Справа № 804/7745/17
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2017-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

19 грудня 2017 року Справа № 804/7745/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О.
при секретарі судового засідання Воробйовій П.В.
представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача ОСОБА_2
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2017 р. по справі було відкрито провадження та справа призначена до розгляду в судовому засіданні.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов в повному обсязі за викладених у ньому підстав.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти адміністративного позову та просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на заперечення від 11.12.2017 року, в яких зазначила наступне.
В поданих запереченнях відповідач зазначає, що згідно рішення Дніпропетровської міської ради від 13.07.2016 р. №7/11 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 №5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста» ставка податку складає 3 %.
При цьому, зазначачено, що згідно даних АІС «Податковий блок» є землекористувачем вищенаведеної ділянки, яка є обєктом оподаткування у 2017 р.
Відтак, відповідач у поданих запереченнях зазначає, що останній під час винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення діяв у спосіб та в порядку, визначеному чинним законодавством України.
В судовому засіданні судом було поставлено питання на розгляд щодо можливості переходу до розгляду справи по суті за доказами, які наявні у матеріалах справи.
Повноважений представник позивача та відповідача не заперечували щодо переходу до розгляду справи по суті.
Таким чином, враховуючи зазначене вище, суд закрив підготовче провадження та перейшов до розгляду зазначеної справи по суті, застосувавши принцип процесуальної економії та у відповідності до ст.ст.192 211, 217, 224 228 КАС України безпосередньо 19.12.2017 року.
На підставі зазначеного вище, Головне управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області просить суд у задоволенні предявлених позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Дослідивши в судовому засіданні докази, наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.
24.07.2007 р. між Дніпропетровською міською радою та ОСОБА_3 було укладено договір оренди землі від 24.07.2007 р.
Договором визначено, що підставою для надання земельної ділянки в оренду є рішення міської ради від 29.12.06 №131/9 та від 25.04.07 №104/14.
Відповідно до п.2.1 договору оренди землі від 24.07.2007 р. визначено, що в оренду передається земельна ділянка, загальною площею 0,0606 га, площа частки за яку справляється орендна плати становить 23,92 % або 0,0145 га.
Контролюючим органом згідно даних державного земельного кадастру про нормативну грошову оцінку земельних ділянок для розрхунку плати за землю відносно ОСОБА_3, яка дійсна протягом 2007 року було нараховано грошові зобовязання на загальну суму 5 378,13 грн.
При цьому, згідно рішення Дніпропетровської міської ради від 13.07.2016 р. №7/11 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 №5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста» ставка податку складає 3 %.
Правовідносини сторін, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, щодо визначення вичерпного переліку податків і зборів, що справляються в Україні, та порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час здійснення податковою контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, та укладання, розірвання і внесення змін до укладених договорів регулюються нормами Конституції України від 28.06.1996 № 254к/96-ВР, Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, Цивільного кодексу України тощо.
Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтями 61, 67 Конституції України встановлено, що кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Відповідно до ст. ст. 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а також кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.
Відповідно до п.п.14.1.156 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).
Згідно з п.55.1. ст.55 ПК України податкове повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов'язання платника податків або будь-яке інше рішення контролюючого органу може бути скасоване контролюючим органом вищого рівня під час проведення процедури його адміністративного оскарження та в інших випадках у разі встановлення невідповідності таких рішень актам законодавства. Процедура адміністративного оскарження рішень органів державної податкової служби є дворівневою.
Контролюючими органами вищого рівня є Державна податкова адміністрація України - для державних податкових адміністрацій в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, які у свою чергу є контролюючими органами вищого рівня для державних податкових інспекцій (п.55.2 ст.55 ПК України).
Порядок оскарження рішень контролюючих органів визначений у ст.56 ПК України, п. 56.1 якої визначає, що рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення (п.56.2 ст.56 ПК України).
Згідно з п. 56.18. ст.56 ПК України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання у будь-який момент після отримання такого рішення.
Відповідно до п.58.1 ст. 58 Податкового кодексу України у разі коли сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян), або у разі коли за результатами перевірки контролюючий орган встановлює факт невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, або зменшує розмір задекларованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованого платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу, такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення.
Податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов'язання та/або зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов'язань платника податків; суму грошового зобов'язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного (збільшеного) бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення результатів господарської діяльності або від'ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов'язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про наслідки несплати грошового зобов'язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення.
До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій.
Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов'язання визначається центральним контролюючим органом.
Згідно зі ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України від 25.10.2001 р. встановлено, що використання землі в Україні є платним. Такий підхід сприяє раціональному використанню та охороні земель.
У п. 14.1.147 ст. 14 ПК України закріплено, що плата за землю це обовязковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Відповідно до п. 14.1.72 ст. 14 ПК України земельний податок - обовязковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
При цьому, згідно з п. 14.1.136 ст. 14 ПК України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Плата за землю є прямим, загальнодержавним обовязковим платежем, який сплачується на всій території України фізичними і юридичними особами.
Відповідно до п.265.1.3 ст.265 ПК України плата за землю є складовою податку на майно.
Так, земельний податок сплачують власники земельних ділянок (паїв) та постійні землекористувачі фізичні та юридичні особи відповідно до п.14.1.71 ст.14, п.269.1 ст.269 ПК України.
А орендну плату за землю згідно укладеного договору оренди сплачують орендарі субєкти господарювання, які орендують землю державної та комунальної власності.
Відповідно до п.288.1 ст.288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди земельної ділянки.
Відповідно до п.288.2 ст.288 ПК України платником орендної плати є орендар земельної ділянки.
Відповідно до п.288.3 ст.288 ПК України обєктом оподаткування є земельна ділянка, передана в оренду.
Відповідно до п.288.4 ст.288 ПК України розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.
Відповідно до п.288.7 ст.288 ПК України податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог ст.ст.285 287 ПК України.
Відповідно до ст. ст.638, 639 Цивільного кодексу України визначається порядок укладення та форма договору, зокрема, зазначається, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ст.652 Цивільного кодексу України у разі зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобовязання.
Відповідно до ст.653, 654 Цивільного кодексу України визначено правові наслідки зміни або розірвання договору, а також форму зміни або розірвання договору. Зокрема, зазначено, що у разі зміни договору зобовязання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобовязання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобовязання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.
При цьому, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що і договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Здійснивши системний аналіз наведених вище норм чинного законодавства України та надаючи оцінку доводам сторін, як викладених в заявленній позовній заяві та запереченнях до неї, так і в поясненнях, наданих в судовому засіданні, суд зазначає наступне.
Відповідно до положень ПК України, поняття «плата за землю» є узагальнюючим і об'єднує в собі два обов'язкових платежі - земельний податок та орендну плату за землі державної та комунальної форми власності.
Відтак, зазначені поняття, а саме «земельний податок» та «орендна плата за землю» не є тотожними, що виключає застосування подвійного оподаткування для орендарів земельних ділянок.
Під час судового розгляду справи судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивачем за податкові періоди: 2016 р. та 2017 р. було сплачено орендну плату за землю відповідно до умов укладеного договору оренди землі від 24.07.2007 року та поданих податкових декларацій з орендної плати, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с.41 63) та копіями наведених декларацій від 05.02.2016 року та від 20.02.2017 року.
При цьому, відповідачем, будь якими належними та допустимими, достатніми та достовірними доказами в розумінні ст.ст.72, 73, 74, 75, 76 КАС України не було доведено наявності взагалі факту існування у позивача податкового боргу у сумі 5 378,13 грн., а безпосередньо в судовому засіданні повноважним представником відповідача було зазначено про відсутність податкового боргу з орендної плати за землю у позивача на момент винесення оскаржуваного податкового повідомлення рішення та оскаржуваної податкової вимоги.
В контексті розгляду та вирішення даної справи, судом не приймається до уваги та спростовується доказами, наявними в матеріалах справи, посилання представника відповідача на наявність данних Держгеокадастру як на підставу винесення оскаржуваного податкового повідомлення рішення та оскаржуваної податкової вимоги з огляду на наступне.
Також в матеріалах справи міститься і копія рішення Дніпропетровської міської ради від 13.07.2016 року №7/11 «Про внесення змін до рішення місцевої ради від 27.12.2010 року №5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста», відповідно до Додатку 2 до якого встановлено ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку та зазначено, що річна орендна плата у відсотках до нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які надано в користування, становить 3% (п.4 Додатку 2 до рішення Дніпропетровської міської ради від 13.07.2016 року №7/11 «Про внесення змін до рішення місцевої ради від 27.12.2010 року №5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста»).
Крім того, матералами справи дійсно підтверджується отримання позивачем оскаржуваного податкового повідомлення рішення та оскаржуваної податкової вимоги лише 26.09.2017 року (а.с.12, 18), що суперечить ст.ст.58 -59 ПК України та виключає узгодження оскаржуваного податкового повідомлення рішення станом на дату отримання оскаржуваної податкової вимоги.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до квитанції від 22.11.2017 р. №0.0. 900107049. 1 за подання адміністративного позову позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок грн., 00 коп.), який у повному розмірі зараховано до Державного бюджету України.
Керуючись ст.ст. 242-244, 246, 250, 254, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_3 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок грн., 00 коп.).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 22.12.2017 р.

Суддя ОСОБА_4