Справа № 185/7277/17
Суддя: Головін В. О.
Дата ухвалення: 2018-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 185/7277/17
Провадження № 2-а/185/57/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07 березня 2018 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О. за участю секретаря судового засідання Мерцалової Н.В., представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління ОСОБА_3 фонду України в м. Лисичанську Луганської області, Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними

В С Т А Н О В И В

15 вересня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Управління ОСОБА_3 фонду України в м. Лисичанську Луганської області, Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними, який 26 вересня 2017 року уточнила, відповідно до якого просила суд:

- Визнати неправомірними дії Управління ОСОБА_3 фонду України в м. Лисичанську Луганської області щодо припинення пенсійних виплат ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) з 01 березня 2016 року;

- Визнати неправомірними дії Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги буд.26), щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) з 01 березня 2016 року по 01 березня 2017 року;

- Зобов'язати ОСОБА_4 управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги буд.26) здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) з 01 березня 2016 року по 01 березня 2017 року;

- Стягнути з Відповідачів на користь ОСОБА_2 усі понесені судові витрати.

У позові вказала, що правом на отримання пенсії за віком ОСОБА_2 користується з 2006 року. Влітку 2014 року, у зв'язку з неспроможністю держави забезпечити громадський порядок, захистити права, свободи та інтереси своїх громадян на території окремих районів Луганської та Донецької областей, з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, повсюдних проявів насильства. Позивач була змушена залишити своє проживання у ІНФОРМАЦІЯ_2 та перемістилася до м. Лисичанськ Луганської області. 01 серпня 2014 року Позивач була взята на пенсійний облік в м. Лисичанську Управлінням ОСОБА_3 фонду України в м. Лисичанську Луганської області в якому стала отримувати пенсію за віком. У лютому 2017 року Позивач перемістилася до м. Павлоград Дніпропетровської області та з 28 лютого 2017 року Управлінням соціального захисту населення Павлоградської міської ради Позивач була взята на облік внутрішньо переміщених осіб, зареєструвавши місце свого перебування за адресою: 51412, АДРЕСА_1. З 01 березня 2016 року Управління ОСОБА_3 фонду України в м. Лисичанську Луганської області припинило виплату пенсії Позивачу. Павлоградське об'єднане управління ПФУ Дніпропетровської області відновило пенсійні виплати, на які має право Позивач, лише з 01 березня 2017 року, тобто з моменту звернення останньої із відповідною заявою. При цьому, Павлоградське ОУ ПФУ Дніпропетровської області при відновленні виплати пенсії Позивача керувався рішенням комісії з питань призначення (відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при виконавчому комітет Павлоградської міської ради, оформленим у вигляді протоколу № 14 від 28 квітня 2017 року керуючись положеннями п.п.11-13 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання (перебування затвердженого Постановою КМУ від 08 червня 2016 року № 365. Павлоградським об'єднаним управлінням ПФУ Дніпропетровської області не було здійснено виплату належної Позивачу пенсії за проміжок часу з 01 березня 2016 року по 01 березня 2017 року, тобто за попередні 12 місяців. Вимога про виплату пенсії за минулий час була проігнорована. В свою чергу, Управління ОСОБА_3 фонду України в м. Лисичанську Луганської області повідомило листом від 14 липня 2017 року за вих. № 6919/08-30, що Позивач перебувала на обліку Управління та отримувала пенсію за віком з 01 серпня 2014 року. Нарахування та виплати пенсії Позивачу були здійснені з 01 серпня 2014 року по 28 лютого 2016 року. Пенсійні виплати були припинені відповідно до ОСОБА_3 фонду України в Луганській області № 1566/02-02 від 25.02.2016 року «Про посилення контролю щодо обліку внутрішньо переміщених осіб» в якому зазначено, що з метою забезпечення дієвого контролю в системі обліку внутрішньо переміщених осіб та здійснення соціальних виплат необхідно забезпечити належне реагування на інформацію, яка надходить від органів МВС, Нацполіцїї, СБУ, Держприкордонслужби тощо. Вимога про виплату пенсії за минулий час була проігнорована.

Виходячи з вищенаведеного позивач вважає, що дії відповідачів є протиправними, які порушують норми чинного законодавства, та такими, що призвели до неотримання нею пенсії з 01 березня 2016 року по 01 березня 2017 року.

В судове засідання позивач не зявилася. В судовому засіданні представник позивача просив суд задовільнити позов в повному обсязі на підставах викладених у позові.

Представники відповідачів в судове засідання не зявилися, проте від них на адресу суду надійшли заяви, відповідно до яких відповідачі просять суд слухати справу за їх відсутності, та просять відмовити у задоволенні позову, посилаючись на підстави викладені в письмовому запереченні на позов.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові заперечення на позов від представників відповідачів, письмові докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 49 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму ,встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-1У від 09.07.2003 року передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Стаття 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів ОСОБА_3 фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсії виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема, в інших випадках, передбачених ч.1 ст.49 цього Закону.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Приписами ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів ОСОБА_3 фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

(положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009)

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Як встановлено з матеріалів справи, виплату пенсії позивачу призупинено у зв'язку з не підтвердженням фактичного місця проживання.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках передбачених законом.

Між тим, відповідачі не вказали, яка з обставин, визначених наведено нормою Закону стала підставою для припинення позивачу виплати пенсії. Посилання відповідачів у своїх письмових відзивах на положення постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», не є посиланням на норми закону, оскільки постанови Кабінету Міністрів України є підзаконними нормативно-правовими актами.

Згідно частини 1 статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Невиплата відповідачем позивачу пенсії за період коли вона перебувала на тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, та був вимушений переміститися на підконтрольну територію України та звернутися за отриманням пенсії до органів пенсійного фонду України, суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Так, за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 07.10.2009р. в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Відповідно до статті 8 Конституції України, вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно ч.2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю ( стаття 3 Конституції України ).

За приписами статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача законні та обґрунтовані, а її порушене право на отримання пенсії за період з 1 березня 2016 року по 1 березня 2017 року підлягає захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір в сумі 640 грн (а.с.1).

Керуючись ст.242, 244,245, 246, 371 КАС України, суд

В И Р І Ш И В

Позов ОСОБА_2 до Управління ОСОБА_3 фонду України в м. Лисичанську Луганської області, Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Управління ОСОБА_3 фонду України в м. Лисичанську Луганської області щодо припинення пенсійних виплат ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) з 01 березня 2016 року.

Визнати неправомірними дії Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги буд.26), щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) з 01 березня 2016 року по 01 березня 2017 року.

Зобов'язати ОСОБА_4 управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги буд.26) здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) з 01 березня 2016 року по 01 березня 2017 року.

Стягнути з Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги буд.26) за рахунок бюджетних асигнувань, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір в сумі 640.00 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення суду складено 15 березня 2018 року.

Суддя: ОСОБА_4