Справа № 175/2032/17(2-а/175/51/17)
Суддя: Суховаров А.В.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"27" лютого 2018 р. справа 175/2032/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя Суховаров А.В.

судді Ясенова Т.І. Головко О.В.

при секретарі Троянові А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги

ОСОБА_1 та Дніпровського приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України

на постанову Дніпропетровського районного суду від 09.11.2017 (суддя Озерянська Ж.М., дата складання повного тексту 16.11.2017)

в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровському районі

про зобовязання поновити виплату пенсії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 12.06.2017 звернулась до Дніпропетровського районного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровському районі, в якому вказує що отримувала пенсію за віком до виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю. Представник позивачки 23.02.2017 звернулась з заявою про поновлення виплати пенсії, в задоволенні якої відмовлено. Позивачка просить зобовязати поновити виплату пенсії за віком з 20.09.2015 в розмірі не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів (т1ас4,5).

Ухвалою Дніпропетровського районного суду від 10.07.2017 здійснена заміна відповідача на Дніпровське приміське обєднане управління Пенсійного фонду України в звязку з правонаступництвом (т1ас140).

Постановою Дніпропетровського районного суду від 09.11.2017 позов задоволений частково. Визнана протиправною відмова в поновленні виплати пенсії та зобовязано поновити виплату пенсії за віком з 23.02.2017 (т1ас169).

В апеляційній скарзі представник позивачки просить змінити постанову суду та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Посилається на безпідставну відмову в поновленні виплати пенсії з дня припинення її виплати з 20.09.2015. Про порушене право позивачка дізналась 13.03.2017, отримавши відповідь про відмову в поновленні виплати пенсії. Крім того, до неї має бути застосована стаття 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо виплати пенсії за весь час з моменту припинення (т1ас178).

В апеляційній скарзі управління Пенсійного фонду просить постанову суду скасувати та відмовити в задоволенні позову. Вказують на попущення шестимісячного строку звернення до суду, оскільки виплата пенсії припинена з 20.03.2015 і ОСОБА_1 знята з обліку Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровському районі. Представник позивачки 23.02.2017 подала заяву з проханням поновити виплату призначеної пенсії за віком. Письмовою відповіддю №953/02/22 від 06.03.2017, Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровському районі повернуло заяву без виконання тому що заява подана не особисто пенсіонером. На сьогодні є діючою, не визнана неконституційною, стаття 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відповідно до якої, громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за шість місяців наперед перед відїздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання (т2ас4).

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.02.2018 здійснена заміна відповідача на Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в звязку з правонаступництвом (т2ас32).

Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного:

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», в разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України №25рп/2009 від 07.10.2009 визнані такими, що не відповідають Конституції України, є неконституційними, положення пункту 2 частини 1 статті 49, статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Зокрема Конституційний Суд України зазначив, що право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечуються частиною 2 статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються в звязку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обовязку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до частини 3 статті 25 Конституції України, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Водночас, пунктом 2 частини 1 статті 49, статтею 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», конституційне право на соціальний захист поставлено в залежність від факту укладання Україною міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів в тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено договору. Виходячи з правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія в Україні чи за її межами.

З наведених підстав, положення пункту 2 частини 1 статті 49, статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсій пенсіонерам на час постійного проживання, перебування за кордоном в разі, якщо Україна не уклала міжнародний договір, суперечать Конституції України стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод людини, неприпустимості обмеження конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадян України, які перебувають за її межами, права на соціальний захист у старості.

Відповідно до статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», в разі якщо акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України, вони оголошуються нечинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Відповідно до статті 69 Закону України «Про Конституційний Суд України», рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обовязковими до виконання.

Таким чином, після рішення Конституційним Судом України, управління Пенсійного фонду зобовязано поновити виплату пенсій особам, яким така виплата була незаконно припинена, у відповідності до частини 2 статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Доводи Управління Пенсійного фонду що з заявою про поновлення виплати пенсії має звертатись особисто ОСОБА_1 є необгрунтованими.

Частина 1 статті 44 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» надає право звертатись до органів пенсійного фонду з заявами, як безпосередньо пенсіонерам, так і їхнім представникам на підставі нотаріально посвідченої довіреності.

До заяви про поновлення виплати пенсії за віком, яка особисто підписана ОСОБА_1 та подана представником ОСОБА_2 (т1ас72-76), прикладені нотаріально посвідчені в Ізраїлі: довіреність на представництво (т1ас31,32,70,121), закордонний паспорт громадянки України (т1ас33), пенсійне посвідчення (т1ас51), трудова книжка (т1ас55-67), посвідчення ветерана праці (т1ас68,69).

В рішенні у справі «Пічкур проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що позбавлення заробленої пенсії в залежності від місця проживання є порушенням статті 14 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки має місце дискримінація, та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, через те що порушено право мирно володіти майном.

Відповідно до статті 32 Конвенції, юрисдикція Європейського Суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Відповідно до пункту 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відтак, суд не може застосовувати статтю 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» тому що вона протирічить практиці Європейського Суду з прав людини.

В свою чергу, не можуть бути задоволені позовні вимоги про поновлення виплати пенсії з 20.09.2015 з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії в зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

В спірних правовідносинах з 20.03.2015 пенсія позивачці не нараховувалась.

Відповідно до частин 1, 2 статті 99 КАС України в редакції на час звернення до суду, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 100 КАС України в редакції на час звернення до суду, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, встановлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Суд першої інстанції мав застосувати ці норми та зобовязати поновити виплату пенсії за віком з 12.12.2016.

Доводи позивачки що про порушене право вона дізналась 13.03.2017, отримавши відповідь про відмову в поновленні виплати пенсії, колегією суддів не приймаються. Наявність звернення свідчить про обізнаність про порушення права.

Керуючись статтями 241-245, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Дніпровського приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України задовольнити частково.

Змінити постанову Дніпропетровського районного суду від 09.11.2017, виклавши частину 3 резолютивної частини в такій редакції:

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 12.12.2016 відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Постанова набирає законної сили з 27.02.2018 та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повної постанови.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 27.02.2018.

Повну постанову складено 13.03.2018.

Головуючий: А.В. Суховаров

Суддя: Т.І. Ясенова

Суддя: О.В. Головко