Справа № 800/319/17
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2018-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.03.2018 Київ П/9901/276/18 800/319/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

Суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П., Ханової Р.Ф., Хохуляк В.В.,

Секретар судового засідання: Горбатюк В.С.

По справі № П/9901/276/18, П/9901/312/18 (800/319/17, 800/334/17)

учасників справи:

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача, Вищої ради правосуддя - Русакової І.Г.,

представника відповідача, Верховної ради України - Осядлій М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_6 до Вищої ради правосуддя, Верховної ради України про визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради юстиції від 01.03.2011 № 128/0/15-11 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги», визнання незаконним рішення Вищої ради юстиції від 27.09.2011 року (п. 52 порядку денного) про повторне направлення до Верховної ради України подання Вищої ради юстиції від 16.03.2011 року щодо звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги, визнання незаконною постанови Верховної Ради України від 03.11.2011 року № 4005-VI «Про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у зв'язку з порушенням присяги судді», -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2011 року ОСОБА_6 (далі - позивач, ОСОБА_6.) звернулась до Вищого адміністративного суду України з позовом до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ, відповідач, правонаступник Вища рада правосуддя) з вимогами про визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради юстиції від 01.03.2011 року № 128/0/15-11 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги» (том 1 арк. справи 2-10).

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 1 березня 2011 року ВРЮ встановила, що позивач порушила присягу судді. Відтак, ВРЮ прийняла рішення внести до Верховної Ради України подання щодо її звільнення з посади судді за «порушення присяги». ВРЮ зазначила, що позивач ухвалила декілька незаконних і необґрунтованих рішень, неналежним чином застосовувала заходи забезпечення позову і допускала процесуальні помилки при відправленні судочинства. ВРЮ постановила, що ці порушення поставили під сумнів об'єктивність, неупередженість та незалежність позивача; крім того, відповідно до рішення ВРЮ, позивач проігнорувала вимоги національного законодавства і несумлінно виконувала свої обов'язки.

Вказані висновки стали підставою прийняття 01 березня 2011 року ВРЮ рішення №128/0/15-11 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги» (том 1 арк. справи 19-27).

Оскаржуване рішення позивач вважає незаконним, необґрунтованим і безпідставним, з огляду на відсутність при розгляді відповідних справ, грубих та істотних порушень норм матеріального та процесуального права.

Стосовно прийняття нею рішень, дослідження яких покладено в основу прийнятого рішення від 1.03.2011 року «Про внесення подання про звільнення» зазначила наступне.

1. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.12.2005 року апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної спілки споживчих товариств задоволено, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.11.2003 року скасовано з мотивів вирішення питання про права та обов'язки осіб, які не брали участь у справі, а тому справу направлено на новий розгляд.

ОСОБА_6 в обґрунтування прийнятого нею рішення від 27.11.2003 року у справі № 2-1213 про задоволення позову Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до ОСОБА_7, КП «Центральний ринок» про визнання права державної власності на майно без врахування вартості робіт по капітальному ремонту, реконструкції будівництв нових приміщень орендованого майна на суму 16 096 769 грн, розташованого в м. Дніпропетровську по вул. Шмідта, 2 і 3, зазначила, що на момент розгляду справи їй не було відомо про наявність прав чи обов'язків Дніпропетровської обласної спілки споживчих товариств стосовно предмету заявлених РВ ФДМУ по Дніпропетровській області вимог щодо визначення права державної власності на майно, сторонами такі відомості надано не було, і в рішенні ВРЮ такі факти відсутні. Тому навмисно права та обов'язки Дніпропетровської обласної спілки споживчих товариств порушено не було, поряд з цим, захищено права та інтереси держави і визнано право державної власності на майно.

2. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.12.2005 року скасовано ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2004 року по справі № 2-1213 про роз'яснення суддею ОСОБА_6. рішення, з мотивів вирішення питання про права та обов'язки осіб, які не брали участь у справі. ОСОБА_6 зазначила, що при оформленні тексту ухвали нею було допущено некоректне формулювання про те, що збудоване майно, за винятком якого рішенням було визнано право державної власності, є власністю КП «Центральний ринок».

Стосовно того, що при винесенні рішення від 19.03.2005 року, згідно з яким ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю; позовні вимоги КП "Центральний ринок" задоволено частково і визнано за ним право власності на всі будівлі і споруди, розміщені за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Шмідта 2, 3; припинено право власності ВАТ "Дніпропетровський центральний ринок" на будівлі і споруди, розміщені в м.Дніпропетровську по вул. Шмідта 2, 3; встановлено перерахувати ВАТ "Дніпропетровський центральний ринок" 3 177 200, 00 гривень компенсації з депозитного рахунку суду в порядку статті 365 ЦК України; зобов'язано КП "Дніпропетровське МБТІ" провести технічну інвентаризацію об'єктів, розміщених за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Шмідта 2, 3, на користь КП "Центральний ринок", - суддею ОСОБА_6. фактично вирішено спір між юридичними особами, що є виключною компетенцією господарських судів, вона спростувала тим, що у справі сторонами були як юридичні, так і фізичні особи, тому вона не мала можливості вибірково розглядати їх вимоги, оскільки вони заявлені відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства та поєднані однорідністю предмета спору.

Також звернула увагу, що ухвалою Господарського Суду Дніпропетровської області від 12.03.2008 року залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.05.2008 року і постановою Вищого господарського суду України від 14.08.2008 року по справі № 39/526/07 було затверджено мирову угоду у даній справі, та за ТОВ КП «Центральний ринок» визнано право власності на майно Центрального ринку міста Дніпропетровська згідно переліку.

3. Щодо винесення ухвали від 30.06.2006 року, зазначила, що взагалі заходи забезпечення позову, вжиті цією ухвалою суду, скасовані ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.2006 року.

Крім того зазначила, що рішенням кваліфікаційної комісії суддів Дніпропетровського апеляційного округу від 20 квітня 2007 року закрито дисциплінарне провадження стосовно неї, у зв'язку з відсутністю підстав для застосування дисциплінарного стягнення при винесенні ухвали від 30.06.2006 року.

На підставі викладеного вважає, що оскаржуване рішення ВРЮ про внесення подання про її звільнення з посади судді є незаконним та необґрунтованим, оскільки прийняте з недотриманням положень статей 6, 124, 126, 127, 129 Конституції України, статей 27, 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції », статей 6, 10 Закону України «Про статус суддів», а тому просила суд визнати незаконним та скасувати це рішення.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 02 червня 2011 року у задоволенні позову відмовлено з посиланням на те, що Вища рада юстиції прийняла оскаржуване рішення з дотриманням процедури його прийняття відповідно до Регламенту Вищої ради юстиції та в межах повноважень, визначених Конституцією України та Законом України «Про Вищу раду юстиції» (том 2 арк. справи 124, 125-134).

Крім цього, як встановлено колегією суддів, у грудні 2011 року ОСОБА_6 звернулась до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради юстиції, Верховної Ради України про визнання незаконними рішення Вищої ради юстиції від 27.09.2011 року (п. 52 порядку денного) про повторне направлення до Верховної ради України подання Вищої ради юстиції від 16.03.2011 року щодо звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги (том 4 арк. справи 3-9).

Позовні вимоги вмотивовані позивачем порушенням ВРЮ статей 27, 32 Закону України від 15 січня 1998 року №22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції » (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №22/98-ВР), статей 105, 111 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних відносин) та порушенням Верховною Радою України (далі - ВРУ) норм Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року №1861-VI (далі - Регламент ВРУ) під час ухвалення постанови про звільнення ОСОБА_6

Зокрема, в обґрунтування позову зазначила, що:

- розгляд питання про звільнення судді ОСОБА_6. з посади судді Кіровського районного суду міста Дніпропетровська здійснювався на різних чергових сесіях Верховної Ради України;

- оскаржуване рішення про звільнення її за порушення присяги було прийнято за поданням ВРЮ, яка не наділена законом повноваженнями оцінювати законність судових рішень;

- позивач не була належним чином повідомлена про розгляд ВРЮ питання про внесення до ВРУ подання про звільнення за порушення присяги, в зв'язку з чим вона була позбавлена можливості надавати пояснення, ставити учасникам засідання запитання, висловлювати заперечення, заявляти клопотання і відводи;

- запрошення на пленарне засідання ВРУ, яке відбулось 03 листопада 2011 року, позивач отримала лише 01 листопада 2011 року. Крім того, подання ВРЮ про звільнення ОСОБА_6 з посади судді вже розглядалося на пленарному засіданні ВРУ 07 липня 2011 року, та не набрало необхідної кількості голосів народних депутатів України, тобто подання ВРЮ про звільнення ОСОБА_6 за порушення присяги судді не могло бути винесене на повторне голосування 03 листопада 2011 року (з врахуванням відзиву на позовну заяву т. 5 арк. справи 233-235).

Постановою Вищого адміністративного суду України від 17 травня 2012 року в задоволенні позову відмовлено (том 4 арк. справи 226, 227-229).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 звернулась до Європейського суду з прав людини (далі - Суд) з заявою № 75790/11, в яких скаржилась: за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), - на те, що провадження стосовно її звільнення було несправедливим та суперечило принципу незалежного і безстороннього суду; за статтею 8 Конвенції - на те, що звільнення значним чином вплинуло на її приватне життя.

З огляду на схожість заяви ОСОБА_6 з іншими заявами, поданими до Європейського Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об'єднані відповідно до пункту 1 Правила 42 Регламенту Суду.

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Куликов та інші проти України», за заявою № 75790/11, яка подана, зокрема, ОСОБА_6 встановлені наступні обставини.

1 березня 2011 року ВРЮ встановила, що заявниця порушила присягу судді. Відтак, ВРЮ прийняла рішення внести до Верховної Ради України подання щодо звільнення заявниці з посади судді за «порушення присяги». ВРЮ зазначила, що заявниця ухвалила декілька незаконних і необґрунтованих рішень, неналежним чином застосовувала заходи забезпечення позову і допускала процесуальні помилки при відправленні судочинства. ВРЮ постановила, що ці порушення поставили під сумнів об'єктивність, неупередженість та незалежність заявниці; крім того, відповідно до рішення ВРЮ, заявниця проігнорувала вимоги національного законодавства і несумлінно виконувала свої обов'язки. ВРЮ відхилила заперечення заявниці як необґрунтовані.

Заявниця оскаржила рішення ВРЮ до Вищого адміністративного суду України (далі - ВАСУ).

2 червня 2011 року ВАСУ відхилив позов заявниці у зв'язку з його безпідставністю.

7 липня 2011 року проект Постанови Верховної Ради України щодо звільнення заявниці з посади судді не було підтримано більшістю депутатів Верховної Ради.

3 листопада 2011 року Верховна Рада України проголосувала за звільнення заявниці та ухвалила відповідну Постанову.

17 травня 2012 року ВАСУ відхилив позов заявниці про визнання незаконними рішення ВРЮ та Постанови Верховної Ради України стосовно її звільнення у зв'язку з його безпідставністю, зазначивши зокрема, що рішення ВРЮ від 1 березня 2011 року вже було розглянуто ВАСУ. ВАСУ не встановив жодних порушень у процедурі звільнення заявниці Верховною Радою України.

19 січня 2017 року Європейський Суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_6 № 75790/11, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.

Рішення Суду набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року (том 2 арк. справи 213-270).

20.04.2017 року ОСОБА_6 звернулась до Верховного Суду України з заявами про перегляд постанов Вищого адміністративного суду України від 02 червня 2011 року по справі № П/9991/236/11 та від 17.05.2012 року по справі № П/9991/1522/11 (том 2 арк. справи 145-149, том 5 арк. справи 1-6), на підставі п.3 ч.1 статті 237 КАС України з врахуванням рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Куликов та інші проти України» від 19 січня 2017 року, яке набрало статусу остаточного, з огляду на що просила задовольнити заяви, та постановити по кожній справі за результатами розгляду її заяви судове рішення про задоволення позовних вимог, а саме:

- за результатами розгляду справи № П/9991/236/11 просила суд скасувати постанову Вищого адміністративного суду України від 02 червня 2011 року, задовольнити позов та визнати незаконним рішення Вищої ради юстиції від 01.03.2011 № 128/0/15-11 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги».

- за результатами розгляду справи № П/9991/1522/11, просила суд скасувати постанову Вищого адміністративного суду України від 17.05.2012 року визнати незаконним рішення Вищої ради юстиції від 27.09.2011 року про повторне направлення до Верховної ради України подання про звільнення ОСОБА_6 з посади Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги, визнати незаконною постанову Верховної Ради України від 03.11.2011 року № 4005-VI «Про звільнення судді».

Постановою Верховного Суду України від 03 липня 2017 року заява по справі № П/9991/236/11 задоволена частково, постанову ВАСУ від 02.06.2011 року скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд до Вищого адміністративного суду України (том 2 арк. справи 292-29).

Постановою Верховного Суду України від 03 липня 2017 по справі П/9991/1522/11 заяву представника ОСОБА_6 ОСОБА_13 ОСОБА_14 задоволено частково, постанову Вищого адміністративного суду України від 17 травня 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України (том 5 арк. справи 157-160).

При цьому, направляючи справи на новий розгляд ВСУ вказав на те, що, оскаржувані рішення про відмову у задоволенні позову належить визнати постановленими з порушенням норм матеріального права та положень адміністративного процесуального законодавства, зокрема вимог про розгляд справи з дотриманням передбачених статтями 8, 9 КАС України принципів верховенства права та законності, а констатовані Європейським Судом порушення в аспекті цієї справи можуть бути усунуті в спосіб скасування рішення суду касаційної інстанції з направленням справи до того самого суду для постановлення рішення відповідно до вимог адміністративного процесуального законодавства».

Вказані справи направлені до Вищого адміністративного суду, проте по суті розглянуті не були.

06 листопада 2017 року, а також 30 січня 2018 року на адресу суду представниками відповідачів надіслані заперечення проти адміністративного позову та додаткові пояснення з врахуванням рішення Європейського суду з прав людини, а також 30 січня 2018 року відзив на позовну заяву. Відповідачі зазначали, що діяли на підставі, та в межах повноважень, передбачених Конституцією та Законом України «Про Вищу раду юстиції», а також регламентом ВРУ, а обставини, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення докладно та у повному обсязі наведені в рішенні про внесення подання про звільнення, та Постанові про звільнення. Крім цього, представник ВРП зазначив, що жодного рішення 27.09.2011 року про повторне направлення до Верховної ради України подання про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги ВРП не приймалось. З врахуванням викладеного просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність.

В зв'язку з припиненням з 15 грудня 2017 року діяльності Вищого адміністративного суду України справи передані з Вищого адміністративного суду України на розгляд до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Справа № П/9901/276/18 у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 січня 2018 року передана на розгляд судді Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду Васильєвій І.А.

Справа № П/9901/312/18 у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 січня 2018 року передана на розгляд судді Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду Пасічник С.С.

Ухвалою від 15 лютого 2018 року справу № П/9901/276/18 об'єднано в одне провадження зі справою П/9901/312/18 (800/334/17).

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, відповідачі заперечували проти задоволення позовних вимог, просили суд відмовити у задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів та дослідивши матеріали справи, з врахуванням рішення Європейського суду з прав людини у справі «Куликов та інші проти України» від 19 січня 2017 року, яке набрало статусу остаточного, на підставі висновків Верховного суду України, які стали підставою для направлення справи на новий розгляд, встановила наступне.

З травня 1994 року ОСОБА_6 працювала на посаді судді Кіровського районного суду міста Дніпропетровська. Постановою Верховної Ради України від 1 червня 2000 року № 1779-ІІІ обрана суддею цього суду безстроково.

28 серпня 2006 року до ВРЮ від члена ВРЮ надійшла пропозиція, в якій останній просив прийняти подання про звільнення з посади судді Кіровського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_6. за порушення нею присяги судді (том 1 арк. справи 98-100).

Секція ВРЮ на засіданні 25 січня 2011 року дійшла висновку рекомендувати ВРЮ прийняти рішення про внесення подання до Верховної ради України про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду міста Дніпропетровська за порушення присяги (том 1 арк. справи 128-132).

За результатами розгляду цієї пропозиції 1 березня 2011 року секція з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад ВРЮ (далі - секція ВРЮ) прийняла висновок, про залишення без змін висновку секції ВРЮ від 25 січня 2011 року, яким рекомендовано ВРЮ прийняти рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду міста Дніпропетровська за порушення присяги (том 1 арк. справи 185-192).

01 березня 2011 року ВРЮ прийняла рішення №128/0/15-11 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду м.Дніпропетровська за порушення присяги» (том 1 арк. справи 194-198).

ВРЮ в рішенні встановила, що суддя Кіровського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_6. при розгляді справ порушила присягу судді, оскільки допустила вчинки, які викликають сумнів у її об'єктивності, неупередженості та незалежності й свідчать про ігнорування вимог закону і безвідповідальне ставлення до своїх службових обов'язків.

Підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення стало вчинення суддею дій, які вказують на порушення нею присяги судді. Зокрема зазначено, що при ухваленні ОСОБА_6 судових рішень вирішено питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, не обговорено питання про можливість розгляду вимог щодо звільнення з-під арешту арештованого майна, ухвалою про роз'яснення рішення фактично визнано право власності на майно, що не було предметом позову та судового розгляду, в порядку цивільного судочинства вирішувався спір між юридичними особами, що є виключною компетенцією господарських судів, не взято до уваги низку судових рішень, що набрали законної сили, і які є обов'язковими до виконання на всій території України (том 1 арк. справи 194-198).

Своє рішення Вища рада юстиції аргументує наступним.

У справі за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна (далі - РВ ФДМ) України по Дніпропетровській області до ОСОБА_7, Колективного підприємства «Центральний ринок» (далі -КП «Центральний ринок»), третя особа - старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції м.Дніпропетровська Москаленко В.В., про визнання права на описане майно та звільнення його з-під арешту Кіровський районний суд м. Дніпропетровська під головуванням судді ОСОБА_6. прийняв рішення від 27 листопада 2003 року, яким задовольнив позов та визнав право державної власності на цілісний майновий комплекс Центрального ринку м. Дніпропетровська без врахування вартості робіт по капітальному ремонту, реконструкції і будівництві нових приміщень орендованого майна на суму 16 096 769 грн., розташованого в АДРЕСА_1

Встановлено, що жодних позовних вимог до відповідача ОСОБА_17 позивачем висунуто не було.

Ухвалою судді ОСОБА_6. від 20 вересня 2004 року за заявою КП «Центральний ринок» роз'яснено рішення суду таким чином, що право власності на спірне майно загальною вартістю 11 008 216, 07 грн. та кошти на суму 5 088 553, 10 грн., вкладені КП «Центральний ринок» на ремонт та реконструкцію майна, було визнано за КП "Центральний ринок".

Рішення оскаржені в апеляційному порядку Дніпропетровською обласною спілкою споживчих товариств.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2005 року апеляційні скарги Дніпропетровської обласної спілки споживчих товариств задоволені, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2003 року та ухвалу суду від 20 вересня 2004 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до того ж суду в іншому складі суддів. У мотивувальній частині вказаної ухвали апеляційного суду зазначено, що, ухваливши рішення від 27 листопада 2003 року, суд першої інстанції вирішив питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі. Крім того, суд не обговорив питання про можливість розгляду в окремому провадженні вимог щодо звільнення з-під арешту майна, враховуючи, що арешт було накладено ухвалою цього ж суду від 3 лютого 2003 року. Копія вказаної ухвали суду про забезпечення позову у матеріалах справи відсутня. Ухвала суду від 20 вересня 2004 року про роз'яснення рішення винесена з порушенням вимог статті 215 ЦПК України (1963 року), оскільки суд першої інстанції цією ухвалою фактично визнав право власності на об'єкти майна, розташовані на Центральному ринку м. Дніпропетровська за КП "Центральний ринок". Зазначений факт не був предметом позову та судового розгляду.

Отже, роз'яснюючи вказане рішення, суддя ОСОБА_6. фактично постановила нове рішення на користь КП «Центральний ринок», визнавши за ним право власності на будівлі та споруди Центрального ринку.

За результатами розгляду справи за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_18, ОСОБА_11, ОСОБА_12 до ВАТ «Дніпропетровський центральний ринок», Дніпропетровського міського управління земельних ресурсів, КП «Дніпропетровське МБТІ», виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, третя особа без самостійних вимог на боці позивачів -КП «Центральний ринок», про визнання права власності та спонукання вчинити певні дії, суддею ОСОБА_6. 19 березня 2005 року постановлено рішення, згідно з яким ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю; позовні вимоги КП "Центральний ринок" задоволено частково і визнано за ним право власності на всі будівлі і споруди, розміщені за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Шмідта 2, 3; припинено право власності ВАТ "Дніпропетровський центральний ринок" на будівлі і споруди, розміщені в м.Дніпропетровську по вул. Шмідта 2, 3; встановлено перерахувати ВАТ "Дніпропетровський центральний ринок" 3 177 200, 00 гривень компенсації з депозитного рахунку суду в порядку статті 365 ЦК України; зобов'язано КП "Дніпропетровське МБТІ" провести технічну інвентаризацію об'єктів, розміщених за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Шмідта 2, 3, на користь КП "Центральний ринок".

Як встановлено, позов подано на захист прав та інтересів юридичної особи КП «Центральний ринок», а не фізичних осіб -позивачів.

У процесі розгляду справи процесуальний статус КП «Центральний ринок» змінений з третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача на третю особу із самостійними вимогами на предмет спору (шляхом подачі відповідної позовної заяви), тобто КП «Центральний ринок» фактично стало позивачем у справі.

У своїй позовній заяві КП "Центральний ринок" просило визнати право власності, припинити право на частку у спільному майні, зобов'язати вчинити певні дії.

Отже, суддя ОСОБА_6. фактично вирішила спір між юридичними особами, що є виключною компетенцією господарських судів.

При винесенні згаданого рішення суддею ОСОБА_6. не було взято до уваги той факт, що судовими рішеннями - постановою Верховного Суду України від 5 листопада 2002 року, рішенням Господарського суду м. Києва від 13 травня 2003 року, постановою Київського апеляційного господарського суду від 16 липня 2003 року, постановою Вищого господарського суду України від 3 лютого 2004 року у справі № 14/559 вже встановлено факт віднесення майна цілісного майнового комплексу Центрального ринку в м. Дніпропетровську до державної форми власності.

На час постановлення рішення суду від 19 березня 2005 року судді ОСОБА_6. було відомо про наявність зазначених рішень у справі 14/559, оскільки у рішенні суду від 27 листопада 2003 року у справі за позовом РВ ФДМ України по Дніпропетровській області до ОСОБА_7, КП «Центральний ринок» про визнання права державної власності на майно суддя ОСОБА_6. посилається на рішення Господарського суду м. Києва від 13 травня 2003 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16 липня 2003 року.

В подальшому ухвалою судді ОСОБА_6. від 11 квітня 2005 року внесено зміни до рішення суду від 19 березня 2005 року, вказано дату ухвалення зазначеного рішення - 21 березня 2005 року, оскільки при складанні рішення була допущена технічна помилка.

Ухвалами Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2006 року та від 29 грудня 2008 року, постановленими під головуванням судді ОСОБА_6., відмовлено у задоволенні заяв заступника прокурора Дніпропетровської області про перегляд рішення Кіровського районного суду від 21 березня 2005 року за нововиявленими обставинами.

Законність рішення, постановленого суддею ОСОБА_6. у даній справі, по суті не була перевірена ні апеляційною, ні касаційною інстанціями, у зв'язку із закінченням строку оскарження.

Аналізуючи наведені обставини ВРЮ вважає, що суддя ОСОБА_6. діяла в інтересах КП «Центральний ринок», оскільки двічі визнала за цим підприємством право власності фактично на одні й ті ж самі об'єкти нерухомого майна Центрального ринку м. Дніпропетровська.

У своєму рішенні Вища рада юстиції робить висновок, що обставини допущених порушень при розгляді вказаних вище справ і постановленні судових рішень на користь КП "Центральний ринок" свідчать про необ'єктивність та упередженість дій судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_6.

Окрім того, ухвалою судді ОСОБА_6. від 30 червня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_19 до голови Дніпропетровської обласної територіальної виборчої комісії, Дніпропетровської обласної ради, Дніпропетровської обласної територіальної виборчої комісії вжиті заходи забезпечення позову, шляхом зобов'язання відповідачів утриматись від вчинення певних дій та заборонено Дніпропетровській обласній раді, голові Дніпропетровської обласної територіальної виборчої комісії та іншим особам проводити пленарні засідання сесії Дніпропетровської обласної ради до набрання чинності постанови Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2006 року.

Наслідком зазначених дій судді ОСОБА_6. стало фактичне зупинення роботи Дніпропетровської обласної ради протягом місяця.

При цьому звертається увага на те, що в силу положень статті 117 Кодексу адміністративного судочинства України, забезпечення адміністративного позову застосовується лише з підстав, передбачених законом і лише у визначений законом спосіб.

Крім того, ухвала про вжиття заходів забезпечення позову може бути постановлена судом першої інстанції до вирішення справи по суті, а якщо розпочато апеляційне провадження - то таку ухвалу може постановити суд апеляційної інстанції до вирішення справи в апеляційному порядку.

Ухвала судді ОСОБА_6. від 30 червня 2006 року, якою забезпечено позов та заборонено Дніпропетровській обласній раді, голові Дніпропетровської обласної територіальної виборчої комісії та іншим особам вчиняти певні дії, прийнята з явними порушеннями, а положення закону застосовано всупереч його цілям.

Отже, незаконне вжиття таких заходів призвело до правових ускладнень в роботі Дніпропетровської обласної ради.

Прийняття ухвали від 30 червня 2006 року про вжиття заходів забезпечення позову також вказує на вчинення ОСОБА_6 дій, які оцінюються як свідоме порушення закону, свідчать про необ'єктивність та упередженість судді.

Крім цього, в основу рішення ВРЮ також увійшло дослідження того, що згідно з характеристикою від 24 січня 2011 року, наданою головою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Гончаровим О.В., за останні три роки суддя ОСОБА_6. до дисциплінарної відповідальності не притягувалась, хоча стосовно неї тричі порушувались дисциплінарні провадження за порушення норм матеріального та процесуального права при розгляді справ. Крім того на адресу голови Кіровського районного суду м. Дніпропетровська в період з 1 січня 2008 року по 1 січня 2011 року надійшло 77 скарг від громадян за неетичну поведінку судді при здійсненні юстиції, її відсутність на роботі, несвоєчасний розгляд справ та невидачу у встановлені законом строки копій судових рішень.

Вказані висновки стали підставою для внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_6 з посади судді за порушення присяги.

7 липня 2011 року проект Постанови Верховної Ради України щодо звільнення ОСОБА_6 з посади судді не було підтримано більшістю депутатів Верховної Ради України, а тому подання про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду м.Дніпропетровська за порушення присяги не розглядалось (том 4 арк. справи 15).

05 жовтня 2011 року за №41/0/12-11 ВРЮ внесла подання, яким запропонувала ВРУ розглянути попереднє подання, внесене на підставі рішення від 1 березня 2011 року №128/0/15-11 (том 4 арк. справи 56-64)

За наслідками повторного розгляду вказаного питання від 1 березня 2011 року Верховна Рада України прийняла постанову від 03 листопада 2011 року № 4005-VI «Про звільнення судді», згідно з якою ОСОБА_6 було звільнено з посади судді Кіровського районного суду міста Дніпропетровська за порушення присяги (том 4 арк. справи 34, 69-73).

Колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про Вищу раду юстиції» від 15.01.1998 р. №22/98-ВР (Закон № 22/98-ВР), Законом України «Про статус суддів».

Статтею 131 Конституції України, статтею 3 Закону № 22/98-ВР Вищій раді юстиції, серед іншого, були надані повноваження щодо внесення подання про звільнення суддів з посад, в тому числі, за особливих обставин, зокрема за порушення суддею присяги. Звільнення судді з посади з цієї підстави до 30.09.2016 р. було передбачено пунктом п'ятим частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Порядок здійснення Вищою радою юстиції повноважень щодо розгляду питання про звільнення судді з посади за порушення присяги був встановлений статтею 32 Закону № 22/98-ВР.

Згідно з частинами другою, третьою цієї статті порушенням суддею присяги є: вчинення дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; незаконне отримання суддею матеріальних благ або здійснення витрат, що перевищують доходи такого судді та членів його сім'ї; умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом; порушення морально-етичних принципів поведінки судді. Порушенням присяги судді, що обіймає адміністративну посаду в суді, є також невиконання ним посадових обов'язків, встановлених для відповідної адміністративної посади, пов'язаних з процесуальними діями.

Відповідно до частини 2 статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» питання про звільнення судді з підстав, передбачених пунктами 4 - 6 частини п'ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею вимог щодо несумісності, порушення суддею присяги, набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього), Вища рада юстиції розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України відповідного висновку або за власною ініціативою.

Тобто в силу законодавства України Вища рада юстиції наділена виключними повноваженнями встановлювати факт порушення суддями присяги, про що приймати відповідне рішення.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про статус суддів», окрім іншого встановлено, що судді зобов'язані при здійсненні правосуддя додержуватися Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об'єктивний розгляд судових справ з дотриманням встановлених законом строків, не допускати вчинків і будь-яких дій, що порочать звання судді та можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності.

Крім цього, у відповідності до статті 10 Закону України «Про статус суддів» присяга судді також вимагає від них чесно й сумлінно виконувати обов'язки судді, здійснювати правосуддя підкоряючись тільки закону, бути об'єктивними і справедливими.

Статтею 31 Закону України «Про Вищу раду юстиції» встановлені підстави для дисциплінарної відповідальності судді, до яких, окрім іншого віднесено порушення законодавства при розгляді справ.

Відповідно до частини другої статті 31 Закону України «Про статус суддів», скасування або зміна судового рішення не тягне за собою дисциплінарної відповідальності судді, який брав участь у винесенні цього рішення, якщо при цьому не було допущено навмисного порушення закону чи несумлінності, що потягло за собою істотні наслідки.

Пунктом 5 частини 5 статті 126 Конституції України встановлено, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.

В рішенні ВРЮ про внесення подання про звільнення зазначено, що внаслідок допущених позивачем порушень чинного законодавства, виник сумнів у її об'єктивності, неупередженості й незалежності, зокрема під час винесення судових рішень, які переглядались в апеляційному порядку.

Як зазначила ОСОБА_6 у зверненні від 15 лютого 2011 року до Вищої ради юстиції, що ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.12.2005 року апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної спілки споживчих товариств задоволено, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.11.2003 року скасовано з мотивів вирішення питання про права та обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

ОСОБА_6 в обґрунтування винесення нею рішення від 27.11.2003 року у справі № 2-1213, зазначила, що на момент розгляду справи їй не було відомо про наявність прав чи обов'язків Дніпропетровської обласної спілки споживчих товариств стосовно предмету заявлених РВ ФДМУ по Дніпропетровській області вимог щодо визначення права державної власності на майно, сторонами такі відомості надано не було, і в рішенні ВРЮ такі факти відсутні. Тому навмисно права та обов'язки Дніпропетровської обласної спілки споживчих товариств порушено не було, поряд з цим, захищено права та інтереси держави і визнано право державної власності на майно.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.12.2005 року скасовано ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2004 року по справі № 2-1213 про роз'яснення суддею ОСОБА_6. рішення, з мотивів вирішення питання про права та обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

ОСОБА_6 зазначила, що при оформленні тексту ухвали нею було допущено некоректне формулювання про те, що збудоване майно, за винятком якого рішенням було визнано право державної власності, є власністю КП «Центральний ринок».

Щодо посилання ВРЮ, що при винесенні рішення від 19.03.2005 року суддею ОСОБА_6. фактично вирішено спір між юридичними особами, що є виключною компетенцією господарських судів, вона спростувала тим, що у справі сторонами були як юридичні, так і фізичні особи, тому вона не мала можливості вибірково розглядати їх вимоги, оскільки вони заявлені відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства та поєднані однорідністю предмета спору.

Також звернула увагу, на те, що ухвалою Господарського Суду Дніпропетровської області від 12.03.2008 року залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.05.2008 року і постановою Вищого господарського суду України від 14.08.2008 року по справі № 39/526/07 було затверджено мирову угоду у даній справі, та за ТОВ КП «Центральний ринок» визнано право власності на майно Центрального ринку міста Дніпропетровська згідно переліку.

Заходи забезпечення позову, вжиті нею ухвалою від 30.06.2006 року, скасовані ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.2006 року. Крім того, рішенням кваліфікаційної комісії суддів Дніпропетровського апеляційного округу від 20 квітня 2007 року закрито дисциплінарне провадження стосовно неї, у зв'язку з відсутністю підстав до застосування дисциплінарного стягнення при винесенні ухвали від 30.06.2006 року (том 1 арк. справи 144-149).

Колегія суддів звертає увагу, на те, що рішення ВРЮ містить лише посилання, що вказані пояснення судді ОСОБА_6. не спростовують допущених нею норм чинного законодавства.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. № 3477-ІV рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Положеннями статті 17 цього Закону встановлено, що суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 135 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Куликов та інші проти України» (далі - Суд) щодо скарг заявників (в тому числі ОСОБА_6.), за пунктом 1 ст. 6 Конвенції, суд зробив висновок, що національні органи, розглядаючи справи заявників, не були незалежними і неупередженими, а також те, що провадження у Вищій раді юстиції і Верховній Раді України (щодо звільнення суддів) характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув ці недоліки.

У пункті 137 Суд зазначив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо усіх заявників у зв'язку з недотриманням принципів незалежності і неупередженості.

Щодо порушення статті 8 Конвенції, суд у п.138 рішення зазначив, що національними судами не було встановлено, чи порушило звільнення заявників їхнє право на повагу до приватного життя. Суд в рішенні посилався на висновки у справі «Олександр Волков» (пп. 166-167 та 173-185), де вказано, що звільнення заявника з посади судді становило втручання у його приватне життя, а також, що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону», а тому не було правомірним у розумінні статті 8 Конвенції. Ці висновки застосовні до заяв, що розглядаються, і Суд не вбачає причин відступати від них.

Щодо застосування заходів загального та індивідуального характеру, суд у пункті 147 Рішення, вказав на те, що найбільш прийнятною формою компенсації було б відновлення національного провадження.

Крім цього, у п. 148 Рішення Суд зазначає, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інституційні зміни. У зв'язку з цим Суд не в змозі на даний час оцінити ефективність відновлення національного провадження, якщо заявники цього вимагатимуть. Проте, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. Таким чином, Суд не дотримується підходу, обраного у справі «Олександр Волков» щодо вказівки про вжиття заходів індивідуального характеру, та відхиляє відповідне прохання.

З урахуванням викладених висновків Європейський Суд у справі «Куликов та інші проти України» постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції стосовно усіх заявників у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності, а також порушення статті 8 Конвенції стосовно усіх заявників.

За абзацом дев'ятим частини першої статті 1 Закону № 3477-ІV виконання рішення Суду включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Верховний Суд України, направляючи справи на новий розгляд, посилався зокрема на врахування судом під час нового розгляду справи висновків Європейського суду у справі «Куликов та інші проти України» (щодо ОСОБА_6.).

Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду. Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Верховний суд України вказав на те, що з врахуванням висновків Європейського суду не взмозі на даний час оцінити ефективність відновлення національного провадження в частині проханні позивача вжиття заходів індивідуального характеру, а саме поновлення заявників, зокрема й ОСОБА_6 на посаді.

З цього приводу колегія суддів звертає увагу, що позивачем під час звернення до суду вимога про поновлення її на посаді не заявлялась.

Крім цього, за загальним правилом відповідно до статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням Вищої ради правосуддя в порядку, встановленому законом. Завданням ВРП є прийняття рішень щодо призначення на посаду судді, за поданням якої Президент України видає відповідний указ, без права на оцінку/перевірку обґрунтованості такого її рішення.

Тобто, крім ВРП, жоден інший державний орган, в тому числі й суд, не можуть давати офіційної оцінки діям судді при здійсненні правосуддя й відповідно приймати у зв'язку з цим остаточні рішення. Відповідно, у межах розгляду цієї адміністративної справи суд не має можливості з'ясовувати й оцінювати доводи позивача про відсутність в його діях порушень вимог законодавства при здійсненні правосуддя, про які зазначено в оскаржених актах ВРЮ.

Щодо вимог про визнання незаконними рішення Вищої ради юстиції від 27.09.2011 року про повторне направлення до Верховної ради подання Вищої ради юстиції від 16.03.2011 року щодо звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги судді, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено колегією суддів, подання ВРЮ про звільнення позивача з посади судді розглядалося на пленарному засіданні ВРУ 07 липня 2011 року, проте за нього не проголосувала достатня кількість народних депутатів України. За наслідками повторного розгляду вказаного питання на пленарному засіданні ВРУ прийняла постанову від 03 листопада 2011 року №4005-VI «Про звільнення судді», згідно з якою ОСОБА_6 було звільнено з посади судді Кіровського районного суду міста Дніпропетровська за порушення присяги.

Проте, ВРЮ 27.09.2011 року не приймала жодного рішення про повторне направлення до Верховної ради України подання щодо звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги судді, а лише ухвалила повторно внести подання про звільнення ОСОБА_6 з посади судді за порушення присяги на підставі рішення ВРЮ від 01.03.2011 № 128/0/15-11 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги». Тобто на засіданні, яке відбулось 27 вересня 2011 року питання про звільнення з посади по суті не розглядалось та не встановлювались будь-які обставини у цій справі, що підтверджується витягом із протоколу засідання порядку денного ради від 27 вересня 2011 року (том 4 арк. справи 84).

З огляду на що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів зазначає, що звертаючись до суду з позовами, позивач оспорював законність рішення Вищої ради юстиції від 01.03.2011 № 128/0/15-11 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги», а саме просив визнати незаконним та скасувати це рішення. Також просив визнати незаконною та скасувати постанову Верховної Ради України від 03.11.2011 року № 4005-VI «Про звільнення судді».

Проте з огляду на положення п. 2 ч. 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки оскаржувані рішення ВРЮ та постанова ВРУ є індивідуальним актом суб'єкта владних повноважень, колегія суддів вважає за необхідне застосувати інший спосіб захисту порушеного права позивача, а саме: визнати оскаржуване рішення та постанову протиправними та скасувати їх. На підставі викладеного, на виконання рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Куликов проти України», яким встановлені порушення ВРЮ, ВРУ та судом вимог статей 6, 8 Конвенції за результатами розгляду (у тому числі) заяви позивача, а також з врахуванням обов'язку держави виконати рішення Європейського Суду з прав людини у справах проти України, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позову, шляхом визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради юстиції від 01.03.2011 року № 128/0/15-11 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги», визнання протиправною та скасування постанови Верховної Ради України від 03.11.2011 року № 4005-VI «Про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у зв'язку з порушенням присяги судді».

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5, 242-245, 250, 257, 262, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_6 до Вищої ради правосуддя (04050, м. Київ, вул. Студентська, 12-А), Верховної ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5) про визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради юстиції від 01.03.2011 № 128/0/15-11 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги», визнання незаконним рішення Вищої ради юстиції від 27.09.2011 року (п. 52 порядку денного) про повторне направлення до Верховної ради України подання Вищої ради юстиції від 16.03.2011 року щодо звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги, визнання незаконною постанови Верховної Ради України від 03.11.2011 року № 4005-VI «Про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у зв'язку з порушенням присяги судді», - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради юстиції від 01.03.2011 року № 128/0/15-11 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги».

Визнати протиправною та скасувати постанову Верховної Ради України від 03.11.2011 року № 4005-VI «Про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у зв'язку з порушенням присяги судді».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Великої палати Верховного Суду та набирає законної сили після закінчення 30 денного строку, встановленого для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст виготовлений 06.03.2018 року.

Головуючий Васильєва І.А.

Судді: Пасічник С.С.

Юрченко В.П.

Ханова Р.Ф.

Хохуляк В.В.