Справа № 826/15849/17
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 березня 2018 року № 826/15849/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві
провизнання скасування постанови від 10 серпня 2017 року №54189215,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить суд:

- скасувати постанову державного виконавця Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Урбана Дмитра Дмитровича від 10 серпня 2017 року №54189215 про стягнення виконавчого збору з позивача у розмірі 6 400,00 грн.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що постанова про стягнення виконавчого збору винесена державним виконавцем Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Урбаном Дмитром Дмитровичем з порушенням вимог статей 10, 18, 26-28, 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2017 року позовну заяву залишено без руху та надано строк позивачу на усунення недоліків позовної заяви. У встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 січня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Також, вказаною ухвалою було зобов'язано відповідача надати суду належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження №54189215.

Представник позивача 23 січня 2017 року через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, також, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

24 січня 2018 року до Окружного адміністративного суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення та належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження №54189215. У вказаних запереченнях відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та просив розглядати справу без участі представника відповідача.

На підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного суду міста Києва, 02 лютого 2018 року, суд перейшов до письмового провадження.

Оцінивши надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

29 червня 2017 року головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Урбаном Дмитром Дмитровичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №757/12809/14 виданого 10 січня 2014 року Печерським районним судом міста Києва про визнання участі батька ОСОБА_4, у виховані малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у формі спілкування з донькою: другу та четверту неділю кожного місяця з 11:00 до 19:00 години, кожну середу місяця з 14:00 до 19:00 години, місце зустрічі визначити місце фактичного проживання батька за адресою: АДРЕСА_1, без супроводу матері.

Вказаною постановою, державний виконавець зобов'язав боржника виконувати вище зазначене рішення суду у спосіб та строки встановлені судом та роз'яснено строк та спосіб оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження.

Супровідним листом від 29 червня 2017 року постанову про відкриття виконавчого провадження №54189215 було направлено боржнику.

03 липня 2017 року на адресу ОСОБА_1 державним виконавцем було направлено вимогу, якою останній зобов'язав боржника виконати рішення суду, а саме: надати ОСОБА_4 малолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, для спілкування у участі у вихованні в другу та четверту неділю кожного місяця з 11:00 до 19:00 години, кожну середу місяця з 14:00 до 19:00 години, місце зустрічі визначити місце фактичного проживання батька за адресою: АДРЕСА_1, без супроводу матері, вимогу виконати негайно з моменту отримання. Також, державним виконавцем роз'яснено, що у разі невиконання даної вимоги до ОСОБА_1 будуть застосовані штрафні санкції в розмірі 1 700,00 грн

Як вбачається з матеріалів справи, вказана вимога повернулась до адресата 04 серпня 2017 року з причини за закінченням встановленого строку зберігання.

05 серпня 2017 року державним виконавцем у присутності ОСОБА_4 складено акт, яким встановлено: «рішення суду та вимогу державного виконавця боржником 05 липня 2017 року не виконано, не надано малолітню доньку ОСОБА_5, батькові ОСОБА_4 для участі у вихованні, як встановлено виконавчим документом,».

Вказаний акт підписано державним виконавцем - Урбаном Д.Д. та стягувачем ОСОБА_4

ОСОБА_1 звернулась із заявою за вх. №1840 від 07 липня 2017 року про закриття виконавчого провадження, у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду у справі №757/12809/13-ц.

14 серпня 2017 року державним виконавцем за участі понятих: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у присутності головного державного виконавця Макаренка С.В. складено акт, яким встановлено: «На прийом до державного виконавця з'явилась боржниця ОСОБА_1 прийшла».

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України "Про виконавче провадження" (далі - Закон).

Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки.

Відповідно до частини першої статті 26 вказаного Закону, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Частиною п'ятою статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Також, частиною п'ятою статті 26 вказаного Закону встановлено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з частини першої статті 27 Закону України "про виконавчий збір", виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Частина третя статті 27 Закону визначає, що за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Отже, у випадку невиконання боржником рішення немайнового характеру, у встановлений державним виконавцем строк, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір з боржника фізичної особи в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати

Таким чином, виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його добровільного виконання.

Статтею 63 Закону України "про виконавче провадження", передбачено порядок виконання рішення немайнового характеру. За рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Проаналізувавши положення статті 63 Закону суд зазначає, що під час виконання рішень немайнового характеру державний виконавець фактично надає боржнику строк на добровільне виконання рішення, а у випадку повторного невиконання боржником рішення протягом наданого строку законодавець диференціює подальші дії державного виконавця залежно від участі боржника в процесі виконання рішення.

З постанови про відкриття виконавчого провадження від 29 червня 2017 року №54189215, наявною в матеріалах справи, що державним виконавцем запропоновано боржнику виконати рішення суду в спосіб та строки встановлені судом. Тобто, в другу та четверту неділю кожного місяця з 11:00 до 19:00 години, кожну середу місяця з 14:00 до 19:00 години.

Також, матеріалами виконавчого провадження підтверджується, що державним виконавцем складено акти від 05 липня 2017 року та 09 серпня 2017 року про невиконання боржником рішення суду.

Тобто, боржником не виконано рішення у суду, на підставі якого відкрито виконане провадження №54189215, у встановлені строки рішенням та постановою про відкриття виконавчого провадження від 29 червня 2017 року №54189215.

Слід зазначити, що відповідно до п. 6 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» з відповідними змінами, роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі. Виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її невиконання самостійно, виконується примусово в установленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

Разом з тим, визначене Законом коло підстав для стягнення з боржника виконавчого збору не обмежується і не пов'язується виключно з розпочатою процедурою примусового виконання виконавчого документа, тобто здійсненням державним виконавцем заходів примусового характеру. Законом чітко встановлено, що підставою для стягнення виконавчого збору є невиконання боржником виконавчого документа у строк, установлений для самостійного його виконання.

Таким чином, оскільки виконавчий документ боржником у строк, наданий для добровільного виконання не виконано, суд приходить до висновку, що державним виконавцем правомірно на підставі положень статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» прийнята постанова про стягнення з боржника виконавчого збору від 10 серпня 2017 року ВП №54189215.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 77, 78, 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова