Справа № 2а-1769/10/07700
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2018-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 рокуЛьвів№ 876/11854/17

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Затолочного В.С., Сапіги В.П.

при секретарі судового засідання: Дутка І.С.

за участі позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Щадей С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2017 року (постанова ухвалена о 15:00 год. у м. Львові судом у складі головуючого судді Грень Н.М., та суддів Гулкевич І.З., Сакалош В.М., повний текст постанови виготовлено 20.11.2017 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2010 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог до Міністерства внутрішніх справ, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування Наказу Міністерства внутрішніх справ України №597 „По особовому складу" від 09.04.2010 року, визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області за №150 „По особовому складу" від 12.04.2010 року, визнання протиправним та скасування наказ Міністерства внутрішніх справ України „По особовому складу" №2587 о/с від 21.12.2015 року, яким внесено зміни до наказу Міністра внутрішніх справ України № 597о/с від 09.04.2010 року, поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаду заступника начальника Головного Управління - начальника слідчого управління ГУ МВС України в Закарпатській області, стягнення з МВС України в особі ГУ МВС України у Закарпатській області за весь час вимушеного прогулу втрачене грошове утримання, стягнення з МВС України в особі ГУ МВС України у Закарпатській області 500 тис. грн. моральної шкоди.

Позивач позовні вимоги мотивували тим, що ОСОБА_1 зазначив, що проходив службу в органах внутрішніх справ та з лютого 2005 року обіймавши посаду заступника начальника ГУ МВС України в Закарпатській області - начальника слідчого управління ГУ МВС України в Закарпатській області. Наказами МВС України від 09 квітня 2010 року № 597о/с та ГУ МВС України в Закарпатській області від 12 квітня 2010 року № 150 о/с його звільнено з органів внутрішніх справ у відставку за підпунктом «а» пункту 65 (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 з 12 квітня 2010 року. Вважає, що відповідачем не дотримано трьох місячний строк звільнення, передбачений пунктом 68 Положення. Крім того, позивач послався на те, що свій рапорт від 24 березня 2010 року, він відкликав 30 березня 2010 року . Просив позов задоволити.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2017 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано Наказ Міністерства внутрішніх справ України №597 „По особовому складу" від 09.04.2010 року. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області за №150 „По особовому складу" від 12.04.2010 року. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України „По особовому складу" №2587 о/с від 21.12.2015 року, яким внесено зміни до наказу Міністра внутрішніх справ України № 597о/с від 09.04.2010 року. Поновлено ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області - начальника слідчого управління, з 12.04.2010 року. Стягнено з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 783821,44 грн.. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанову суду першої інстанції оскаржили Міністерство внутрішніх справ та Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області. Вважають, що оскаржувана постанова прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційних скаргах. Просять скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги апелянтів слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував на службі в органах внутрішніх справ з вересня 1988 року.

У лютому 2005 року був призначений на посаду заступника начальника Управління - начальника слідчого управління УМВС України в Закарпатській області, а у вересні 2007 року, у зв'язку із реорганізацією штатів був перепризначений на посаду заступника начальника УМВС - начальника слідчого управління УМВС України в Закарпатській області.

З 28.10.2008 року проходив службу на посаді заступника начальника Головного Управління МВС України в Закарпатській області-начальника слідчого управління.

24.03.2010 року позивач подав рапорт до МВС України про звільнення його з органів внутрішніх справ на пенсію за вислугою років з 30.03.2010 року.

Проте, 30.03.2010 року, як стверджує позивач, ним було подано та направлено на адресу МВС України рапорт № П-4 від 30.03.2010 року про відкликання раніше поданих рапортів від 22.03.2010 року та від 24.03.2010 року.

Як вбачається з матеріалів справи, за інформацією Управління документального забезпечення МВС України, підрозділу відповідального за прийом та облік кореспонденції, що надходить на адресу Міністерства, рапорт ОСОБА_1 від 30.03.2010 року до МВС офіційно не надходив та не реєструвався.

Разом з тим, є відповідь від Головного слідчого управління УМВС України на запит суду яка надійшла 11.06.2012 року, і в якій вказано, що матеріали звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 у Головному слідчому управлінні не зберігаються, а тому, надати вказаний вище рапорт немає можливості.

Статтею 18 Закону України "Про міліцію" (чинного на дату звільнення позивача) передбачено порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходженням служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114.

Розділом 7 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, зокрема п.68, встановлено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитись зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органів внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Іншого порядку звільнення цим Положенням, не передбачено. Після подання рапортів позивач мав пропрацювати ще три місяці і протягом цього часу вправі був відкликати свої рапорти.

Судовою колегією апеляційного суду встановлено, що 24 березня 2010 року позивач подав рапорт до МВС України про звільнення його з органів внутрішніх справ на пенсію за вислугою років з 30.03.2010 року, а наказ про його звільнення зі служби прийнято Міністерством внутрішніх справ України, наказ № 597 „По особовому складу" від 09.04.2010 року, а Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області за №150 „По особовому складу" від 12.04.2010 року. Така поведінка відповідачів суперечить вимогам пункту 68 Положення, оскільки за його змістом до закінчення тримісячного строку попередження зазначені особи мають право відкликати поданий рапорт.

Згідно із пунктом 62 Положення звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться:

а) у запас Збройних Сил СРСР (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом СРСР «Про загальну військову повинність» для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров'я придатні до військової служби;

б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом СРСР «Про загальну військову повинність» для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров'я до військової служби (із зняттям з військового обліку).

Підпунктом «а» пункту 64 Положення встановлено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за віком - при досягненні віку, встановленого для них пунктом 7 цього Положення. Крім того, за віком можуть бути звільнені особи середнього начальницького складу, які мають вислугу 20 і більше років (у пільговому обчисленні), і яким до досягнення встановленого віку перебування на службі залишилося 3 роки і менше, а за їх бажанням при досягненні цього віку - незалежно від наявності вислуги років.

Відповідно до підпункту «а» пункту 65 Положення особи рядового і начальницького складу звільняються зі служби у відставку (із зняттям з військового обліку) за віком - при досягненні граничного віку, встановленого Законом СРСР «Про загальну військову повинність» для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання.

Провівши системний аналіз наведених положень законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що умовами для звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу органів внутрішніх справ у відставку на підставі підпункту «а» пункту 65 Положення є досягнення віку перебування на службі залежно від присвоєного їм спеціального звання, а також наявність граничного віку перебування в запасі у відповідному військовому званні.

Згідно із пунктом 7 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, залежно від присвоєних їм спеціальних звань, перебувають на службі в органах внутрішніх справ до такого віку, зокрема, полковники міліції до 50 років.

Пунктом 8 Положення передбачено, що дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться:

за станом здоров'я - відповідно до висновків військово-лікарської комісії;

у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі;

за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків;

у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства, відомства (організації, установи);

за службовою невідповідністю;

у разі скоєння злочину, після набрання законної сили обвинувальним вироком суду;

через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України;

у зв'язку з не проходженням випробування в період іспитового строку;

у разі неподання або подання недостовірних відомостей про майно, доходи, витрати, зобов'язання фінансового характеру, в тому числі за кордоном;

у зв'язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за корупційне правопорушення.

Верховний Суд України висловив аналогічну правову позицію у зазначеній категорії справ щодо висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 28 Закону № 2232-ХІІ, Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов'язок і військову службу» та пункту 7 та підпункту «а» пункту 65 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26 травня 2015 року справа №21-172а15.

Згідно ч.ч.1,2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2017 року у справі №2а-1769/10/0770 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

На Постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді В. С. Затолочний
В. П. Сапіга
Повне судове рішення складено 14.03.2018 року