Справа № 800/301/17
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.03.2018 Київ П/9901/84/18 800/301/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Берназюка Я.О.,

суддів: Бучик А.Ю., Гімона М.М., Гриціва М.І., Мороз Л.Л.,

за участю:

секретаря судового засідання Бовкуна В.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Білопольської Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 800/301/17 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, третя особа Громадська рада доброчесності, про зобов'язання визнати незаконним та скасувати рішення та зобов'язати вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

21 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в якому просить:

визнати незаконним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 07 червня 2017 року № 99/вс-17, яким ОСОБА_1 визнано таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду;

зобов'язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України визнати ОСОБА_1 таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду та поновити його участь, як кандидата у конкурсі на зайняття вакантних посад суддів у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) обґрунтовує свої позовні вимоги наступним.

07 червня 2017 року Вищою кваліфікаційною комісією суддів України (далі по тексту - ВККС) було винесено рішення № 99/вс-17, яким його визнано таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду.

Позивач вважає, що рішення ВККС не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення, є незаконним та невмотивованим, що відповідно до пункту 3 частини третьої статті 88 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» є підставою для його скасування.

Зазначає, що ВККС, при винесенні зазначеного рішення керувався виключно висновком Громадської ради доброчесності (далі по тексту - ГРД). Тоді, як відповідність судді критерію доброчесності оцінюється за показниками, перелік яких визначено в пункті 12 глави 2 розділу 2 Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, яке затверджено Рішенням ВККС № 143/зп-16 від 03 листопада 2016 року.

На думку позивача, при прийнятті оскаржуваного рішення ВККС не дотримано положень чинного законодавства та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України, рішеннях Конституційного Суду України та Європейського Суду з прав людини, рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи, Організації з безпеки співробітництва в Європі, та порушенні гарантій незалежності судді, встановлені Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

ВККС у запереченні проти адміністративного позову від 13 вересня 2017 року та відзиві проти позову від 26 січня 2018 року не погоджується з вимогами позивача, вважає їх необґрунтованими, просить відмовити позивачу у задоволенні позову повністю.

Свою позицію ВККС обґрунтувала тим, що оцінюючи кандидата на посаду судді касаційного суду у складі Верховного Суду за критеріями професійної етики та доброчесності, ВККС враховує, що громадянським суспільством та законодавством презюмується наявність у суддів Верховного Суду не лише найвищої кваліфікації, але й відповідного рівня моральних якостей та чеснот.

Крім того, ВККС зазначила, що згідно з абзацом 2 частини першої статті 88 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

На підтримання такого рішення стосовно кандидата позивача членами ВККС надано десять голосів, проти - три.

І тому, ВККС вважає, що діяла в межах чинного законодавства.

У судовому засіданні позивачем надано відповідь на відзив ВККС від 26 січня 2018 року, в якому він зазначає, що не визнає заперечень відповідача проти адміністративного позову. Позивач вважає, що ВККС у своєму відзиві фактично імплементує у новітню історію судової системи України дискримінаційні положення щодо правової невизначеності та відсутності передбачуваності під час здійснення відповідачем владних повноважень, щодо добору та кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посаду судді.

22 лютого 2018 року до суду надійшли заперечення ВККС проти відповіді позивача на відзив. ВККС наголошує, що за змістом частини третьої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-УІІІ вбачається, що рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з підстав зазначених у цій статті. З аналізу змісту позовних вимог та обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, вбачається незгода позивача саме з мотивами, з яких ВККС дійшла відповідних висновків, а не з їх відсутністю, що не може бути підставою для скасування рішення.

ІІІ. КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 24 липня 2017 року відкрив провадження в адміністративні справі та ухвалою від 21 серпня 2017 року призначив справу до судового розгляду.

Розгляд справи Вищий адміністративний суд України не закінчив.

У пункті 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) передбачено, що Вищий адміністративний суд України діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду.

У відповідності з положенням пункту 11 частини другої статті 46, пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII Пленум Верховного Суду постановою від 30 листопада 2017 року № 2 визначив, що днем початку роботи Верховного Суду є 15 грудня 2017 року. З цієї дати набрав чинності й Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яким, зокрема, Кодекс адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року № 2747-IV викладено у новій редакції.

Згідно з пунктом 5 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року; далі - КАС України) позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 січня 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів у складі: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Бучик А.Ю., Гімона М.М., Гриціва М.І., Мороз Л.Л.

Верховний Суд ухвалою від 09 січня 2018 року прийняв до провадження адміністративну справу та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін 05 лютого 2018 року об 15.00 год.

05 лютого 2018 року в судовому засіданні позивачем заявлено клопотання про зупинення провадження у справі. Клопотання обґрунтовувалося тим, що 15 серпня 2017 року Окружним адміністративним судом міста Києва (суддя Кузьменко В.А.) відкрите провадження в адміністративній справі № 826/10158/17 за його позовом до Громадської ради доброчесності, третя особа Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання незаконним та скасування висновку Громадської ради доброчесності про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого 18 квітня 2017 року. В задоволені клопотання позивача про зупинення провадження у справі було відмовлено.

В судовому засіданні 05 лютого 2018 року Верховний Суд оголосив перерву до 05 березня 2018 року о 16.00 год.

IV. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Рішенням ВККС від 07 листопада 2016 року № 154/зп-16 оголошено конкурс на заняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду.

Позивач 02 грудня 2016 року звернувся до ВККС із заявою про проведення стосовно нього кваліфікаційного оцінювання для участі у конкурсі на посаду судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду за спеціальною процедурою призначення.

ВККС 13 грудня 2016 року прийнято рішення № 93/вс-16, зокрема, про допуск позивача до участі у конкурсі на посаду судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.

Рішенням ВККС від 11 січня 2017 року № 2/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання 653 кандидатів, допущених до участі у конкурсі на заняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду, зокрема позивача.

ВККС 08 лютого 2017 року прийнято рішення № 20/вс-17, зокрема, про допуск позивача до проходження кваліфікаційного оцінювання для участі у конкурсі на посаду судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 38 Закону № 1402-VIII на заняття вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду позивач проходив кваліфікаційне оцінювання як суддя.

У статті 10 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада 1985 року № 40/32 та від 13 грудня 1985 року № 40/146, визначено, що особи, відібрані для судових посад, повинні мати високі моральні якості і здібності, а також відповідну кваліфікацію в галузі права.

Ці основоположні принципи формування суддівського корпусу імплементовані у новітнє національне законодавство, що визначає основними складовими авторитету судової влади та довіри до суду доброчесність і компетентність судді.

Згідно з цими настановами під час кваліфікаційного оцінювання для участі у конкурсі на посаду судді касаційного суду у складі Верховного Суду ВККС виходила з того, що кандидати на посаду судді найвищого суду у системі судоустрою мають відповідати найвищим стандартам за критеріями компетентності та професійної етики за відсутності будь-яких обґрунтованих сумнівів у їх доброчесності, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до новоствореного Верховного Суду.

Відповідно до положень статті 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення у кандидата на посаду судді здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді визначеним критеріям. Такими критеріями є: компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо), професійна етика, доброчесність.

Позивач 16 лютого 2017 року склав анонімне письмове тестування, за результатами якого набрав 83,25 бала, і згідно з рішенням ВККС від 17 лютого 2017 року № 12/зп-17 допущений до виконання практичного завдання на етапі іспиту під час кваліфікаційного оцінювання у межах процедури конкурсу до відповідних касаційних судів у складі Верховного Суду.

За результатами виконаного 21 лютого 2017 року практичного завдання позивач набрав 80,5 бала та згідно з рішенням ВККС від 29 березня 2017 року № 22/ЗП-17 є таким, що допущений до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» у межах процедури конкурсу до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.

Згідно з абзацом третім пункту 20 розділу III Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 (далі по тексту - Положення) під час співбесіди обов'язковому обговоренню із суддею (кандидатом) підлягають дані щодо його відповідності критеріям професійної доброчесності.

Оцінюючи кандидата на посаду судді касаційного суду у складі Верховного Суду за критеріями професійної етики та доброчесності, ВККС враховувала, що громадянським суспільством та законодавством презюмується наявність у суддів Верховного Суду не лише найвищої кваліфікації, але й відповідного рівня моральних якостей та чеснот, що відповідатимуть їх соціальній функції.

Стандарти етичної поведінки суддів, що адресовані суддям та судовим органам для використання як базових принципів регламентації поведінки суддів, визначені, зокрема, у Бангалорських принципах поведінки суддів 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23 (далі - Бангалорські принципи поведінки суддів).

Цими міжнародними стандартами у сфері судочинства утверджено, що довіра суспільства до судової системи, а також до авторитету судової системи в питаннях моралі, чесності та непідкупності судових органів посідає першочергове місце в сучасному демократичному суспільстві. Суддя виявляє та підтримує високі стандарти поведінки суддів з метою укріплення суспільної довіри до судових органів, що має першочергове значення для підтримки незалежності судових органів.

Ці основоположні принципи впроваджені у національну систему правил і норм, що формують моральний аспект поведінки суддів та викладені, зокрема, у Кодексі суддівської етики, затвердженому у новій редакції рішенням XI (чергового) з'їзду суддів України від 22 лютого 2013 року (далі - Кодекс суддівської етики).

За загальними правилами Кодексу суддівської етики судді зобов'язані демонструвати і пропагувати високі стандарти поведінки, у зв'язку з чим добровільно беруть на себе більш істотні обмеження, пов'язані з дотриманням етичних норм як у поведінці під час здійснення правосуддя, так і в позасудовій поведінці. Суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду.

Відповідно до положень статті 87 Закону № 1402-VIII з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання утворюється Громадська рада доброчесності, яка надає, за наявності відповідних підстав, висновок про невідповідність суддів (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності.

ГРД надано ВККС висновок про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений 18 квітня 2017 року.

У висновку ГРД зазначено, що позивач, подаючи декларацію доброчесності у 2016 році, не вказав свою участь у розгляді справи, що була предметом розгляду Європейського суду з прав людини, а також те, що у складі колегії Апеляційного суду Донецької області залишив у силі рішення суду першої інстанції про відмову у продовженні строку тримання підозрюваного зі складу терористичної організації «Донецька народна республіка» ОСОБА_11 (на момент розгляду справи особа уже переховувалася від слідства і не з'являлася на судове засідання). У цьому контексті ГРД також зазначала, що після ухвалення зазначеного рішення позивач спільно з дружиною у 2015 та 2016 роках виїжджав у Росію. Син позивача навчається в Росії та фактично постійно там поживає. Наведене свідчить про ризик тиску на позивача при розгляді вказаних категорій справ.

Також позивач неодноразово оформляв довіреності на громадянина ОСОБА_12 щодо придбання та розпорядження нерухомістю та набув права користування на квартиру, яка належить цьому громадянину.

ГРД також звертала увагу на те, що у кандидата є велика кількість нерухомого майна, зокрема, земельних ділянок.

Стосовно вказаних у висновку ГРД доводів кандидат на посаду судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1 надав усні та письмові пояснення, які було оцінено комісією під час співбесіди.

Позивач пояснив, що на час подання декларації доброчесності судді за 2016 рік йому не було відомо про існування рішення Європейського суду з прав людини у справі Шалімова, в якій ЄСПЛ встановив порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивач також наголосив, що брав участь у складі колегії суддів при розгляді справи № 263/14675/15-к, в якій слідчий суддя відмовила в задоволенні клопотання слідчого про продовження строку тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_11

Під час апеляційного розгляду справи слідчий та прокурор не забезпечили участі підозрюваного, а також не заявили клопотання про дозвіл на затримання ОСОБА_11 з метою його приводу.

В апеляційній скарзі прокурор просив обрати щодо підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, що відповідно до положень КПК є компетенцією слідчого судді суду першої інстанції. Під час апеляційного розгляду прокурор не уточнив свої апеляційні вимоги, зокрема, й не скористався для цього спеціально оголошеною судом перервою. Таким чином, позивач не вбачав підстав для написання окремої думки, а прийняття іншого рішення могло б порушити права та законні інтереси особи.

Син позивача ОСОБА_13 навчається у Московському державному інституті міжнародних відносин Міністерства закордонних справ Російської федерації з 2011 року на підставі міждержавних угод, які діють між Україною та Російською Федерацією.

Позивач вказав, що наприкінці 2015 року до його дружини звернулася її сестра ОСОБА_14 з проханням допомогти у виборі, придбанні та оформленні нерухомості в місті Києві (дружина кандидата має відповідний досвід та є нотаріусом). У січні-лютому 2016 року чоловік сестри ОСОБА_12 видав дружині позивача довіреність на придбання квартири з формулюванням «придбати будь-яку квартиру в місті Києві» (родина ОСОБА_12 ще не визначилася з об'єктом нерухомості). Відповідний договір купівлі-продажу квартири в інтересах ОСОБА_12 було укладено 23 лютого 2016 року.

Оскільки родина ОСОБА_12 не планувала найближчим часом переїжджати в місто Київ, вони попросили укласти від їх імені відповідні договори на обслуговування з комунальними підприємствами, для чого в квітні 2016 року ОСОБА_12 видав відповідну довіреність. У зв'язку з цим у грудні 2016 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_12 було укладено договір оренди вказаної квартири строком до 31 жовтня 2017 року. На цей час дружина позивача орендує вказану квартиру, про що є відомості в декларації.

На думку ВККС, позивач з моменту прийняття у 2010 році Європейським судом з прав людини рішення у справі «Шалімов проти України» мав бути ознайомлений з цим рішенням, зокрема, шляхом відслідковування відповідної судової практики, що стосувалася Апеляційного суду Донецької області.

Таким чином, позивач повідомив у декларації доброчесності судді недостовірні відомості, що суперечить вимогам статті 1 Кодексу суддівської етики, відповідно до якої суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду.

Також ВККС вважає, що позивач, набуваючи права на користування та розпорядження нерухомим майном, фактично в інтересах третіх осіб, всупереч вимогам статті 3 Кодексу суддівської етики не доклав всіх зусиль до того, щоб на думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини, його поведінка була бездоганною.

Відповідно до частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII, якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то Комісія може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидат на посаду судді) здійснювати правосуддя лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

На підтримання такого рішення стосовно кандидата ОСОБА_1 членами ВККС надано 10 (десять) голосів, проти - 3 (три).

Ураховуючи наведене, дослідивши досьє кандидата, заслухавши доповідача, уповноваженого представника Громадської ради доброчесності та кандидата, члени ВККС дійшли висновку про наявність підстав для визнання кандидата ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду.

Таким чином, між сторонами виник спір щодо правомірності рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 07 червня 2017 року №99/вс-17, яким ОСОБА_1 визнано таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду.

V. НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 79 Закону № 1402-VIII встановлено, що конкурс на зайняття вакантної посади судді проводиться відповідно до цього Закону та положення про проведення конкурсу. За частиною другою цієї статті положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді затверджується Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Згідно з частиною дев'ятою статті 79 Закону № 1402-VIII Вища кваліфікаційна комісія суддів України проводить конкурс на зайняття вакантних посад суддів апеляційного суду чи суддів Верховного Суду на основі рейтингу учасників за результатами кваліфікаційного оцінювання.

Відповідно до частини першої статті 81 Закону № 1402-VIII спеціальною процедурою призначення на посаду судді вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду для цілей цього Закону вважається процедура призначення на посаду судді відповідного суду осіб, які відповідають одній із вимог, визначених частиною першою чи другою статті 33, частиною першою статті 38 цього Закону відповідно.

В межах цієї спеціальної процедури Вища кваліфікаційна комісія суддів України, за змістом пункту 3 частини п'ятої статті 81 Закону № 1402-VIII, окрім іншого, проводить кваліфікаційне оцінювання кандидата на посаду судді вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду, який успішно пройшов спеціальну перевірку.

Відповідно до частини першої статті 83 Закону № 1402-VIII, кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Критеріями кваліфікаційного оцінювання, за частиною другою статті 83 Закону № 1402-VIII, є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.

Відповідно до частини п'ятої статті 83 Закону № 1402-VIII порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Згідно з частиною першою статті 85 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди.

За змістом пункту 4 частини п'ятої статті 81 Закону № 1402-VIII Вища кваліфікаційна комісія суддів України за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду ухвалює рішення про підтвердження або не підтвердження здатності такого кандидата здійснювати правосуддя у відповідному суді та визначає його рейтинг для участі у конкурсі.

Відповідно до пункту 16 розділу ІІІ Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС від 3 листопада 2016 року № 143/зп-16 (далі - Положення №143/зп-16) дослідження досьє полягає у систематизації, аналізі, зборі, уточненні даних досьє судді (кандидата на посаду судді) з метою визначення попередніх показників критеріїв кваліфікаційного оцінювання.

Пунктом 18 розділу ІІІ Положення № 143/зп-16 передбачено, що за результатами дослідження досьє доповідач готує доповідь. У доповіді зазначаються, зокрема, встановлені у ході дослідження показники відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання, а також пропозиції щодо дослідження досьє.

Відповідно до пункту 19 розділу ІІІ Положення № 143/зп-16 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження досьє та складається з таких етапів: оголошення доповіді за результатами дослідження досьє; надання судді (кандидату на посаду судді) можливості доповнити, уточнити чи спростувати оголошену в доповіді інформацію; послідовне обговорення з суддею (кандидатом на посаду судді) показників, оцінювання яких потребує уточнення, з метою прийняття остаточного рішення щодо підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді або відповідності судді займаній посаді.

За пунктом 20 розділу ІІІ Положення № 143/зп-16 під час співбесіди обов'язковому обговоренню із суддею (кандидатом) підлягають дані щодо його відповідності критеріям професійної етики та доброчесності.

Згідно з частиною першою статті 88 Закону №1402-VIII Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або не підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Відповідно до частини другої статті 88 Закону №1402-VIII суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Водночас, за частиною третьою статті 88 Закону №1402-VIII, рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання;

3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про не підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;

4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

VI. ОЦІНКА СУДУ

Розглядаючи цю справу, суд оцінює оскаржуване рішення ВККС на відповідність статті 19 Конституції України та статті 2 КАС України, а також вимогам інших законів.

Суд, вивчивши доводи позивача та ВККС, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 87 Закону № 1402 з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності кандидата на посаду судді критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання утворюється Громадська рада доброчесності, яка має право: збирати, перевіряти та аналізувати інформацію щодо кандидата на посаду судді та надавати її Вищій кваліфікаційній комісії суддів України; надавати, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність кандидата на посаду судді критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді.

Якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами (частина перша статті 88 Закону № 1402).

Судом встановлено, що ВККС на засіданні 07 червня 2017 року заслухано члена ВККС (доповідача), і досліджено: досьє кандидата на посаду судді; висновок Громадської ради доброчесності про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого 18 квітня 2017 року; усні та письмові пояснення позивача щодо обставин та фактів, які зазначені у висновку ГРД.

Пропозиція про визнання позивача таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду за результатами голосування була підтримана лише десятьма членами ВККС.

Як вже зазначалось, ВККС може ухвалити рішення про підтвердження здатності кандидата на посаду судді здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами. Оскільки за результатами голосування пропозиція підтримати кандидатуру ОСОБА_1 не набрала необхідної кількості голосів, відповідачем прийнято рішення від 07 червня 2017 року № 99/вс-17 про непідтвердження позивачем здатності здійснювати правосуддя у Касаційному кримінальному суді в складі Верховного Суду за критеріями професійної етики та доброчесності.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, суд вважає за необхідне зазначити, що повноваження ВККС стосовно кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та належать до його виключної компетенції, як уповноваженого органу. При цьому оцінювання кандидатів за визначеними законом критеріями відбувається з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями, до яких належать компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо), професійна етика, доброчесність. Рішення приймається колегіально за внутрішнім переконанням членів ВККС.

Як зазначено у положеннях Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді заступників Міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд звертає увагу на те, що здійснюючи судочинство Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї (CASE OF PEDERSEN AND BAADSGAARD v. DENMARK (Application no. 49017/99)).

Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

З урахуванням зазначеного вище суд наголошує, що жоден інший суб'єкт чи орган, в тому числі і суд, не може здійснювати втручання у здійснення суб'єктом владних повноважень своєї компетенції, зокрема, компетенції ВККС щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів.

Позивач намагається довести суду незаконність оскаржуваного рішення в зв'язку з відсутністю мотивів, з яких ВККС дійшла відповідних висновків.

Однак, з аналізу змісту позовних вимог та обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, вбачається незгода позивача саме з мотивами, з яких ВККС дійшла відповідних висновків, а не з їх відсутністю, що не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Суд зазначає, що спірне рішення приймалось відповідачем колегіально за внутрішнім переконанням членів ВККС з дотриманням процедури відповідно до вимог Конституції та законів України, Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішення ВККС від 03 листопада 2016 № 143/зп-16. Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави для висновку, що оцінка критеріїв професійної етики та доброчесності покладається саме на членів ВККС і ґрунтується на засадах рівнoправнoсті та співпричетнoсті дo рішення, але при цьoму закoнoдавчo визначенo, щo пoдальшу участь у кoнкурсі прoдoвжує кандидат, якщo таке рішення підтримане не менше ніж oдинадцятьма її членами.

Врахoвуючи викладене, а також те, що рішення ВККС від 07 червня 2017 року №99/вс-17, яким позивача визнанo таким, що не підтвердив здатність здійснювати правoсуддя у Касаційному кримінальному суді в складі Верхoвнoгo Суду, прийняте відповідачем у спoсіб, на підставі та у межах, щo визначені Кoнституцією та закoнами України, з викoристанням пoвнoважень з метoю, з якoю ці пoвнoваження наданo, oбґрунтoванo, тoбтo з урахуванням усіх oбставин, щo мають значення для прийняття рішення, згіднo із вимoгами закoнoдавства України, суд дійшoв виснoвку прo відсутність підстав для його скасування.

Оскільки вимога зобов'язати ВККС визнати ОСОБА_1 таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду та поновити його участь, як кандидата у конкурсі на зайняття вакантних посад суддів у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду, є похідною від вимоги визнати незаконним та скасувати рішення від 07 червня 2017 року №99/вс-17, то вона також задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

За правилами статті 139 КАС України понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання позову у цій справі відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 22, 241-246, 250, 255, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, третя особа Громадська рада доброчесності, про зобов'язання визнати незаконним та скасувати рішення та зобов'язати вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Дата складання повного рішення суду 12 березня 2018 року.

Головуючий суддя Я.О. Берназюк

Судді: А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

М.І. Гриців

Л.Л. Мороз