Справа № 826/1383/17
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 березня 2018 року письмове провадження № 826/1383/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Арсірія Р.О., за участю секретаря судових засідань Шевченко М.В., розглянувши адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до Приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Прокудінової Людмили Дмитрівни

треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5

про визнання протиправним та скасування рішення

за участі:

представника позивача - ОСОБА_6;

представника відповідача - не прибув;

представника третьої особи 1 - не прибув;

представника третьої особи 2 - ОСОБА_7.

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 (далі також - ОСОБА_2, позивач) з позовом до Приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Прокудінової Людмили Дмитрівни (далі також - приватний нотаріус, відповідач), треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просить:

- скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокудінової Людмили Дмитрівни про державну реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер: 29234640 від 13.04.2016 15:02:11, номер запису про право власності: 14210330 про реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 00, на підставі рішення суду, серія та номер: 2-7985/12, виданого 11.03.2013, видавник: Дарницький районний суд міста Києва.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що рішення відповідача про реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 підлягає скасуванню, оскільки оскаржуване рішення було прийняте відповідачем на підставі рішення суду, яке не набрало законної сили на час здійснення державної реєстрації.

Позивач також стверджує, що, здійснивши державну реєстрацію, нотаріус фактично вирішила судовий спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, оскільки рішенням суду про визнання недійсним договору-купівлі продажу квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні її позовних вимог про приведення сторін договору у первісний стан.

Також, позивач посилається на порушенням відповідачем при здійсненні державної реєстрації обов'язку встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими вимогами та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, внаслідок чого відповідач не внесла відомості про обтяження частини квартири АДРЕСА_4 іпотекою.

Відповідач проти позову заперечував, зазначив, що єдиним документом, який слугував підставою для виникнення права власності було рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11.03.2013, яке набрало законної сили на момент реєстрації права власності приватним нотаріусом. Справу просив розглянути суд за його відсутності.

Представник третьої особи 2 проти позову заперечувала з підстав викладених у письмових запереченнях.

Третя особа 1 в судове засідання не прибула, хоча була повідомлена належним чином про час і місце судового розгляду. Письмових пояснень/заперечень по суті позову не надала.

На підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, (редакції чинній на той момент) суд ухвалив продовжити розгляд справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, зазначає

Ч. 1 п. 9 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент реєстрації права власності) передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2013 року, залишеним без змін в цій частині рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 травня 2014 року, квартира АДРЕСА_4 була визнана спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_8; за ОСОБА_5 було визнано право власності на ? частину цієї квартири.

Статтею 124 Конституції України передбачена обов'язковість судового рішення, яке набрало законної сили.

Згідно преамбули та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 р. у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії», існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, зважаючи на те, що за ОСОБА_5 було визнане права власності на ? частину квартири АДРЕСА_4 відповідно до рішення суду, яке набрало законної сили 29 травня 2014 року, відповідач, здійснюючи 13 квітня 2016 року державну реєстрацію права власності на ? частини квартири, керувалася рішенням суду, яке набрало законної сили 29 травня 2014 року, а отже реєстраційні дії були здійснені відповідно до чинного законодавства.

Що стосується договору купівлі-продажу цієї квартири, укладеного між Позивачем ОСОБА_2 та колишнім чоловіком третьої особи ОСОБА_8 28 серпня 2013 року, судом встановлено наступне.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року (справа № 753/15718/14-ц), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2015 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, укладений 28 серпня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 1315.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Таким чином, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року яким був визнаний недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 набрало законної сили 17 червня 2015 року.

Ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент реєстрації права власності) передбачені підстави для відмови у державній реєстрації.

Так, відповідно до ч. 1 у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:

1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;

11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

2. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.

3. Відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не застосовується у разі:

1) наявності помилки в Державному земельному кадастрі, що виникла після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки, невідповідність меж земельної ділянки, зазначених у Державному реєстрі земель, її дійсним межам);

2) невідповідності площі земельної ділянки, зазначеної в Державному реєстрі земель, її дійсній площі у результаті зміни методів підрахунку (округлення);

3) невідповідності відомостей про земельну ділянку в Державному земельному кадастрі відомостям, що містяться в документі, який посвідчує речове право на неї, якщо така невідповідність виникла внаслідок внесення змін або виправлення помилки у відомостях Державного земельного кадастру про земельну ділянку після оформлення документа, що є підставою для виникнення відповідного речового права на земельну ділянку. У такому разі пріоритет мають відомості Державного земельного кадастру.

4. Відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі:

1) державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;

2) державної реєстрації права власності на нерухоме майно з відкриттям розділу в державному реєстрі прав та перенесенням щодо такого права власності обтяження, державну реєстрацію якого проведено у спеціальному розділі Державного реєстру прав; З державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті :ого примусової реалізації відповідно до закону.

Ч. 5. Відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.

Посилання позивача на відкрите касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8, ОСОБА_2, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пальора ПО., Реєстраційна служба Головного управління юстиції у місті Києві, Київське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_8 про припинення права власності на ? частину квартири, як на доказ того, що державна реєстрація була здійснена відповідачем на підставі рішення, яке не набрало законної сили, не відповідає дійсності.

Касаційне провадження, на яке посилається позивач, стосується оскарження ОСОБА_4, яка не була стороною у справі, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року, яким договір купівлі-продажу було визнано недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року апеляційна скарга ОСОБА_4 була відхилена, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року ухвала Апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року була скасована з направленням на новий апеляційний розгляд з тих підстав, що при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого ст. 292 ЦПК України права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, суддя - доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК України постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження за такою скаргою.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року було закрито.

Не погоджуючись з ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року, ОСОБА_4 подала касаційну скаргу. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 було відхилено. Вказані судові рішення містяться в матеріалах справи.

Також суд зазначає, що безпідставними є твердження позивача про те, що відповідач, здійснивши державну реєстрацію, фактично вирішила судовий спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, оскільки ОСОБА_5 рішенням суду про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні її позовних вимог про приведення сторін договору у первісний стан.

ОСОБА_5 звернулася до суду за захистом своїх порушених прав шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, оскільки ОСОБА_8 без її згоди відчужив майно, яке було їхнім спільним сумісним майном подружжя.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання угод недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК), застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

З рішення суду яке міститься в матеріалах справи вбачається, що відмова суду у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 в частині застосування наслідків недійсності правочину та зобов'язання кожної із сторін за договором повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину була обґрунтована тим, що відповідно до положень чинного законодавства вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину, а ОСОБА_5 не була стороною цього правочину.

Зважаючи на те, що право власності на ? частину квартири було визнане за ОСОБА_5 рішенням суду, яке набрало законної сили, і договір купівлі-продажу квартири, яким були порушення права ОСОБА_5 як власника, був визнаний судом недійсним, і це рішення суду набрало законної сили на час здійснення відповідачем державної реєстрації, відсутні будь-які підстави стверджувати, що відповідач своїми реєстраційними діями фактично вирішила судовий спір і здійснила таку реєстрацію у порушенням вимог законодавства.

Посилання позивача на порушення відповідачем положень законодавства, внаслідок чого відповідач не внесла відомості про обтяження ? частини квартири АДРЕСА_4 іпотекою, суд сприймає критично у зв'язку з наступним.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема наявність обтяжень прав на нерухоме майно.

Статтею 13 вищевказаного закону передбачено, що розділ Державного реєстру прав складається з чотирьох частин, які містять відомості: про нерухоме майно; право власності та суб'єкта (суб'єктів) цього права; інші речові права та суб'єкта (суб'єктів) цих прав; обтяження прав на нерухоме майно та суб'єкта (суб'єктів) цих обтяжень.

У разі відсутності відкритого на об'єкт нерухомого майна розділу у Державному реєстрі прав відомості про інші речові права та суб'єкта (суб'єктів) цих прав, обтяження прав на нерухоме майно та суб'єкта (суб'єктів) цих прав вносяться до спеціального розділу Державного реєстру прав, крім випадків, коли така державна реєстрація проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності.

Після відкриття на об'єкт нерухомого майна розділу у Державному реєстрі прав відомості про інші речові права та суб'єкта (суб'єктів) цих прав, обтяження прав на нерухоме майно та суб'єкта (суб'єктів) цих обтяжень переносяться до такого розділу.

У ст. 18 цього ж закону зазначено, що під час державної реєстрації реєстратор зокрема здійснює відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Отже, з аналізу вищенаведених положень вбачається, що відповідач, при отриманні документів на здійснення державної реєстрації права власності, перевірила наявність обтяжень прав на нерухоме майно, і відповідно не внесла інформацію про обтяження, оскільки ця інформація вже була наявна у відповідному розділі.

Також суд акцентує увагу, що кожна сторона має доводити свою позицію належними та допустимими доказами, в розумінні відповідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, надані позивачем матеріали, а саме не засвідчені копії з копії наступних документів: договір купівлі - продажу від 28.08.2013, витяг від 28.08.2013, договір іпотеки від 04.08.2014, витяги (т. 1 а.с. 9-18) суд оцінює критично, оскільки останні не можуть вважатися належними та допустимими в розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України (чинній на момент виготовлення рішення у даній справі).

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їхнього задоволення.

Керуючись ст.ст. 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (АДРЕСА_6, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій