Справа № 826/162/18
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2018-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2018 року № 826/162/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд»

до Державної архітектурно-будівельної інспекції України

про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» звернулося до суду з позовом про визнання протиправною відмову Державної архітектурно-будівельної інспекції України у видачі сертифікату № ІУ 81 від 22.12.2017 та про зобов'язання Державну архітектурно-будівельну інспекцію України видати сертифікат на об'єкт: «Реконструкція гуртожитку під житловий будинок з надбудовою на вул. Патріса Лумумби, 11 у Печерському районі м. Києва».

В обґрунтування наведених вимог позивач посилається на закони України «Про архітектурну діяльність», «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461, та зазначає про протиправність відмови Державної архітектурно-будівельної інспекції України у видачі сертифікату № ІУ 81 від 22.12.2017, оскільки Приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» подано всі необхідні документи, визначені пунктом 24 Порядку.

Від відповідача надійшов відзив, в якому відповідач посилається на Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461, та зазначає, що Державною архітектурно-будівельною інспекцією України правомірно прийнято рішення про відмову у видачі сертифіката від 22.12.2017 № ІУ 81, оскільки встановлено неподання Приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» документів необхідних для прийняття рішення про видачу сертифіката, а саме: не надано в повному обсязі виконавчу документацію.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

19 грудня 2017 року Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» звернулося до Державної архітектурно-будівельної інспекції України із заявою про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта та видачу сертифіката (вхідний № 40-30/1912-15), згідно якої просило прийняти в експлуатацію об'єкта будівництва - Реконструкція гуртожитку під житловий будинок з надбудовою на вул. Патріса Лумумби, 11 у Печерському районі м. Києва. До заяви позивачем додано акт готовності об'єкта до експлуатації.

За результатами розгляду заяви позивача Державною архітектурно-будівельною інспекцією України прийнято рішення про відмову у видачі сертифіката від 22 грудня 2017 року № ІУ 81 на підставі абзацу 4 пункту 27 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461, та в зв'язку з неподанням документів необхідних для прийняття рішення про видачу сертифіката, а саме: не надано в повному обсязі виконавчу документацію.

Правові та організаційні засади здійснення архітектурної діяльності визначає Закон України «Про архітектурну діяльність», який спрямований на формування сприятливого життєвого середовища, досягнення естетичної виразності, економічної доцільності і надійності будинків, споруд та їх комплексів.

Згідно із статтею 1 Закону України від 20.05.1999 № 687-ХІV «Про архітектурну діяльність» (із змінами та доповненнями, далі - Закон № 687-ХІV) архітектурна діяльність - це діяльність по створенню об'єктів архітектури, яка включає творчий процес пошуку архітектурного рішення та його втілення, координацію дій учасників розроблення всіх складових частин проектів з планування забудови і благоустрою територій, будівництва (нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту) будівель і споруд, здійснення архітектурно-будівельного контролю і авторського нагляду за їх будівництвом, а також здійснення науково-дослідної та викладацької роботи у цій сфері.

Відповідно до статті 10 Закону № 687-ХІV для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюють органи державного архітектурно-будівельного контролю, визначені статтею 6 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Державний архітектурно-будівельний нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлює Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Згідно із частиною другою статті 39 Закону України від 17.02.2011 № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 3038-VI) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, здійснюється на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об'єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів (частина четверта статті 39 Закону № 3038-VI).

Відповідно до частини сьомої статті 39 Закону № 3038-VI орган державного архітектурно-будівельного контролю відмовляє у видачі сертифіката з таких підстав:

1) неподання документів, необхідних для прийняття рішення про видачу сертифіката;

2) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах;

3) невідповідність об'єкта проектній документації на будівництво такого об'єкта та/або вимогам будівельних норм, державних стандартів і правил;

4) невиконання вимог, передбачених Законом України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", щодо оснащення будівлі вузлами обліку відповідних комунальних послуг.

Відмова у видачі сертифіката надається замовникові у строк, передбачений для його видачі.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 затверджено Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів.

Згідно з пунктом 23 Порядку сертифікат видається органом державного архітектурно-будівельного контролю за формою, наведеною у додатку 7 до цього Порядку.

Для отримання сертифіката замовник (його уповноважена особа) подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення чи через електронну систему здійснення декларативних та дозвільних процедур у будівництві до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю заяву про прийняття в експлуатацію об'єкта та видачу сертифіката за формою, наведеною у додатку 8 до цього Порядку, до якої додається акт готовності об'єкта до експлуатації за формою згідно з додатком 9 до цього Порядку (пункт 24 Порядку).

