Справа № 808/2638/17
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2018-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

06 лютого 2018 року 12:08Справа № 808/2638/17 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Бойченко Ю.П., за участю секретаря судового засідання Гавриленко А.О.

та представників

позивача: ОСОБА_1;

відповідача: Пензова С.В.;

третьої особи: не з'явився;

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3

до Закарпатської митниці ДФС

третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області

про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

05 вересня 2017 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_3 (далі - позивач або ОСОБА_3.) до Закарпатської митниці ДФС (далі - відповідач), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області (далі - третя особа) в якому, з урахуванням відмови від частини позовних вимог, позивач просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача, що полягали у прийнятті митної декларації «ІМ 40 АА» UA 305010/2017/000597 від 09.06.2017, поданої ОСОБА_4, уповноваженим представником Спільного українсько - чеського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «PST Україна», від імені ОСОБА_3, та у спонуканні ОСОБА_3 здійснити сплату митних платежів на підставі зазначеної декларації, а саме: 36 962,46 грн. ввізного мита, 81 317,42 грн. податку на додану вартість;

- зобов'язати відповідача прийняти рішення про відмову у прийнятті митної декларації «ІМ 40 АА» UA 305010/2017/000597 від 09.06.2017, поданої ОСОБА_4, уповноваженим представником Спільного українсько - чеського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «PST Україна», від імені ОСОБА_3;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у відсутності прийняття висновку про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи, за заявою ОСОБА_3 про повернення помилково та надміру сплачених сум митних платежів від 26.07.2017 та зобов'язати відповідача прийняти висновок про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи, за результатами розгляду заяви ОСОБА_3 про повернення помилково та надміру сплачених сум митних платежів від 26.07.2017 та направити вказаний висновок до третьої особи.

Ухвалою від 8 вересня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі № 808/2638/17, закінчено підготовче провадження та призначено судове засідання на 28 вересня 2017 року, об 11 год. 00 хв.

В подальшому провадження у справі неодноразово зупинялось за клопотаннями представників сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.06.2017 працівниками відповідача було примусово висаджено позивача та його дружину ОСОБА_5 з поїзду Прага - Львів в м. Чоп Закарпатської області та прийнято митну декларацію, подану представником підприємства, що надає послуги митного брокера, - Спільного українсько - чеського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «PST Україна» від імені позивача, та примушено позивача сплатити митні платежі за цією митною декларацією.

Разом з тим, позивач зазначає, що відповідач мав відмовити у прийнятті митної декларації, поданої представником Спільного українсько - чеського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «PST Україна» від імені ОСОБА_3, оскільки повноваження цієї особи діяти від імені позивача не були підтверджені нотаріально посвідченим дорученням, як того вимагає ч. 6 ст. 265 Митного кодексу України.

Окрім того, ювелірні вироби, які дружина позивача ввозила на територію України, були у вжитку та не призначалися для використання у підприємницькій діяльності. Вказані ювелірні вироби є особистими речами дружини позивача, а отже вони підлягають усному, а не письмовому декларуванню, та не підлягали оподаткуванню ввізним митом та податком на додану вартість.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідач позов не визнав, у своїх запереченнях вх. №26334 від 27.09.2017 посилається на те, що сумарна фактурна вартість ювелірних виробів, що ввозилися позивачем на митну територію України, складала 11 225,87 євро, а тому, оскільки вказана сума перевищує ліміт, встановлений ч. 8 ст. 374 Митного кодексу України, дані вироби підлягали письмовому декларуванню та оподаткуванню. Вказані товари не можуть вважатися такими, що перебували у використанні, оскільки вони були придбані позивачем в Чеській Республіці 29.05.2017 та 31.05.2017, а при ввезенні товарів позивачем було оформлено документи «ТАХ FREE», які передбачають повернення податку на додану вартість при експорті (вивезенні) товарів за межі ЄС. Тобто, фактично позивачем було здійснено зовнішньоекономічну операцію із ввезення ювелірних виробів на митну територію України. Нарахування митних платежів та визначення митної вартості здійснювалося згідно з вимогами Митного кодексу України та на підставі наданих позивачем підтверджуючих документів (товарних чеків та сертифікатів).

Окрім того, представник відповідача вказав, що позивач хибно посилається на приписи ч. 6 ст. 265 Митного кодексу України щодо обов'язковості нотаріального посвідчення доручення фізичної особи на декларування від її імені товарів, оскільки в даному випадку товари декларувалися митним брокером, який має відповідний дозвіл, а відносини митного брокера з особою, інтереси якої він представляє, регулюються статте. 417 Митного кодексу України.

Також представник відповідача вказав про відсутність підстав, передбачених статтею 256 Митного кодексу України, для відмови у прийнятті митної декларації.

За таких обставин просить відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився з невідомої суду причини, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, жодних заяв, в тому числі по суті справи, до суду не надходило.

Фіксування судового процесу здійснювалось за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу «Акорд».

У судовому засіданні 6 лютого 2018 року на підставі ст. 250 КАС України судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

9 червня 2017 року в м. Чоп Закарпатської області між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «PST Україна» в особі ОСОБА_4 було укладено договір доручення №24/17, за умовами якого довіритель (ОСОБА_3.) доручає, а повірений (ТОВ «PST Україна») бере на себе зобов'язання в межах чинного законодавства України, відповідно до даного договору на оплатній основі та в обумовлені терміни: вчиняти дії, пов'язані з декларуванням на митниці товарів, транспортних засобів та інших предметів довірителя від імені та за рахунок коштів довірителя; проводить оформлення товаросупровідних документів при зміні умов перевезення у відповідності з вимогами діючого законодавства; здійснювати представництво інтересів довірителя в органах державної влади і управління України, в митних органах України, інших підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування та форм власності з вирішенням усіх без винятку питань, що стосуються діяльності довірителя; вчиняти інші дії, передбачені чинним договором.

Того ж дня, 9 червня 2017 року, представником ТОВ «PST Україна» ОСОБА_4 від імені ОСОБА_3 було подано до Закарпатської митниці ДФС електронну митну декларацію №UA 305010/2017/000597 на товар: 1. Вироби із золота: браслети моделі 1052 1/В TENNIS WG. DIAMONDS Gold 18 kt 9.4 g Diamonds ct 2.00, торговельна марка ALBERTI, країна виробництва Італія; 2. Вироби із золота: браслет моделі SI2 18 kt 8.02 g Diamonds ct 1.10, торговельна марка IGM, країна виробництва Монако; 3. Вироби із золота: сережки (одна пара - 2 шт.) 18 kt 3,00 g, без каменів, торговельна марка ROBERTO COIN, країна виробництва Італія.

Згідно з вищевказаною декларацією, сумарна фактурна вартість вищевказаних ювелірних виробів становила 330 665 чеських крон, що згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на 09.06.2017 становило 369 624,62 грн., або 11 225,87 євро.

Митні платежі за вищевказаною декларацію склали 118 279,88 грн., з яких ввізне мито - 36 962,46, податок на додану вартість - 81 317,42 грн.

Згідно з квитанцією АБ «УКРГАЗБАНК» від 09.06.2017, позивачем було сплачено митні платежі на загальну суму 121 855,83 грн. (з урахуванням комісії 1 800,83 грн.), а платіжними дорученнями №668 від 13.06.2017 на загальну суму 69 201,45 грн. та №671 від 13.06.2017 на загальну суму 392 399,61 грн. вказані суми ввізного мита та податку на додану вартість, що сплачені позивачем, були перераховані відповідачем до Державного бюджету України.

27.07.2017 позивачем було направлено поштою на адресу відповідача заяву про повернення помилково та надміру сплачених сум митних платежів (в порядку статті 301 МК України) від 26.07.2017, за змістом якої позивач просив:

- відкликати та/або визнати відкликаною, та/або визнати недійсною, та/або встановити недійсність митної декларації №UA 305010/2017/000597 від 09.06.2017, подану працівником СП ТОВ «PST Україна» ОСОБА_4 за відсутності повноважень, та віднесення коштовних виробів, що ввозилися до особистих товарі, що не підлягають оподаткуванню;

- повернути із Державного бюджету України помилково та надміру сплачені митні платежі у розмірі 120 055 грн. на користь ОСОБА_3

