Справа № 804/6710/17
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2018-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 лютого 2018 р. справа № 804/6710/17
17 жовтня 2017 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача-1 - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області), відповідача-2 - Новомосковського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі Новомосковський РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області), в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви від 13.12.2017 року, позивач просить суд:
- визнати законними підстави перебування на території України ОСОБА_1 ОСОБА_2 з 04 березня 2017 року та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийняти та розглянути заяву з документами, та вирішити питання щодо видачі посвідки на тимчасове проживання в Україні ОСОБА_1 ОСОБА_2, з урахуванням встановлення законності перебування ОСОБА_1 ОСОБА_2 на території України з 04 березня 2017 року (а.с. 74-80).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.11.2017 року, після усунення недоліків позовної заяви, відкрито провадження у адміністративній справі, та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с. 2).
У судове засідання 28.02.2018 року прибули позивач, представник позивача, представник відповідача-1 та відповідача-2.
Позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд позов задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Надали письмове клопотання про розгляд адміністративної справи без їх участі, в порядку письмового провадження.
Представник відповідача-1 та відповідача-2 проти задоволення позовних вимог заперечувала, подала до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначила, що 23.03.2017 року до Новомосковського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області звернувся громадянин ОСОБА_4 Палестина ОСОБА_1 ОСОБА_2 з питання продовження терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні, але відповідно до пункту 10 «Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та тимчасове проживання», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 251 від 28.03.2012 року посвідка на тимчасове проживання видається строком до одного року з можливістю його продовження щоразу на один рік на підставі заяви іноземця чи особи без громадянства та документів, зазначених у підпункті 4 пункту 6 цього Порядку, які подаються до територіального органу або підрозділу ДМС не пізніше ніж за 15 днів до закінчення строку дії посвідки, проте, враховуючи, що термін дії посвідки позивача закінчився 03.03.2017 року, на ОСОБА_1 ОСОБА_2 та приймаючу сторону було складено відповідні адміністративні протоколи. Також, представник відповідачів зазначає, що відповідно до пункту 10 Порядку, після закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання іноземець та особа без громадянства зобов'язані в семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України. При цьому, посвідка на тимчасове проживання передається приймаючій стороні, яка зобов'язана подати її територіальному органові або підрозділові ДМС за місцем проживання іноземця та особи без громадянства протягом десяти днів з моменту зняття з реєстрації, чого позивачем не було виконано. У зв'язку з невиконанням міграційного законодавства, Новомосковським РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області згідно зі статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», 23.03.2017 року було прийнято рішення про примусове повернення з території України ОСОБА_1 ОСОБА_2 12 квітня 2017 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з метою оскарження рішення про примусове повернення, в результаті якого йому було відмовлено у задоволенні позову. 10.07.2017 року Новомосковський РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області звернувся до Новомосковського міськрайонного суду з позовною заявою про видворення за межі України в примусовому порядку ОБГ ОСОБА_1 ОСОБА_2, проте, в задоволенні позовної заяви відповідачу було відмовлено. 17.07.2017 року Новомосковським РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області було подано апеляційну скаргу про видворення за межі України в примусовому порядку ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, яку залишили без задоволення. Також, відповідач зазначає, що позивач звертався до Новомосковського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з питання документування посвідкою на тимчасове проживання, та йому було надано відповідь про те, що відповідно до пункту 2 Порядку, заяви для оформлення посвідок подаються іноземцями та особами без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України. Представник відповідачів наголошує, що до теперішнього часу ОСОБА_1 ОСОБА_2 рішення про примусове повернення не виконав, правом на звернення до органів Міграційної служби з клопотанням щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує в Україні додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку не скористався, тому, оформлення посвідки на тимчасове проживання на території України ОСОБА_1 ОСОБА_2 не може бути задоволене, у зв'язку з невідповідністю чинному законодавству України, тому, представник міграційної служби просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідачів проти розгляду адміністративної справи в порядку письмового провадження не заперечувала.
Керуючись приписами статей 175, 194, 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглянути адміністративну справу в порядку письмового провадження, за наявними матеріалами справи.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідача-1 та відповідача-2, викладену у письмових запереченнях на позовну заяву, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно із частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 прибув на територію України 11 грудня 2010 року через КПП "Бориспіль" по паспорту № 2700758, виданому паспортним департаментом міста Рамалла Республіки Палестина від 22 вересня 2010 року, терміном дії до 21 вересня 2015 року, по візі У03455464 з метою навчання (а.с. 9-18).
11 грудня 2015 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Жовтневим районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області серія І-КИ № 359524 (а.с. 33).
З матеріалів справи вбачається, що в результаті укладення шлюбу з громадянкою України, посвідка на тимчасове проживання в Україні, у зв'язку із навчанням була здана, та отримана посвідка на тимчасове проживання у зв'язку із возз'єднанням сім'ї з громадянкою України.
Отже, до 03 березня 2017 року позивач перебував на території України на законних підставах.
Судом встановлено, що після закінчення терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні, з порушенням встановленого чинним законодавством строку, а саме, 09 березня 2017 року, позивач звернувся до міграційної служби для його продовження.
Матеріалами справи підтверджується, що строк звернення позивачем було пропущено з поважних причин, а саме, у зв'язку із хворобою, що підтверджується довідками КЗ «Клінічний онкологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради від 27.02.2017 року та 17.03.2017 року (а.с. 81-82). Проте, позивачу було відмовлено в продовженні терміну дії посвідки на тимчасове проживання на території України.
23 березня 2017 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 вдруге звернувся із заявою до Новомосковського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з метою продовження терміну дії посвідки на тимчасове проживання, проте, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 203 КУпАП за порушення правил перебування на території України та накладено штраф у розмірі 510,00 гривень (а.с. 25), який позивачем було добровільно сплачено 23 березня 2017 року (а.с. 27), а посвідку анульовано, що підтверджується відповідним штампом в паспорті позивача.
Також, судом встановлено, що 23 березня 2017 року постановою Новомосковського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області за невжиття заходів щодо своєчасного виїзду свого чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_2 з території України, ОСОБА_1 була притягнута до адміністративної відповідальності за статтею 205 КУпАП та на неї було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. (а.с. 26), яке виконано нею добровільно 23 березня 2017 року (а.с. 27).
Матеріалами справи встановлено, що 23 березня 2017 року за порушення правил перебування на території України, відносно позивача Новомосковським РВ ГУДМС України в Дніпропетровській області прийнято рішення № 3 про примусове повернення з України ОБГ, терміном виконання до 21 квітня 2017 року (а.с. 22-24).
Про вищезазначене рішення ОСОБА_1 ОСОБА_2 був повідомлений 23 березня 2017 року, а також, позивач був попереджений про необхідність залишити територію України до 21 квітня 2017 року, та йому роз'яснено, що у разі невиконання рішення про примусове повернення його буде видворено за межі України у примусовому порядку.
З матеріалів справи вбачається, що 12.04.2017 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Новомосковського районного відділу про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити дії. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.05.2017 року у задоволені позову було відмовлено.
В липні 2017 року Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області звернулося до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про видворення ОСОБА_1 ОСОБА_2 за межі України в примусовому порядку.
Постановою вищезазначеного суду Головному управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було відмовлено на підставі того, що видворення ОСОБА_1 ОСОБА_2 з країни, де проживають його близькі члени родини може призвести до порушення його права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями статті 8 Європейської Конвенції, і забезпечить розгляд питання пропорційності видворення відповідача переслідуваній меті відповідно до вимог Європейської конвенції про захист прав людини (а.с. 28-30).
Постанова Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.07.2017 року була залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2017 року (а.с. 31-32).

Судом встановлено, що підтверджується копією медичного свідоцтва про народження № 2198 (а.с. 91), у громадянки ОСОБА_1 та позивача 10.12.2017 року народилася дитина.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року), та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року), ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Судом встановлено, що відповідно до повідомлення Посольства Палестини в Україні, позивач не має можливості повернутися до країни походження, оскільки кордон у ОСОБА_5 з боку республіки Єгипет є закритим, та позивач, як носій палестинського паспорту № 3715868, тимчасово не має можливості повернутися до ОСОБА_5.

Загальновідомою є інформація, що в країні походження ОСОБА_1 ОСОБА_2 йде війна. Крім того, в ході розгляду адміністративної справи, судом було встановлено, що за допомогою телефонного зв'язку позивач звертався до дипломатичних установ в Єгипті, де йому повідомили, що можливості оформити візу для повернення в Україну вони не мають. Також, позивач в телефонному режимі звертався до консульських установ Йорданії та посольств в Україні - Росії, Австрії, Туреччини, проте, йому повідомляли, що перетинання кордону без наявності посвідки на тимчасове проживання на території України - неможливе.

Статтею 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Відповідно до пункту 18 частини 1 статті 1 цього Закону, посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачені підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Так, частиною 13 статті 4 цього Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз'єднання сім'ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - дванадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною тринадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування. Якщо шлюб між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства було укладено за межами України відповідно до права іноземної держави, дійсність такого шлюбу визначається згідно із Законом України «Про міжнародне приватне право».

Крім Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», особливості видачі посвідки на тимчасове проживання регламентовані Постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251 «Про затвердження Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983», наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 липня 2013 року № 681 "Про затвердження Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання».

Відповідно до пункту 6 Порядку, разом із заявою для оформлення посвідки на тимчасове проживання подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), з візою типу Д, якщо інше не передбачено законодавством і міжнародними договорами України, та копії сторінок паспорта з особистими даними і візою; переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; клопотання (подання) приймаючої сторони щодо оформлення іноземцеві та особі без громадянства посвідки на тимчасове проживання і документи, зазначені у частинах четвертій - п'ятнадцятій статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до категорії іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну на тимчасове проживання, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України; чотири фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері); копія виданої податковим органом довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (у разі її наявності).

Згідно з пунктом 2 цього Порядку, заяви для оформлення посвідок подаються іноземцями та особами без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання. Зразки заяв та порядок їх розгляду визначаються МВС.

Пунктом 3.5 розділу III наказу Міністерства внутрішніх справ України від 15 липня 2013 року № 681 «Про затвердження Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання» передбачено, що працівник територіального органу ДМС при надходженні заяви про оформлення посвідки на тимчасове проживання перевіряє наявність підстав для видачі посвідки, дійсність поданих документів, своєчасність їх подання, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або документа, що підтверджує законність перебування іноземця, особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, з'ясовує законність перебування іноземців та осіб без громадянства в державі та відсутність відомостей, що перешкоджають подальшому перебуванню цих осіб в Україні.

Пунктом 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання встановлено, що рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); інших випадках, передбачених законами.

Пунктом 3.7 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання визначено, що за результатами розгляду заяви у строк не більше п'ятнадцяти днів з дати подачі всіх визначених цим Тимчасовим порядком документів Головою ДМС (а в разі його відсутності - заступником Голови ДМС) чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач неодноразово звертався до відповідачів із заявами для отримання посвідки на тимчасове проживання та пакетом документів визначених Тимчасовим порядком розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, проте, у відповідь отримував відмову у прийнятті документів, яку останні мотивували тим, що подано не повний пакет документів, а саме, відсутня посвідка на тимчасове проживання на території України.

Проте, судом встановлено, що на момент звернення тимчасова посвідка вже була фактично знищена. Отже, позивач немав реальної змоги надати документ, якого вже не існує. Зазначені факти підтверджуються актами про неприйняття документів від 21 вересня 2017 року та від 25 вересня 2017 року (а.с. 83-84).

Відповідно до пунктів 3.7, 3.13 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого, наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 року № 681, за результатами розгляду заяви у строк не більше п'ятнадцяти днів з дати подачі всіх визначених цим Тимчасовим порядком документів Головою ДМС (а в разі його відсутності - заступником Голови ДМС) чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки. Про прийняте рішення робиться відмітка в заяві із зазначенням терміну, до якого видається посвідка, або про причини відмови в її видачі. Копія рішення про відмову у видачі посвідки або про скасування раніше виданої посвідки видається територіальним органом ДМС, який прийняв таке рішення, заявникові під розписку або надсилається рекомендованим листом іноземцеві чи особі без громадянства та приймаючій стороні не пізніше як у п'ятиденний строк з дня його прийняття.

10.11.2017 року позивачем було отримано відповідь від 24.10.2017 року № 1235/11671, в якій зазначено, що звернення щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання на території України не може бути задоволено у зв'язку з невідповідністю чинному законодавству.

Судом встановлено, що 26.09.2017 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 звертався письмово із заявою до відповідача-2, проте, ним було отримано відповідь, а саме, лист Новомосковського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 05.10.2017 року № 1235/11037, яким позивачу повідомлено, що оформлення посвідки на тимчасове проживання на території України не може бути задоволено у звязку з невідповідністю чинному законодавству України через неподання відповідних документів до відповідного органу або підрозділу ДМС за місцем проживання (у м. Дніпро) (а.с. 85).

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та Новомосковського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо відмови у прийнятті заяви з доданими документами, а також, враховуючи протиправність дій відповідачів, суд вважає визнати протиправними та скасувати рішення Новомосковського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 24.10.2017 року № 1235/11671 та від 05.10.2017 року № 1235/11037 про відмову у видачі посвідки на тимчасове проживання.

Щодо позовної вимоги позивача про визнання законними підстави перебування на території України ОСОБА_1 ОСОБА_2 з 04 березня 2017 року, та зобов'язання прийняти та розглянути заяву з документами, та вирішити питання щодо видачі посвідки на тимчасове проживання в Україні ОСОБА_1 ОСОБА_2, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Частиною 2 статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Отже, судом встановлено, що з поважних причин позивач звернувся до міграційної служби саме 09 березня 2017 року, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно із частиною 3 статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», у продовженні строку перебування іноземцю або особі без громадянства може бути відмовлено в разі відсутності для цього підстав та достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов'язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони.

Судом встановлено, що відповідачами не встановлювалось достатнє фінансове забезпечення для покриття витрат позивача, пов'язане із його перебуванням в Україні, а відповідні гарантії від приймаючої сторони наявні.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому, завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Верховного Суду України від 16.09.2015 провадження К/800/32729/15.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що повернення особи до країни, де їй загрожує катування або нелюдське чи таке, що принижує людську гідність поводження чи покарання, буде порушенням ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Стаття 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає право особи на повагу до приватного і сімейного життя, відповідно до положень якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, суд вважає переважним правом позивача на отримання тимчасової посвідки в країні, де проживають його близькі члени родини, а відмова у її отриманні може призвести до порушення його права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної вище статті Конвенції.

Статтею 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Частиною 4 статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що продовження строку перебування на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що судом визнано протиправним та скасовано рішення, матеріалами справи підтверджується, що позивач вживає всіх можливих заходів, передбачених чинним законодавством щодо залишення на території України із своєю сім'єю, проте, органи Державної міграційної служби України або залишають звернення ОСОБА_1 ОСОБА_2О без будь-якого реагування або надають лише формальні відповіді, що призводить до порушення його права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями статті 8 Європейської Конвенції, суд вважає визнати законними підстави перебування на території України ОСОБА_1 ОСОБА_2 з 04 березня 2017 року та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийняти та розглянути заяву з документами, та вирішити питання щодо видачі посвідки на тимчасове проживання в Україні ОСОБА_1 ОСОБА_2, з урахуванням встановлення законності перебування ОСОБА_1 ОСОБА_2 на території України з 04 березня 2017 року, тому, позовна вимога про зобов'язання вчинити певні дії також підлягає задоволенню.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

В ході розгляду адміністративної справи судом досліджено письмові докази, наявні в матеріалах справи, а саме: копія паспорта ОСОБА_1 ОСОБА_2 з відмітками про перетинання кордону (а.с. 9-18); копія диплома спеціаліста ОСОБА_1 ОСОБА_2 (а.с. 19); копія заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 про прийняття на навчання в клінічну ординатуру по спеціальності (а.с. 20); копія довідки про перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні (а.с. 21); копія рішення № 3 від 23.03.2017 про примусове повернення з України ОБГ ОСОБА_1 ОСОБА_2 (а.с. 22-24); копія протоколу про адміністративне правопорушення ПР МДН № 102230 від 23.03.2017 (а.с. 25-26); копія квитанції про сплату штрафу (а.с. 27); копія постанови Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.07.2017 року по справі № 183/3276/17 (а.с. 28-30); копія ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.08.2017 року по справі № 183/3276/17 (а.с. 31-32); копія свідоцтва про шлюб від 13.01.2017 року (а.с. 33); копія обмінної картки № 103 пологового будинку, пологового відділення лікарні ОСОБА_1 (а.с. 34); копія повідомлення Посольства Палестини в Україні від 29.03.2017 року (а.с. 35); копія заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Новомосковського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 26.09.2017 року (а.с. 48); копія листа Новомосковського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 24.10.2017 року №1235/11671 (а.с. 49); копія постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.05.2017 року по справі № 804/2461/17 (а.с. 59-65); акт про неприйняття документів від 25.09.2017 року (а.с. 67); акт про неприйняття документів від 21.09.2017 року (а.с. 68); довідка КЗ «Клінічний онкологічний диспансер» ДОР» (а.с. 81-82); копія листа Новомосковського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 05.10.2017 року №1235/11037 (а.с. 85); копія медичного свідоцтва про народження № 2198 (а.с. 91).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що поданих сторонами доказів достатньо для повного встановлення обставин справи щодо ухвалення законного судового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_2 - задовольнити повністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, повязані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду у розмірі 1920,00 грн., що документально підтверджується оригіналом квитанції №0.0.864825997.1 від 09.10.2017 року, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 3).

Отже, судовий збір у сумі 1920,00 грн. підлягає поверненню позивачу.

Керуючись статтями 9, 72 - 77, 90, 139, 246 - 247, 249, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1; паспорт/проїзний документ Палестинської Національної Адміністрації № 3715868, виданий 13.09.2015 року, місце видачі: місто Рамалла; місце проживання: 51200, Дніпропетровська область, Новомосковський район, село Голубівка, вулиця Базарна, будинок 8) до відповідача-1 - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (; місцезнаходження: 49000, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Поля, будинок 1), відповідача-2 - Новомосковського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (місцезнаходження: 51206, Дніпропетровська область, місто Новомосковськ, вулиця Шевченка, будинок 39) про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та Новомосковського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо відмови прийняття заяви з доданими документами, перелік яких визначений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 липня 2013 року № 681 «Про затвердження Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання» щодо прийняття рішень від 24.10.2017 року №1235/11671 та від 05.10.2017 року № 1235/11037 про відмову у видачі посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_1 ОСОБА_2

Визнати протиправними та скасувати рішення Новомосковського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 24.10.2017 року № 1235/11671 та від 05.10.2017 року № 1235/11037 про відмову у видачі посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_1 ОСОБА_2

Визнати законними підстави перебування на території України ОСОБА_1 ОСОБА_2 з 04 березня 2017 року та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (; місцезнаходження: 49000, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Поля, будинок 1) прийняти та розглянути заяву з документами, та вирішити питання щодо видачі посвідки на тимчасове проживання в Україні ОСОБА_1 ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1; паспорт/проїзний документ Палестинської Національної Адміністрації № 3715868, виданий 13.09.2015 року, місце видачі: місто Рамалла, місце проживання: 51200, Дніпропетровська область, Новомосковський район, село Голубівка, вулиця Базарна, будинок 8), з урахуванням встановлення законності перебування ОСОБА_1 ОСОБА_2 на території України з 04 березня 2017 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1; паспорт/проїзний документ Палестинської Національної Адміністрації № 3715868, виданий 13.09.2015 року, місце видачі: Рамалла, місце проживання: 51200, Дніпропетровська область, Новомосковський район, село Голубівка, вулиця Базарна, будинок 8) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (; місцезнаходження: 49000, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Поля, будинок 1) документально підтверджені судові витрати, повязані зі сплатою судового збору у розмірі 1920,00 грн. (одна тисяча дев'ятсот двадцять гривень 00 копійок).

Копію рішення направити всім сторонам по справі.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 цього Кодексу, безпосередньо до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_6