Відповідно до пункту 25 Порядку орган державного архітектурно-будівельного контролю приймає подані замовником заяву, акт готовності об'єкта до експлуатації та вчиняє дії у межах чинного законодавства щодо з'ясування питання достовірності відомостей у поданих документах, відповідності об'єкта проектній документації, вимогам будівельних норм, стандартів і правил, за результатами яких складається довідка за формою, наведеною у додатку 10 до цього Порядку.

Під час розгляду питання прийняття в експлуатацію об'єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, орган державного архітектурно-будівельного контролю має право оглядати об'єкт із здійсненням фото- та відеофіксації, відбирати зразки продукції, призначати експертизу, одержувати проектну та виконавчу документацію, визначені будівельними нормами, стандартами і правилами, отримувати матеріали, відомості, довідки, пояснення з питань, що виникають під час огляду об'єкта, та залучати в разі потреби установи, організації, у тому числі громадські об'єднання осіб з інвалідністю, державні органи (їх консультативно-дорадчі органи).

Пунктом 26 Порядку встановлено, що у разі потреби під час розгляду питань, пов'язаних з видачею сертифіката, орган державного архітектурно-будівельного контролю може звернутися до державних органів з метою отримання відповідних висновків, що стосуються об'єкта будівництва.

Неподання таких висновків у встановлений строк не є підставою для продовження строку видачі сертифіката або відмови в його видачі.

Згідно з пунктом 27 Порядку орган державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати реєстрації заяви приймає рішення про видачу сертифіката або про відмову в його видачі.

Сертифікат виготовляється в одному примірнику та видається замовнику (уповноваженій ним особі), який має зберігати його протягом всього періоду експлуатації об'єкта.

Підставою для відмови у видачі сертифіката є:

неподання документів, необхідних для прийняття рішення про видачу сертифіката;

виявлення недостовірних відомостей у поданих документах;

невідповідність об'єкта проектній документації на будівництво такого об'єкта та/або вимогам будівельних норм, стандартів і правил.

У разі прийняття рішення про відмову у видачі сертифіката орган державного архітектурно-будівельного контролю надсилає замовнику (його уповноваженій ним особі) протягом десяти робочих днів з дати реєстрації заяви рішення з обґрунтуванням причин відмови за формою згідно з додатком 11 до цього Порядку.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права, суд зазначає, що підставою для видачі сертифіката є заява замовника про прийняття в експлуатацію об'єкта та видачу сертифіката та акт готовності об'єкта до експлуатації. Подання до заяви виконавчої документації вимогами чинного законодавства не передбачено.

При цьому, суд приймає до уваги доводи відповідача щодо права органу державного архітектурно-будівельного контролю під час розгляду питання прийняття в експлуатацію об'єктів на одержання виконавчої документації.

Разом з тим, матеріали даної справи не містять доказів надіслання позивачу запиту щодо надання додаткових матеріалів з метою з'ясування достовірності відомостей у поданих документах, відповідності об'єкта проектній документації, вимогам будівельних норм, стандартів і правил та доказів неподання запитуваних документів Приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд».

З урахуванням наведеного та враховуючи, що позивачем з метою прийняття об'єкта в експлуатацію подано відповідну заяву за формою, наведеною у додатку 8 до Порядку, до якої додано акт готовності об'єкта до експлуатації за формою згідно з додатком 9 до цього Порядку, суд зазначає про протиправність висновків відповідача щодо неподання замовником документів, необхідних для прийняття рішення про видачу сертифіката.

При цьому, відповідачем під час розгляду справи не наведено жодних обставин щодо невідповідності чи недостовірності даних акту готовності об'єкта до експлуатації вимогам чинного законодавства чи проектній документації, невідповідності об'єкта проектній документації на будівництво такого об'єкта та/або вимогам будівельних норм, стандартів і правил.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

В контексті наведеного суд зазначає, що під час розгляду справи відповідач не навів жодних обставин, визначених частиною сьомою статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", пунктом 27 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, для відмови позивачу у видачі сертифіката на об'єкт будівництва - Реконструкція гуртожитку під житловий будинок з надбудовою на вул. Патріса Лумумби, 11 у Печерському районі м. Києва.

Разом з тим, позивачем на підтвердження здійснення будівництва за наявності усіх передбачених законом дозвільних документів надано дозвіл Державної архітектурно-будівельної інспекції України на виконання будівельних робіт від 02.06.2016 № ІУ 59, договір підряду № 529/КБ від 02.03.2015 на виконання робіт з реконструкції гуртожитку під житловий будинок з надбудовою по вул. Патріса Лумумби, 11 у Печерському районі м. Києва, укладений між Публічним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд», як замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ягуар», як генпідрядником, наказ Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києві від 12 липня 1999 року № 411 про завершення приватизації акціонерного товариства та додаток до наказу.