За змістом вищевказаної заяви, останню обґрунтовано тим, що, по-перше, відповідач не мав права приймати вищевказану митну декларацію та мав відмовити у її прийнятті, оскільки вона подана представником Спільного українсько - чеського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «PST Україна» від імені ОСОБА_3, а повноваження цієї особи діяти від імені позивача не були підтверджені нотаріально посвідченим дорученням, як того вимагає ч. 6 ст. 265 Митного кодексу України. По-друге, ювелірні вироби, які дружина позивача ввозила на територію України, були у вжитку та не призначалися для використання у підприємницькій діяльності. Вказані ювелірні вироби є особистими речами дружини позивача, а отже вони підлягають усному, а не письмовому декларуванню, та не підлягали оподаткуванню ввізним митом та податком на додану вартість.

З матеріалів справи судом також встановлено, що Закарпатська митниця ДФС листом від 15.08.2017 №925/37/07-70-61 повідомила позивача про відсутність підстав для відкликання вищевказаної митної декларації №UA 305010/2017/000597 від 09.06.2017 та відповідно повернення митних платежів, нарахованих на її підставі.

Як свідчить зміст листа Закарпатської митниці ДФС від 15.08.2017 №925/37/07-70-61, вищенаведена позиція митного органу обґрунтована тим, що, по-перше, приписи ч. 6 ст. 265 Митного кодексу України не стосуються даного випадку, оскільки в даному випадку декларування здійснювалося митним брокером на підставі укладеного договору доручення, а тому дані відносини регулюються статтею 417 Митного кодексу України. А по-друге, ювелірні вироби, що ввозилися позивачем, не можуть вважатися такими, що були у використанні, оскільки вони були придбані у період перебування позивача у Чеській Республіці, а саме: з 17.05.2017 по 09.06.2017.

Не погоджуючись із правомірністю відмови відповідача в відкликанні митної декларації №UA 305010/2017/000597 від 09.06.2017 та в поверненні вищевказаних митних платежів позивач звернувся до суду із даним позовом.

Під час розгляду справи судом також було викликано та допитано свідка ОСОБА_5, яка надала наступні показання.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона є жінкою позивача. Вказує, що в травні 2017 року вони із чоловіком перебували у м. Карлови Вари, Чеська Республіка, та під час перебування за кордоном її чоловік на її ювілейний день народження подарував їй вищевказані ювелірні прикраси. В магазині вони просили максимальну скидку, яку їм було надано та роз'яснено про необхідність проставлення на митниці печаток у відповідних документах. Під час виїзду із Чеської Республіки прикраси були вдягнені на неї, проте їй було роз'яснено про можливість проставляння печаток лише у разі, якщо прикраси будуть знаходитися в коробках. В подальшому, на кордоні України, потяг було зупинено та до неї з чоловіком підійшли працівники митного органу. Свідок вказала, що вони із чоловіком намагалися задекларувати прикраси в усній формі на що отримали відмову, після чого її чоловік пішов разом із митниками. Пізніше він повернувся та взяв у неї прикраси та знов пішов, а повернувшись вони зібрали речі та вийшли з потягу. Далі вони відправилися на таксі до митного органу, де якась жінка, прямо на задньому сидінні таксі сфотографувала прикраси.

На запитання представника позивача де знаходилися прикраси на момент, коли поїзд було зупинено та у якому вони були стані, свідок відповіла, що прикраси були вдягнені на ній та, що вона їх носила безпосередньо з моменту їх придбання.

На запитання представника позивача чи бачили працівники митниці, що прикраси були вдягнені на неї, свідок відповіла - звісно, а на запитання кому належать прикраси, відповіла, що їй, оскільки вони є дарунком.

На запитання представника відповідача чи пам'ятає свідок коли її чоловіком було оформлено експортні документи та коли саме їм було повернуто кошти, свідок відповіла, що кошти їм повернуто не було та вказала, що їм лише було зроблено скидку в бутіку та роз'яснено про необхідність поставляння печаток на кордоні.

На запитання суду де все ж таки знаходилися прикраси при перетинанні кордону - в коробках чи були вдягнені на свідка, свідок вказала, що прикраси були вдягнені на неї, а в коробки вона їх клала лише за вимогою митників для фотографування.

Перевіряючи правомірність дій відповідача - суб'єкта владних повноважень у правовідносинах щодо яких виник спір суд виходить з наступного.

Відносини, пов'язані із справлянням митних платежів, регулюються Митним кодексом України (надалі - МК України), Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.

Метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів (ч. 1 ст. 246 МК України).

Частинами 1 -3 статті 247 МК України визначено, що митне оформлення здійснюється в місцях розташування відповідних підрозділів органів доходів і зборів протягом робочого часу, встановленого для цих органів.

Відповідно до міжнародних договорів, укладених відповідно до закону, митне оформлення у пунктах пропуску через державний кордон України здійснюється цілодобово.

Митне оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюється в будь-якому органі доходів і зборів з пред'явленням їх цьому органу, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 247 МК України місця здійснення митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами, визначаються відповідно до розділу XII цього Кодексу.

Розділ ХІІ МК України регулює умови та порядок пропуску та оподаткування товарів, що переміщуються (пересилаються) через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов'язаних зі здійсненням підприємницької діяльності (ч. 1 ст. 364 МК України).

За приписами частин першої, другої статті 365 КАС України, громадяни за умови дотримання вимог цього Кодексу та інших актів законодавства України можуть переміщувати через митний кордон України будь-які товари, крім тих, що заборонені до ввезення в Україну (у тому числі з метою транзиту) та вивезення з України.

Громадянам, які в'їжджають на територію України або виїжджають з неї засобами автомобільного та залізничного транспорту, а також транспортними засобами особистого користування, дозволяється здійснювати декларування товарів, що переміщуються ними через митний кордон України, не залишаючи цих транспортних засобів.

Відповідно до ч. 5 ст. 365 МК України, митне оформлення товарів, що ввозяться на митну територію України громадянами (крім товарів, що переміщуються у несупроводжуваному багажі та у вантажних відправленнях, а також товарів за товарними позиціями 8701-8707, 8711, 8716 згідно з УКТ ЗЕД, які підлягають державній реєстрації), здійснюється у пунктах пропуску через державний кордон України.

Згідно з ч. 7 ст. 247 МК України за письмовим зверненням декларанта або уповноваженої ним особи митні формальності можуть виконуватися органами доходів і зборів поза місцем розташування цих органів, а також поза робочим часом, установленим для них, на умовах, визначених цим Кодексом. Форма письмового звернення визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Частиною першою статті 248 МК України визначено, що митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Водночас, частинами першою та п'ятою статті 255 МК України встановлено, що Митне оформлення завершується протягом чотирьох робочих годин з моменту пред'явлення органу доходів і зборів товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що підлягають митному оформленню (якщо згідно з цим Кодексом товари, транспортні засоби комерційного призначення підлягають пред'явленню), подання митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та всіх необхідних документів і відомостей, передбачених статтями 257 і 335 цього Кодексу.

Митне оформлення вважається завершеним після виконання всіх митних формальностей, визначених цим Кодексом відповідно до заявленого митного режиму, що засвідчується органом доходів і зборів шляхом проставлення відповідних митних забезпечень (у тому числі за допомогою інформаційних технологій), інших відміток на митній декларації або документі, який відповідно до законодавства її замінює, а також на товаросупровідних та товарно-транспортних документах у разі їх подання на паперовому носії.

Суд зазначає, що частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Вирішуючи справу у межах заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

По-перше, щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача, що полягали у прийнятті митної декларації «ІМ 40 АА» UA 305010/2017/000597 від 09.06.2017, поданої ОСОБА_4, уповноваженим представником Спільного українсько - чеського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «PST Україна», від імені ОСОБА_3, та у спонуканні ОСОБА_3 здійснити сплату митних платежів на підставі зазначеної декларації, а саме: 36 962,46 грн. ввізного мита, 81 317,42 грн. податку на додану вартість та зобов'язання відповідача прийняти рішення про відмову у прийнятті митної декларації «ІМ 40 АА» UA 305010/2017/000597 від 09.06.2017, поданої ОСОБА_4, уповноваженим представником Спільного українсько - чеського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «PST Україна», від імені ОСОБА_3, суд зазначає таке.

Глава 40 МК України присвячена питанням декларування, а процедура декларування регламентована статтею 257 МК України.

Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії (ч. 1 ст. 257 МК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 264 МК України, Митна декларація реєструється та приймається органом доходів і зборів у порядку, що визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Митна декларація та інші документи подаються органу доходів і зборів в електронному вигляді з дотриманням вимог цього Кодексу або на паперових носіях. Митна декларація на паперовому носії супроводжується її електронною копією. Разом з митною декларацією органу доходів і зборів подаються рахунок або інший документ, що визначає вартість товару, та, у випадках, встановлених цим Кодексом, - декларація митної вартості. Відомості про документи, визначені частиною третьою статті 335 цього Кодексу, зазначаються декларантом або уповноваженою ним особою у встановленому порядку в митній декларації. На вимогу органу доходів і зборів декларант або уповноважена ним особа зобов'язані надати органу доходів і зборів оригінали таких документів або засвідчені в установленому порядку їх копії, якщо законодавством не передбачено подання оригіналів.

Частинами 6, 9, 10 статті 264 МК України встановлено, що Митна декларація приймається для митного оформлення, якщо вона подана за встановленою формою, підписана особою, яка її подала, і перевіркою цієї декларації встановлено, що вона містить всі необхідні відомості і до неї додано всі документи, визначені цим Кодексом. Факт прийняття митної декларації засвідчується посадовою особою органу доходів і зборів, яка її прийняла, шляхом проставлення на ній відбитка відповідного митного забезпечення та інших відміток (номера декларації, дати та часу її прийняття тощо), у тому числі з використанням інформаційних технологій.

Орган доходів і зборів не має права відмовити у прийнятті митної декларації, якщо виконано всі умови, встановлені цим Кодексом.

Відмова органу доходів і зборів у прийнятті митної декларації повинна бути вмотивованою, а про причини відмови має бути письмово повідомлено декларанта.

За приписами частин 11, 12 статті 264 МК України, орган доходів і зборів відмовляє у прийнятті митної декларації виключно з таких підстав:

1) митна декларація не містить усіх відомостей або подана без документів, передбачених статтею 335 цього Кодексу;

2) електронна митна декларація не містить встановлених законодавством обов'язкових реквізитів;

3) митну декларацію подано з порушенням інших вимог, встановлених цим Кодексом.

У разі відмови у прийнятті митної декларації посадовою особою органу доходів і зборів заповнюється картка відмови у прийнятті митної декларації за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Один примірник зазначеної картки невідкладно вручається (надсилається) декларанту або уповноваженій ним особі. Інформація про відмову у прийнятті для оформлення електронної митної декларації надсилається декларанту електронним повідомленням, засвідченим електронним цифровим підписом посадової особи органу доходів і зборів.

Отже, частиною 11 статті 264 встановлено вичерпний перелік підстав органу доходів і зборів для відмови у прийнятті митної декларації.

При цьому, як суд вбачає зі змісту позовної заяви, позивач, як на підставу для відмови у прийнятті митної декларації UA 305010/2017/000597 від 09.06.2017, вказує на те, що така митна декларація була подана особою, яка не мала на це нотаріально посвідченого доручення, як то передбачено частиною 6 статті 265 МК України.

Проте суд не може погодитися із такою позицією позивача та зазначає наступне.

Частинами 5, 6 статті 265 МК України визначено, що декларант може здійснювати декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення самостійно або уповноважувати інших осіб на здійснення декларування від свого імені.

Декларування товарів, що належать громадянам, може здійснюватися цими громадянами або іншими громадянами, уповноваженими на це власниками зазначених товарів нотаріально посвідченими дорученнями.

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що між позивачем та ТОВ «PST Україна» в особі ОСОБА_4 було укладено договір доручення №24/17 від 09.06.2017 за умовами якого довіритель (ОСОБА_3.) доручає, а повірений (ТОВ «PST Україна») бере на себе зобов'язання в межах чинного законодавства України, відповідно до даного договору на оплатній основі та в обумовлені терміни, в тому числі, вчиняти дії, пов'язані з декларуванням на митниці товарів, транспортних засобів та інших предметів довірителя від імені та за рахунок коштів довірителя. 9 червня 2017 року, представником ТОВ «PST Україна» ОСОБА_4 від імені ОСОБА_3 було подано до Закарпатської митниці ДФС електронну митну декларацію №UA 305010/2017/000597.

Як встановлено судом із наявних у справі доказів, ТОВ «PST Україна» є митним брокером, має ліцензію серії АЕ №521382 та включено до Реєстру підприємств, допущених до електронного декларування. Водночас, ОСОБА_4 має кваліфікаційне посвідчення представника митного брокера №000099/00/305, видане Чопською митницею Державної митної служби України відповідно до наказу від 09.04.2010 №267. ОСОБА_4 перебуває у трудових відносинах з ТОВ «PST Україна», що також підтверджується кваліфікаційним посвідченням представника митного брокера №000099/00/305.

Частиною першою статті 416 МК України визначено, що митний брокер - це підприємство, що надає послуги з декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України.

Водночас частиною першою статті 417 МК України передбачено, що взаємовідносини митного брокера з особою, яку він представляє, визначаються відповідним договором.

Отже, позивач вступивши із митним брокером у взаємовідносини з приводу виконання обов'язку декларування товарів уклав із уповноваженим представником митного брокера відповідний договір. Звідси ці відносини є договірними відносинами між митним брокером та особою, яку він представляє, та підпадають під дію статті 417 МК України. Водночас частина 6 статті 265 МК України на недотримання вимог якої посилається позивача, передбачає обов'язковість нотаріального посвідчення доручення виданого громадянином іншому громадянину, проте як вже зазначалося вище, правовідносини позивача та ОСОБА_4 не є правовідносинами громадянина з громадянином в розумінні ч. 6 ст. 265 МК України, а є правовідносинами представника митного брокера з особою, яку такий митний брокер представляє, та регламентуються ст. 417 МК України. Суд також зазначає, що наведена норма не передбачає обов'язку нотаріального посвідчення договору, укладеного між митним брокером та громадянином.

З вищевикладеного можна зробити висновок про відсутність факту недотримання представником декларанта вимог щодо форми та змісту декларації та недотримання інших вимог МК України, а тому у митного органу були відсутні підстави для відмови у прийнятті митної декларації, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Водночас, що стосується позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо спонукання ОСОБА_3 здійснити сплату митних платежів на підставі зазначеної декларації, суд зазначає наступне.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 289 МК України, у разі ввезення товарів на митну територію України обов'язок із сплати митних платежів виникає з моменту фактичного ввезення цих товарів на митну територію України.

Водночас пунктом 1 частини 1 статті 290 МК України визначено, що обов'язок із сплати митних платежів припиняється при виконанні обов'язку із сплати митних платежів.

Частиною першою статті 295 МК України визначено, що митні платежі нараховуються декларантом або іншими особами, на яких покладено обов'язок із сплати митних платежів, самостійно, крім випадків, якщо обов'язок щодо нарахування митних платежів відповідно до цього Кодексу, Податкового кодексу України та інших законів України покладається на органи доходів і зборів.

За нормою частини першої статті 297 МК України у разі ввезення товарів на митну територію України суми митних платежів, нараховані органом доходів і зборів, підлягають сплаті до Державного бюджету України платником податків до або на день подання органу доходів і зборів митної декларації для митного оформлення, крім випадків, якщо відповідно до цього Кодексу товари ввозяться на митну територію України із звільненням від оподаткування митними платежами.

Отже, сплативши митні платежі за вищевказаною декларацією позивач виконав свій, встановлений МК України, обов'язок зі сплати митних платежів, а контроль за справлянням таких платежів покладено на митні органи, в тому числі й на Закарпатську митницю ДФС.

За умови відсутності в матеріалах справи доказів перевищення посадовими особами відповідача при митному оформленні товарів, які ввозилися позивачем на митну територію України 09.06.2017 (наприклад таких як звернення до правоохоронних органів, тощо), дії відповідача щодо спонукання позивача до виконання ним власного обов'язку зі сплати митних платежів визнанню протиправними не підлягають.

По-друге, щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у відсутності прийняття висновку про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи, за заявою ОСОБА_3 про повернення помилково та надміру сплачених сум митних платежів від 26.07.2017 та зобов'язання відповідача прийняти висновок про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи, за результатами розгляду заяви ОСОБА_3 про повернення помилково та надміру сплачених сум митних платежів від 26.07.2017 та направити вказаний висновок до третьої особи, суд зазначає таке.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 301 МК України повернення помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів здійснюється відповідно до Бюджетного та Податкового кодексів України.

Помилково та/або надміру зараховані до державного бюджету суми митних платежів повертаються з державного бюджету в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

За визначенням пп. 14.1.182 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, помилково сплачені грошові зобов'язання - суми коштів, які на певну дату надійшли до відповідного бюджету від юридичних осіб (їх філій, відділень, інших відокремлених підрозділів, що не мають статусу юридичної особи) або фізичних осіб (які мають статус суб'єктів підприємницької діяльності або не мають такого статусу), що не є платниками таких грошових зобов'язань.

За нормами статті 43 Податкового кодексу України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу. Обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми. Платник податків подає заяву на повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов'язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення готівковими коштами за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в банку.

Частина друга статті 45 Бюджетного кодексу України передбачає, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

На виконання частини другої статті 45 Бюджетного кодексу України та статей 43, 102 Податкового кодексу України розроблено Порядок повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як передоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, затверджений наказом Державної митної служби України від 20.07.2007 №618 (далі - Порядок №618), який був чинним до 26.09.2017.

Згідно з абзацами першим, другим, дванадцятим пункту 1, пунктами 2, 3 розділу ІІІ Порядку № 618 для повернення з Державного бюджету України митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, платником податків до загального відділу митного органу, яким здійснювалось оформлення митної декларації, подається заява довільної форми, яка підписується керівником і головним бухгалтером суб'єкта господарської діяльності або фізичною особою.

Заява може бути подана не пізніше 1095-го дня, наступного за днем зарахування коштів до Державного бюджету України.

У заяві зазначаються причини повернення коштів, реквізити банку, найменування та код за Єдиним державним реєстром підприємств і організацій України платника податків - юридичної особи, або прізвище, ім'я та по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті) та напрям перерахування коштів.

Заява, зареєстрована в загальному відділі, після розгляду керівником (заступником керівника) митного органу разом з пакетом документів передається до відділу митних платежів митного органу (далі - Відділ) для перевірки обґрунтованості повернення заявлених сум.

Відділ перевіряє факт перерахування митних та інших платежів з відповідного рахунку до Державного бюджету України та наявність переплати.

Спільним наказом Міністерства доходів і зборів України і Міністерства фінансів України №882/1188 від 30.12.2013 затверджено Порядок взаємодії територіальних органів Міністерства доходів і зборів України, місцевих фінансових органів та територіальних органів Державної казначейської служби України у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок №882/1188).

Відповідно до пунктів 5, 6 Порядку №882/1188 повернення помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань у передбачених законодавством, здійснюється виключно на підставі заяви платника податку (за винятком повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку на доходи фізичних осіб, які розраховуються органом Міндоходів на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку), яка може бути подана протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми. Обов'язковим реквізитом заяви є визначення платником податку напрямів перерахування коштів, що повертаються як помилково та/або надміру сплачені.

Аналогічні за змістом приписи наведено у Порядку взаємодії територіальних органів Державної фіскальної служби України, місцевих фінансових органів та територіальних органів Державної казначейської служби України у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України №1146 від 15.12.2015, який є чинним з 22.01.2016.

З аналізу вказаних норм вбачається, що обов'язковою умовою для здійснення повернення помилково або надмірно сплачених сум митних та інших платежів є наявність факту помилкової або надмірної сплати коштів, подання платником податків заяви у довільній формі про таке повернення до митного органу не пізніше 1095-го дня, наступного за днем зарахування коштів до Державного бюджету України із зазначенням шляху перерахування коштів.

Зі змісту Порядку №618 вбачається, що підставою для відмови митним органом заявнику у поверненні надмірно сплачених митних платежів може бути або невідповідність поданих документів вимогам цього порядку, або відсутність переплати.

Обґрунтовуючи свою заяву про повернення помилково та надміру сплачених сум митних платежів від 26.07.2017 та позовні вимоги в цій частині позивач вказує, що ювелірні вироби, які дружина позивача ввозила на територію України, були у вжитку та не призначалися для використання у підприємницькій діяльності. Вказані ювелірні вироби є особистими речами дружини позивача, а отже вони підлягають усному, а не письмовому декларуванню, та не підлягали оподаткуванню ввізним митом та податком на додану вартість, а відповідно сплачені митні платежі є помилково сплаченими.

Разом з тим, суд не може погодитися із такими твердженнями позивача виходячи з такого.

Як встановлено судом зі змісту митної декларації UA 305010/2017/000597 від 09.06.2017, сумарна фактурна вартість ювелірних виробів, що були придбані та ввозилися позивачем, становить 11 225,87 євро.

Частиною 8 статті 374 МК України визначено, що товари (крім підакцизних), сумарна фактурна вартість яких перевищує еквівалент 10000 євро, що пересилаються (переміщуються) на митну територію України в міжнародних поштових відправленнях, міжнародних експрес-відправленнях, у ручній поклажі, супроводжуваному та несупроводжуваному багажі, а також товари (крім підакцизних), незалежно від їх фактурної вартості, що переміщуються на митну територію України у вантажних відправленнях, підлягають декларуванню та митному оформленню з поданням митної декларації, передбаченої законодавством України для підприємств, а також дозволів (ліцензій), сертифікатів відповідності чи свідоцтв про визнання відповідності у випадках, установлених законодавством України для суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності, та оподатковуються ввізним митом за повними ставками Митного тарифу України і податком на додану вартість за ставкою, встановленою Податковим кодексом України.

Разом з тим, позивач вважає, що вказані ювелірні вироби не є об'єктом оподаткування митними платежами, оскільки вони належать до переліку особистих речей, визначеному в статті 370 МК України, та звільняються від оподаткування.

За змістом пункту 3 частини першої статті 370 МК України, особисті прикраси, у тому числі з дорогоцінних металів та каміння, що мають ознаки таких, що були в користуванні, вважаються особистими речами.

Чинне податкове та митне законодавство України не містить визначення такої характеристики речі, як така «що була у використанні», тому дане питання належить до предмету доказування у даній справі.

Суд зазначає, що статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 2 ст. 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Звідси показання свідка ОСОБА_5 щодо того, що ювелірні вироби, що придбавалися та ввозилися позивачем на митну територію України, є такими, що були у використанні, не можуть бути єдиним джерелом доказів, оскільки вони спростовуються протилежними твердженнями інспектора митного органу.

Разом з тим, з огляду на принцип змагальності в адміністративному судочинстві, позивач зобов'язаний довести та підтвердити належними доказами, обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Проте, позивачем до суду не надано жодного належного та допустимого доказу, що ювелірні вироби, що придбавалися та ввозилися позивачем на митну територію України, є такими, що були у використанні, на кшталт висновку експерта, тощо.

Таким чином, за умови відсутності в матеріалах справи документального підтвердження, що ювелірні вироби, що придбавалися та ввозилися позивачем на митну територію України, є такими, що були у використанні та враховуючи те, що зазначені ювелірні вироби придбавалися в Чеській Республіці та при їх ввезенні було оформлено документи «TAX FREE», які передбачають повернення податку на додану вартість при експорті (вивезенні) товарів за межі ЄС, наявності товарних чеків, сертифікатів, суд вважає, що фактично позивачем здійснено зовнішньоекономічну операцію із ввезення ювелірних виробів на митну територію України із сплатою належних платежів. Отже доводи відповідача, в силу принципу офіційності, про правомірність його дій, не спростовано.

За таких обставин в даній частині позовних вимог належить також відмовити.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Довести правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень. Разом з тим, відповідно до принципу змагальності, позивач зобов'язаний заперечувати проти доводів суб'єкта владних повноважень.

Підсумовуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

За приписами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати на користь позивача не присуджуються.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено 15.02.2018.

Суддя Ю.П. Бойченко