, відбулося з порушеннями вищенаведених норм чинного законодавства, а відтак, заявлені позовні вимоги позивача про скасування розпорядження голови райдержадміністрації від 29.11.2017р. №99-к «Про звільнення ОСОБА_3П.», а також її поновлення на посаді є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також, при вирішенні позовних вимог позивача про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд виходить із того, що при обчисленні належної до виплати суми застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. (далі - Порядок № 100).

Так, згідно з вимогами пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньомісячної заробітної плати здійснюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до п.5.8 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, на вимогу суду відповідачем надано довідку № 9 від 12.02.2018р. щодо середньої заробітної плати позивача, відповідно до якої середньомісячна заробітна плата позивача становить 7788,52 грн. (а.с.80).

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає - 129,80 грн.

Із наданих суду документів встановлено, що період вимушеного прогулу становить з 29.11.2017р. по 12.03.2018р., що складає 3 місяці 9 робочих днів.

Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за вказаний період у розмірі 24533 грн. 76 коп. (3 місяці х 7788,52=23365,56 грн.; 9 днів (робочих) х 129,80 грн. =1168,20 грн.; 23365,56 +1168,20 = 24533 грн. 76 коп.).

Враховуючи наведене, позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню у розмірі 24533 грн. 76 коп.

В той же час, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача шкоди в розмірі 3000 грн., витрачених на лікування, у звязку з тим, що доказів понесення таких матеріальних збитків суду не надано, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.244 Кодексу адміністративного судочинства України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

За приписами п.2, п.3 ч.1 ст.371 вказаного Кодексу, негайно виконуються рішення суду про примусове присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Виходячи з наведених вимог, слід допустити негайне виконання цього рішення в частині поновлення позивача на посаді та виплати позивачеві заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 7788,52 грн. у відповідності до вимог п.2, п. 3 ч.1 ст.371 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11,12, 47, 72-77,94,122,132,139,193,241-246,250,251, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області про скасування розпорядження від 29.11.2017р. №99-к, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та матеріальної шкоди - задовольнити частково.

Скасувати розпорядження голови Криворізької районної державної адміністрації від 29.11.2017р. №99-к "Про звільнення ОСОБА_3П.".

Поновити ОСОБА_3 на посаді начальника відділу культури, туризму, національностей та релігій Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області з 29.11.2017р.

Стягнути з Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області (50002, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Кобилянського, буд. 152, ) на користь ОСОБА_3 (50036, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) - середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.11.2017р. по 12.03.2018р. - у розмірі 24533,76 грн. (двадцять чотири тисячі п'ятсот тридцять три грн. 76 коп.), без вирахування податків та зборів.

Допустити негайне виконання зазначеного рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді та виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в сумі 7788,52 грн. згідно до вимог ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення ( у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 19.03.2018р.

Суддя ОСОБА_1