З урахуванням наведеного та враховуючи подання позивачем всіх документів, визначених чинним законодавством для отримання сертифікату, суд приходить до висновку про зобов'язання Державну архітектурно-будівельну інспекцію України видати сертифікат на об'єкт: «Реконструкція гуртожитку під житловий будинок з надбудовою на вул. Патріса Лумумби, 11 у Печерському районі м. Києва».

Разом з тим, суд зазначає, що посилання відповідача на дискреційні повноваження не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки дискреція (лат. discretio; англ. discretion) - рішення, прийняте в порядку реалізації дискреційних повноважень.

В Рекомендаціях від 11.03.1980 № R(80)2 Комітету Міністрів Ради Європи поняття "дискреційне повноваження" визначене як повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найбільш відповідним за даних обставин.

В законодавстві України відсутнє визначення поняття "дискреційне повноваження".

При вирішенні даного питання правники мають виходити тільки з наявних міжнародних правових стандартів (правові акти та акти суду) та теоретичних досліджень сучасної юридичної науки.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 02.11.2006 р. у справі "Волохи проти України" (Заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державним органам суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так суд вказав, що норма права є "передбачуваною", якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. Європейський Суд дійшов до висновку, що втручання не може розглядатися як таке, що було здійснене "згідно із законом", оскільки законодавство України не визначає з достатньою чіткістю межі та умови здійснення органами влади своїх дискреційних повноважень у певній сфері та не передбачає достатніх гарантій захисту від свавілля з боку правоохоронних органів.

В Законі України від 22.12.1998 № 331-XIV "Про захист національного товаровиробника від субсидованого імпорту" вказується на наявність дискреційності у повноваженнях суб'єкта владних повноважень, а саме: незважаючи на ознаки відсутності специфічності у застосуванні загальних принципів, зазначених у пунктах 1 і 2 цієї частини, є підстави вважати, що ця субсидія є специфічною, можуть братися до уваги інші фактори, зокрема, спосіб здійснення державним органом, що надає субсидію, дискреційного права у рішенні про надання субсидії.

Так, зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов'язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов'язків (право діяти чи утримуватись від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватись від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Надане органу право діяти саме таким чином у теорії адміністративного права прийнято називати дискреційними повноваженнями (дискреційним правом, дискреційною владою).

Дискреційні повноваження, як встановлене право вибору варіанта поведінки (рішення) або наслідку правової норми, найбільш яскраво проявляються через так званий вільний, або адміністративний, розсуд.

В процесі застосування норми права до конкретної ситуації на остаточне прийняття рішення значний вплив справляє орган, який цю норму застосовує. Встановлення й оцінка факту, з яким норма пов'язує виникнення певних відносин, залежить від низки чинників як об'єктивного, так і суб'єктивного характеру. Окрім того, в нормі права заздалегідь не можна передбачити всіх життєвих ситуацій, випадків та обставин, про що також наголошував Європейський Суд з прав людини.

Тому норма права залишає певний простір, що повинен заповнити орган, який застосовує норму. При цьому він повинен брати до уваги загальний погляд на значення певних понять, мету, якої він повинен досягти, і, зрештою, на засади здорового глузду.

Посилання відповідача на ухвалу Вищого адміністративного суду України №К/800/22612/13 не можуть бути прийняті судом як належні, оскільки надання суб'єкту владних повноважень права на вільний розсуд означає вилучення з-під судового контролю певної категорії справ. Разом з тим, приймаючи рішення, яке є предметом оскарження в суді, суб'єкт владних повноважень вже використав своє право на дискреційне рішення.

Виходячи з відсутності законодавчого визначення наведеного поняття, а також з урахуванням вищезазначеного можна дійти висновку, що дискреційні повноваження - це сукупність прав і обов'язків державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, що дають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково зміст рішення або обрати один з кількох варіантів рішень, передбачених проектом акта з урахуванням норм національного законодавства та принципу верховенства права.

Отже, якщо суд встановлює факт порушення права особи неправомірною відмовою суб'єкта владних повноважень, то суд має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень прийняти законне рішення.

Зазначений висновок базується на положеннях Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, суд бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини щодо відповідальності держави щодо виконання власних повноважень.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їх власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип «належного урядування» покладає на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 241-243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправною відмову Державної архітектурно-будівельної інспекції України у видачі сертифікату № ІУ 81 від 22.12.2017.

3 Зобов'язати Державну архітектурно-будівельну інспекцію України видати сертифікат на об'єкт: «Реконструкція гуртожитку під житловий будинок з надбудовою на вул. Патріса Лумумби, 11 у Печерському районі м. Києва».

4. Присудити на користь Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» () судові витрати у розмірі 3 200 (три тисячі двісті) грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної архітектурно-будівельної інспекції України.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева