Справа № 760/619/15-а
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2018-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 760/619/15-а Головуючий у 1-й інстанції Бобровник О.В.
Суддя-доповідач - Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Костюк Л.О., Сорочко Є.О.

за участю секретаря Данилюк Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного університету оборони України імені Івана Черняховського

на постанову Солом'янського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2017 року

у справі №760/619/15-а

за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

до відповідача Національного університету оборони України імені Івана Черняховського

про визнання протиправною бездіяльності та стягнення грошової компенсації замість неотриманого речового майна,

за участю представника позивачів ОСОБА_8

та представника відповідача Плескуна Д.А.

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2011 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності Національного університету оборони України щодо не виплати грошової компенсації за не отримане речове майно та стягнення цієї компенсації з відповідача на користь позивачів.

Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 12 березня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року скасовано постанову суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Національного університету оборони України щодо невиплати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 грошової компенсації замість неотриманого речового майна. Стягнуто з Національного університету оборони України на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію замість неотриманого речового майна в сумі 6255,82 грн., на користь ОСОБА_5 - 7734,08 грн, на користь ОСОБА_7 - 7978,20 грн., на користь ОСОБА_6 - 4074,91 грн. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивачів судові витрати.

Ухвалою Вищого адміністративного апеляційного суду від 11 грудня 2014 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року та постанову Солом'янського районного суду м. Києва від 12 березня 2012 року скасовано в частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації за не отримане речове майно до 11 березня 2000 року, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року в частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації за не отримане речове майно після 11 березня 2000 року скасовано, а постанову Солом'янського районного суду м. Києва від 12 березня 2012 року в цій частині залишено в силі.

Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2017 року позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Національного університету оборони України - про визнання протиправною бездіяльності та стягнення грошової компенсації замість неотриманого речового майна - задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Національного університету оборони України щодо невиплати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 грошової компенсації замість неотриманого речового майна. Стягнуто на користь ОСОБА_4 з Національного університету оборони України грошову компенсацію замість неотриманого речового майна в сумі 6255,82 гривень та з Державного бюджету України - судові витрати в сумі 155,96 гривень. Стягнуто на користь ОСОБА_5 з Національного університету оборони України грошову компенсацію замість неотриманого речового майна в сумі 7734,08 гривні та з Державного бюджету України - судові витрати в сумі 83,74 гривні. Стягнуто на користь ОСОБА_6 з Національного університету оборони України грошову компенсацію замість неотриманого речового майна в сумі 4074,91 гривні та з Державного бюджету України - судові витрати в сумі 47,15 гривень. Стягнуто на користь ОСОБА_7 з Національного університету оборони України грошову компенсацію замість неотриманого речового майна в сумі 7978,20 гривень та з Державного бюджету України - судові витрати в сумі 86,18 гривень.

Не погоджуючись з судовим рішенням Національний університет оборони України імені Івана Черняховського подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції й відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечував та просив закрити апеляційне провадження як помилково відкрите або відмовити в задоволенні апеляційної скарги з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про залишення без розгляду з таких підстав.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закриває провадження у справі повністю або частково або залишає позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Пунктом 4 частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ухвалою Вищого адміністративного апеляційного суду від 11 грудня 2014 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року та постанову Солом'янського районного суду м. Києва від 12 березня 2012 року скасовано в частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації за не отримане речове майно до 11 березня 2000 року, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року в частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації за не отримане речове майно після 11 березня 2000 року скасовано, а постанову Солом'янського районного суду м. Києва від 12 березня 2012 року в цій частині залишено в силі.

Відповідно до статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

Натомість, момент відліку такого строку визначено ч. 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час подання позову), що обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 проходили військову службу в Збройних Силах України. ОСОБА_4 згідно наказу Міністра оборони України №268 від 31.03.2010, ОСОБА_5 згідно наказу Міністра оборони України №450 від 25.05.2010, ОСОБА_6 згідно наказу Міністра оборони України №98 від 27.04.2010, а ОСОБА_7 згідно наказу Міністра оборони України № 641 від 05.07.2010 звільнені у запас відповідно до ч.6. ст.26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» за станом здоров'я та виключені зі списків особового складу Національного університету оборони України відповідно до наказів начальника Національного університету оборони України №63 від 14.05.2010, №95 від 01.07.2010, № 54 від 28.04.2010 та № 107 від 19.07.2010 з правом носіння військової форми одягу, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно довідки №167/7/464/1 №22 ОСОБА_4 не виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно в період до 11 березня 2000 року у сумі 214,99 грн, а відповідно до довідки №167/7/464 №23 не видано речове майно за період після 11 березня 2000 року на суму 6040, 83 грн.

Згідно довідки №167/7/464/1 №29 ОСОБА_5 не виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно в період до 11 березня 2000 року у сумі 595,17 грн, а відповідно до довідки №167/7/464 №30 не видано речове майно за період після 11 березня 2000 року на суму 7138,91 грн.

Згідно довідки №167/7/464/1 №16 ОСОБА_6М не видано речове майно за період після 11 березня 2000 року на суму 4074,91 грн.

Згідно довідки №167/7/464/1 №31 ОСОБА_7 не виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно в період до 11 березня 2000 року у сумі 341,57 грн, а відповідно до довідки №167/7/464 32 не видано речове майно за період після 11 березня 2000 року на суму 7636,63 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, прийшов до висновку, що позивачі мають право на невиплачену їм грошову компенсацію за не отримане речове майно.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції так як, судом першої інстанції не було враховано висновків викладених в ухвалі Вищого адміністративного апеляційного суду від 11 грудня 2014 року, що саме з моменту порушення права на одержання речового майна або грошової компенсації замість нього розпочався перебіг строку звернення до суду. Також Вищим адміністративним апеляційним судом зауважено, що суди не звернули уваги на зазначені обставини та вимоги закону та не дослідили причини пропущення строку звернення до суду та наявність підстав для поновлення цього строку.

Так суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги строк звернення до суду в даній справі, що призвело до порушення норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі порушували питання про стягнення компенсації за не отримане речове майно за період до березня 2000 року, а до суду з зазначеним позовом звернулися лише у січні 2011 року під час дії норм КАС України, не порушуючи питання про поновлення строку звернення до суду.

В контексті зазначеного, про порушення своїх прав позивачі знали під час проходження служби, але звернулись до суду лише в січні 2011 року, тобто з порушенням встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячного строку для звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Таким чином, правовий припис «в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом» означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, які встановлені законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом.

Частиною 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду, що пов'язане зі специфікою правовідносин, а також має сприяти наданню доказів, підвищує їхню достовірність і тим самим сприяє встановленню істини у конкретній адміністративній справі.

Дана норма закону означає, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Необхідно зазначити, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує рішення та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Позивачами не надано до суду доказів, які б підтверджували наявність підстав, їх відповідного обґрунтування, для поновлення вказаного строку.

15.12.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України та викладено його в новій редакції.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України (в редакції Закону №2147-VIII) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи

Так, відповідно до частини 1 статті 122 КАС України (в редакції Закону №2147-VIII) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно частини 3 статті 123 КАС України в наведеній редакції, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З наведених положень КАС України вбачається, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Слід зазначити, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права, що також випливає із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час подання позову та прийняття оскаржуваної рішення), про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Зазначене повністю узгоджується з вимогами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну.

Зокрема, у п. 74 рішення у справі «Пономарьов проти України» Суд вказав, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

У п. 66-69 рішення у справі «Смірнова проти України» Європейський суд вказав, що обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність строків судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Відповідно до ч. 2 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Колегія суддів розглядає зазначену справу про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно за період до 11 березня 2000 року, тобто за період за який справу було направлено на новий розгляд згідно ухвали Вищого адміністративного суду України від 11.12.2014.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Враховуючи зазначені обставини та наведені правові норми у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення щодо позовних вимог про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно до 11 березня 2000 року, було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та необхідності залишення її без розгляду.

Твердження позивачів, що ними не було пропущено строку звернення до суду, оскільки про порушення своїх прав вони дізналась в 2010 році під час звільнення зі служби та отримання відповідної довідки про неотримане речове майно, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість, оскільки про порушення своїх прав позивачі знали під час проходження служби, але звернулись до суду лише в січні 2011 року.

Оскільки судом першої інстанції питання про поновлення пропущеного строку не розглядалось в порядку, як це передбачено ст. 102 КАС України (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваної постанови), то апеляційна інстанція вважає, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального права не застосовано строк позовної давності та безпідставно розглянуто вимоги адміністративного позову за визначений період .

Колегія суддів не приймає до уваги та вважає безпідставними посилання представника позивачів ОСОБА_8 на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, та помилкове на його думку відкриття апеляційного провадження, з огляду на пропуск строку звернення відповідача до суду з апеляційною скаргою, оскільки як вбачається з матеріалів справи постанову Солом'янського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2017 року отримано відповідачем відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 17.11.2017 (т.2 а.с. 141), а з апеляційною скаргою відповідач звернувся в межах строку встановленого КАС України 22.11.2017.

Відповідно до ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 242, 246, 308, 310, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Національного університету оборони України імені Івана Черняховського - задовольнити частково.

Постанову Солом'янського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2017 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського про стягнення грошової компенсації за не отримане речове майно до 11 березня 2000 року - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Л.О. Костюк

Є.О. Сорочко

Повний текст постанови виготовлено 14 березня 2018 року.

Головуючий суддя Земляна Г.В.

Судді: Костюк Л.О.

ОСОБА_10