Справа № 263/16359/17
Суддя: Хараджа Н. В.
Дата ухвалення: 2018-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/263/131/2018 Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 березня 2018 року м. Маріуполь
Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Хараджі Н.В., при секретарі Петровському Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Маріуполя справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради, про визнання бездіяльності неправомірною та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги,
Позивачка звернулась до суду з даним адміністративним позовом, вказуючи, що вона у жовтні 2017 року звернулась до ОСОБА_2 соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради із заявою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, у зв'язку з вимушеною зміною постійного місця проживання через збройний конфлікт, тимчасову окупацію, проте листом від 20.10.2017 року № 59 відповідач відмовив їй в реєстрації внутрішньо переміщеної особи через відсутність місця реєстрації проживання у переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Зазначає, що в період із 05.01.1982 року по 28.11.2016 року вона постійно проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1, в листопаді 2016 року вона була змушена покинути своє місце проживання, з цього часу мешкає в м. Маріуполі Донецької області. При цьому, п. 2 п.п. 16 Переліку населених пунктів, на території здійснювалася антитерористична операція (затвердженого Розпорядженням Кабіне Міністрів України від 02.12.2015 № 1275-р), с. Новоласпа (Староласпинська сільсі рада) Тельманівського району Донецької області є таким населеним пунктом, території якого здійснювалася антитерористична операція. Зауважує, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Частиною 2 статті 4 вказаного Закону визначено, що підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. На підставі викладеного, просить суд: визнати протиправними дії ОСОБА_2 соціального захисту населенні Центрального району Маріупольської міської ради щодо відмови у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; зобовязати відповідача внести інформацію до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщену особу та видати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; стягнути з відповідача на її користь судові витрати; зобовязати відповідача подати у місячний строк звіт про виконання судового рішення.
Позивачка та її представник в судове засідання не зявились, надали суду заяву з проханням про розгляд справи за їх відсутності та задоволенням заявлених позовних вимог.
Представник відповідача надав суду письмовий відзив на позову, в яких зазначив, що не погоджується з заявленими позовними вимогами, оскільки відповідачем відмовлено позивачу у реєстрації його як внутрішньо переміщеної особи на підставі п.п. 1 п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509, у звязку з відсутністю місця реєстрації проживання у переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, та перелік населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1058-р. Наказом Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 року № 33/6/а Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення визначені такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення: Донецька і Луганська області - з 07.04.2014 року; Харківська область - з 07.04.2014 року до 14.09.2014 року. Таким чином, Донецька область повністю віднесена до району проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р. затверджений Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Позивачка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Отже, на дату прийняття рішення відповідачем с. Новоласпа Тельманівського району Донецької області не входило до Переліку № 1085-р. Також зауважує, що с. Новоласпа постановою Верховної Ради України № 252 від 17 березня 2015 року «Про визначення окремих районів, міст, селиш і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» також не віднесено до окремих районів, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови, що відповідає Мінському меморандуму від 19 вересня 2014 року.
Дослідивши матеріали справи та наявні докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до копії паспорту громадянина України серії ВВ № 029660, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована за адресою проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, а з 28.11.2016 року місце перебування останньої зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.
ОСОБА_2 соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради від 20.10.2017 року за №59 було відмовлено у реєстрації ОСОБА_3 як внутрішньо переміщеної особи на підставі п.п. 1 п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509, у звязку з відсутністю місця реєстрації проживання у переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, та перелік населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1058-р.
Вирішуючи позов по суті, суд виходить з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
На підставі ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок обліку внутрішньо переміщених осіб регулюється Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» №1706-VІІ, та Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509. яким затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Статтею 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 № 1706-VII ( далі- Закону 1706) визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.
Статтею 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено гарантії дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб.
Згідно ст. 3 Закону громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання.
Відповідно до ст. 4 Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Частиною 2, 3, 7 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Разом із заявою заявник подає документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документ, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, або свідоцтво про народження дитини. У разі наявності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у звязку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або рішення про відмову у видачі довідки з обовязковим зазначенням підстави відмови, підписане керівником уповноваженого органу, видається заявнику в день подання заяви.
Частиною 10 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що заявнику може бути відмовлено у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, якщо зокрема відсутні обставини, що спричинили внутрішнє переміщення, визначені у статті 1 цього Закону. Особа має право звернутися із заявою повторно, якщо у неї з'явилися підстави, визначені у статті 1 цього Закону, або усунуті підстави для відмови у видачі довідки, передбачені цією статтею, чи оскаржити рішення про відмову у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи до суду.
Відповідач посилається на те, що с. Новоласпа Тельманівського району Донецької області, не входить до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085-р.
Разом з тим, позивачка зазначала, що вона змушена була покинути місце своєї реєстрації з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасої окупації, повсюдних проявів насильства та порушень прав людини.
Крім того, позивачка послалась на те, що с. Новоласпа Тельманівського району Донецької області відноситься до населеного пункту, де здійснювалася антитерористична операція, підтверджується наступним.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 № 1275-р включено с. Новоласпа (Староласпинська сільська рада) Тельманівського району Донецької області до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.
Факт тимчасової окупації, порушення прав людини та не функціонування органів державної влади на території, де зареєстрована позивачка, а саме в селі Новоласпа Тельманівського району Донецької області, підтверджується: постановою Верховної Ради України № 252 від 17 березня 2015 року «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування», згідно якої було тимчасово запроваджено особливий порядок місцевого самоврядування, в окремих районах, містах, селищах і селах Донецької та Луганської областей, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї постанови, що відповідає Мінському меморандуму від 19 вересня 2014 року. Лінії розмежування села Новоласпа (Староласпинська сільська рада) Тельманівського району Донецької області не були визначені Постановою ВРУ № 252 від 17 березня 2015 року, що дає підстави вважати, що дане село знаходиться на тимчасово окупованій території, яка розташована між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї постанови, що відповідає Мінському меморандуму від 19 вересня 2014 року, тобто на території, яка не контролюється владою України; постановою Верховної Ради України від 11.12.2014 року «Про зміни в адміністративно-територіальному устрої Донецької області, зміну і встановлення меж Волноваського, Новоазовського та Тельманівського районів Донецької області» було змінено межі Тельманівського району, зокрема, земель, що знаходяться у віданні Андріївської селищної ради, Мирненської селищної ради, Гранітненської сільської ради, Новоселівської сільської ради, Старогнатівської сільської ради, Чермалицькоі сільської ради. Село Новоласпа віднесено до Староласпинської сільської ради Тельманівського району і, вказаною Постановою ВРУ, не увійшло до території Волноваського району, який контролюється владою України, а залишилося у складі тієї частини Тельманівського району, на території якої органи Державної влади України не здійснюють свої функції.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб,єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідачем, в свою сергу, не наведено доказів на спростування того, що позивачка була змушена покинути своє місце проживання - с. Новоласпа Тельманівського району Донецької області не у результаті або не з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру .
При цьому, зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.
Так, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.
Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено, що період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.
Суд звертає увагу, що Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не містить будь-яких посилань на застосування саме Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085.
Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
У подібних правовідносинах, у рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону. Зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обовязків осіб, національні органи зобовязані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.
Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24,27,28,29,40,47,51,52,55-63 Конституції України.
Повноваження суду при вирішенні справи відповідно до приписів КАС України визначені статтею 245 цього кодексу. Так, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій субєкта владних повноважень протиправними та зобовязання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) субєкта владних повноважень.
Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
З урахуванням вимог законодавства України, а також встановлених обставин, суд прийшов до переконання, що відповідач відмовляючи у взятті на облік ОСОБА_3, як внутрішньо переміщеної особи, діяв всупереч законодавству, а отже повідомлення про відмову в видачі довідки від 20.10.2017 року за №59 є таким, що порушує конституційне право позивачки на гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, бо позивачка змушена була покинути постійне місце проживання з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобовязати субєкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати,які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Керуючись ст. ст. 8-11, 94, 99, 100 ,102, 116, 139, 159, 160, 162, 167, 256, 257, 267, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради, про визнання бездіяльності неправомірною та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги, задовольнити.
Визнати протиправними дії Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради (ОСОБА_2 соціального захисту населенні Центрального району Маріупольської міської ради) щодо відмови у видачі ОСОБА_1 довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Зобовязати Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради внести інформацію до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщену особу - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3.
Зобовязати Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради видати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Стягнути з Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640,00 грн.
Зобовязати Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради подати у місячний строк, з дня набрання рішення законної сили, звіт про виконання судового рішення
На постанову може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя протягом 30 днів з дня її оголошення.
Суддя Н.В. Хараджа