Справа № 826/16413/17
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2018-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 березня 2018 року № 826/16413/17

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Шевченко Н.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ТОРГ 2000» до Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В :

Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ТОРГ 2000» (далі по тексту - позивач, ТОВ «АВТО ТОРГ 2000») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ДФС у місті Києві), в якому просило визнати протиправним та скасувати наказ відповідача «Про проведення фактичних перевірок» від 28.11.2017 №13909 в частині призначення і проведення фактичної перевірки позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний наказ і додаток до нього оформлені з порушенням норм податкового законодавства, а саме відповідачем зазначено підставу для проведення фактичної перевірки, яка на думку позивача, не є підставою для проведення такої у розумінні ст. 80 Податкового кодексу України.

У судовому засіданні представник позивача Шведа О.В. позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити адміністративний позов повністю.

Представник відповідача Безсмертна М.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов, в якому зазначено, що позивачем зроблено помилковий висновок стосовно того, що підставою для проведення фактичної перевірки є саме неподання суб'єктом господарювання у встановлений строк обов'язкової звітності про використання реєстраторів розрахункових операцій, розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій, подання їх з нульовими показниками.

Так, на підставі ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України 02 березня 2018 року суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Як убачається з матеріалів справи, наказом Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві від 28.11.2017 №13909 призначено проведення фактичної перевірки ТОВ «АВТО ТОРГ 2000» з 12.12.2017 тривалістю 10 робочих днів.

Так, 12.12.2017 Головним управлінням Державної фіскальної служби України у місті Києві здійснено вихід з метою проведення фактичної перевірки ТОВ «АВТО ТОРГ 2000» за адресою: м. Київ, просп. Московський (Степана Бандери), 8.

Ознайомившись з поданими відповідачем документами для проведення перевірки, позивачем прийнято рішення про відмову у допуску до проведення перевірки посадових осіб ГУ ДФС у місті Києві.

Вважаючи протиправним вказаний наказ, позивач звернулось до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно з підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до статті 62 ПК України одним із способів здійснення податкового контролю є перевірки та звірки відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірки щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Пунктом 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до вимог пп.75.1.3 п.75.1 ст.75 ПК України, фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об'єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

За приписами положень п.80.2 ст.80 Податкового кодексу України, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, за наявності визначених підстав.

Як убачається з доданого до матеріалів справи витягу з додатку №154 та направлень на перевірку №7918/26-15-14-09 від 06.12.2017 та №7917/26-15-14-09 від 06.12.2017 підставою для проведення фактичної перевірки є пп.80.2.4 п. 80.2 ст. 82 ПК України.

Так, відповідно до пп.80.2.4 п. 80.2 ст. 82 ПК України підставою для проведення фактичної перевірки є, окрім інших, неподання суб'єктом господарювання в установлений законом строк обов'язкової звітності про використання реєстраторів розрахункових операцій, розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій, подання їх із нульовими показниками.

У той же час, згідно п. 7 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані подавати до органів доходів і зборів звітність, пов'язану із застосуванням реєстратора розрахункових операцій та розрахункових книжок, не пізніше 15 числа наступного за звітним місяця у разі, якщо цим пунктом не передбачено подання інформації по дротових або бездротових каналах зв'язку.

З матеріалів справи убачається, що позивач на вимогу вищевказаної норми Закону, починаючи з червня 2017 року добросовісно та сумлінно подає до контролюючого органу звітність за формою №ЗВР-1, в якій зазначені не нульові показники.

Крім того, реєстратор розрахункових операцій позивача було введено в експлуатацію 18.05.2017, з цього ж часу і здійснюється його облік, що підтверджується актом введення в експлуатацію реєстратора розрахункових операцій, довідкою про опломбування реєстратора розрахункових операцій від 18.05.2017 та реєстраційним посвідченням № відповідно.

Більше того, в п. 1 оскаржуваного рішення відповідачем було зазначено підставу для проведення фактичних перевірок - доповідна записка Департаменту аудиту Головного управління ДФС у місті Києві від 24.11.2017 №170/26-15-14-09-11, яка не є підставою (обставиною) для проведення фактичної перевірки в розумінні ст. 80 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п. 81.1 ст. 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред'явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Таким чином, аналізуючи вищевказане, позивач правомірно не допустив посадових осіб відповідача до проведення фактичної перевірки, зважаючи на відсутність підстав для її призначення та проведення.

Згідно з позицією Верховного Суду України, висловленій в постанові від 24.12.2010 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Foods and Goods L.T.D.» до Державної податкової інспекції у Калінінському районі м. Донецька, третя особа - Державна податкова адміністрація в Донецькій області, про скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється контролюючими органами.

Тобто, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

Відтак, з огляду на наведене, позови платників податків, спрямовані на оскарження рішень (у тому числі наказів про призначення перевірки), дій або бездіяльності контролюючих органів щодо призначення та/або проведення перевірок можуть бути задоволені лише в тому разі, якщо до моменту винесення судового рішення не відбулося допуску посадових осіб контролюючого органу до спірної перевірки.

Отже, суд погоджується з доводами позивача про те, що ТОВ «АВТО ТОРГ 2000» скористалося належним та допустимим способом захисту від неправомірних посягань відповідача та не допустило до проведення перевірки останнього з огляду на відсутність законних підстав для її призначення та проведення перевірки.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною 2 статті 76 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У контексті наведеного суд зазначає, що під час розгляду даної адміністративної справи відповідачем не доведено правомірність прийнятого рішення, що дає підстави суду дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задовольнити.

З врахуванням викладеного оскаржуваний наказ Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві є протиправним та підлягає скасуванню.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог повністю.

Згідно зі статтею 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 72-77, 139, 241-247, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ТОРГ 2000» задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві «Про проведення фактичних перевірок» від 28.11.2017 №13909 в частині призначення і проведення фактичної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ТОРГ 2000».

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ТОРГ 2000» (01011, м. Київ, вул. Рибальська, 13, ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600,00 грн. (одна тисяча шістсот гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена за правилами, встановленими ст.ст. 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко