Справа № 824/222/17-а
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2018-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 березня 2018 року

Київ

справа №824/222/17-а

адміністративне провадження №К/9901/1150/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду(далі - Суд):

судді-доповідача - Бевзенка В.М.,

суддів - Данилевич Н.А., Шарапи В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області

на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року у складі судді Левицького В.К.

та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2017 року у складі колегії суддів Смілянця Є.С., Курка О.П., Совгири Д. І.

у справі за позовом ОСОБА_2

до Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду із вказаним позовом, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ №3-к від 13 березня 2017 року про звільнення його з роботи;

- поновити його на роботі на посаді головного спеціаліста - бухгалтера Відділу Держгеокадастру у Кіцманському районі Чернівецької області з 15 березня 2017 року;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2017 року, позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішеннями першої та апеляційної інстанції, відповідач звернувся з касаційною скаргою до Суду, в якій просить скасувати постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року, ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду 29 жовтня 2017 року постановити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційну скаргу відповідач мотивує тим, що при прийнятті рішень судами попередніх інстанцій було порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, дослідивши доводи заяви та рішення попередніх інстанцій, Суд робить висновок, що касаційна скарга на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року та ухвала Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2017 року по справі №824/222/17-a про визнання рішення протиправним не може бути задоволена, зважаючи на таке.

У касаційній скарзі відповідач, як одну з підстав для скасування рішень судів попередніх інстанцій зазначає, що Відділ Держгеокадастру у Кіцманському районі Чернівецької області ліквідовано, а новостворений Відділ у Кіцманському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області не є його правонаступником.

З цього приводу слід вказати, що комісією з ліквідації Відділу Держгеокадастру у Кіцманському районі Чернівецької області складено передавальний акт необоротних активів, малоцінних та швидкозношувальних предметів, запасів, грошових документів, кредиторської заборгованості Відділу Держгеокадастру у Кіцманському районі Чернівецької області Головному управлінню Держгеокадастру у Чернівецькій області, який є правонаступником по всіх майнових правах та обов'язках Відділу Держгеокадастру у Кіцманському районі Чернівецької області у зв'язку із ліквідацією Відділу. Вказаний акт 01 лютого 2017 року затверджений Головою комісії з ліквідації Відділу Держгеокадастру у Кіцманському районі Чернівецької області Ватаманюком Ю.П.

У передавальному акті також зафіксовано, що правонаступнику - Головному управлінню Держгеокадастру у Чернівецькій області Відділ Держгеокадастру у Кіцманському районі Чернівецької області передав на облік необоротні активи, малоцінні та швидкозношувальні предмети, запаси, грошові документи, кредиторську заборгованість за переліком.

Згідно з абзацом п'ятим пунктом 6 Постанови Кабінету Міністрів України N 1074 від 20 жовтня 2011 року (далі Постанова) права та обов'язки органів виконавчої влади переходять у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Крім того, відповідно до абзацу першого пункту 7 Постанови майнові права та обов'язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом.

Тобто при ліквідації юридична особа припиняється, але її права та обов'язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов'язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, зокрема, обов'язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу).

Відповідно до пункту 3 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №333 від 29 вересня 2016 року, завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Враховуючи викладене, Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанції, що функції і повноваження ліквідованого Відділу Держгеокадастру у Кіцманському районі Чернівецької області, здійснює Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, зокрема, і щодо відносин публічної служби.

Тому, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде, зокрема, виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників реорганізованої установи. Це зобов'язання Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області як правонаступник не виконало, а отже, права позивача були порушені.

Разом з тим, у касаційній скарзі відповідач стверджує, що пропонування будь-якої вакантної посади позивачу не тільки не було обов'язком Головного управління, а, навпаки, свідчило б про свідоме порушення норм чинного законодавства.

Щодо цього, судами попередніх інстанцій правильно зазначено, що Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області зобов'язано було пропонувати вакантну посаду ОСОБА_2 з огляду на таке.

Відповідачем при звільнені позивача не було виконано вимоги на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України щодо його працевлаштування у новоствореному органі.

Разом з тим, статтею 49-2 КЗпП України, встановлено порядок вивільнення працівників, якого зобов'язаний дотримуватись роботодавець, при звільненні працівників, зокрема і на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Так, згідно зазначеної статті, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Враховуючи зазначене, на думку судів попередніх інстанцій прослідковується певний алгоритм дій роботодавця у випадку наявності підстав для звільнення працівника відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, дотримання якого, буде гарантувати законність дій роботодавця.

Таким чином, порядок дій роботодавця розпочинається з прийняття рішення щодо скорочення чисельності або штату працівників та оформлення рішення про скорочення наказом про внесення змін до штатного розпису.

Далі роботодавець зобов'язаний зокрема вчинити такі дії.

По-перше, роботодавець зобов'язаний з'ясувати, чи є серед працівників, посади яких скорочуються, особи щодо яких встановлені обмеження на звільнення, тобто наявності осіб, які в силу закону взагалі не можуть підпадати під звільнення у зв'язку із скороченням.

По-друге, врахувати переважне право на залишення на роботі, визначивши рівень кваліфікації та продуктивність праці.

По-третє роботодавець зобов'язаний письмово не пізніше ніж за два місяці попередити працівників про наступне звільнення.

Наступною обов'язковою дією роботодавця є пропозиція працівникові, якого звільняють з посади, що скорочується, іншої роботи у тій же самій установі або повідомлення про відсутність роботи за його професією та пропозицією іншої посади, наприклад, з іншим рівнем кваліфікації або умов оплати праці. При цьому у випадку відмови працівника від запропонованої йому посади у роботодавця зникає обов'язок працевлаштування такого працівника (ст. 49-2 КЗпП України).

Отже, суд при виникненні спору між працівником і роботодавцем стосовно звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України зобов'язаний перевірити дотримання роботодавцем відповідної процедури звільнення працівника.

З огляду на викладене, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої статті 40 КЗпП України, допускається при умові дотримання відповідної процедури, а саме: роботодавець пересвідчився у неможливості переведення за згодою такого працівника на іншу (запропоновану) роботу.

Крім того, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанції встановили, що в Головному управлінні Держгеокадастру у Чернівецькій області були вакантні такі посади, які позивач відповідно до його освіти, кваліфікації та досвіду роботи міг би обіймати, а саме: 10 посад у різних відділах станом на 01 грудня 2016 року та 3 вакантні посади провідного спеціаліста у секторі обліку земель, у відділі здійснення державного контролю за додержанням земельного законодавства та оперативного реагування та у відділі організації планування та аналізу інспекторської діяльності станом на 14 березня 2017 року.

При цьому, судами попередніх інстанцій досліджено, що докази щодо належного виконання вимог закону, щодо пропозиції позивачу вакантних посад при звільненні відсутні, що свідчить про порушення вимог статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника та як наслідок наявності порушення прав позивача.

Підсумовуючи зазначене, Суд робить висновок, що судами попередніх інстанцій правильно застосовано норми процесуального права та зроблено правильний висновок, що відповідачем під час звільнення позивача з роботи було порушено порядок встановлений КЗпП України, а саме не вчинено дій щодо його працевлаштування.

Крім того, у касаційній скарзі, відповідач вважає необґрунтованим покладання обов'язку щодо компенсації вимушеного прогулу позивача на Головне управління Держгеокадстру у Чернівецькій області, оскільки, воно не несе відповідальності за дії чи бездіяльність ліквідованого Відділу Держгеокадастру у Кіцманському районі Чернівецької області.

Однак, судами попередніх інстанцій чітко та правильно обґрунтовано висновок про покладання обов'язку щодо компенсації за час вимушеного прогулу з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник має бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач просить поновити його на посаді головного спеціаліста - бухгалтера Відділу Держгеокадастру у Кіцманському районі Чернівецької області.

Тому, способом захисту порушеного права, враховуючи, що відповідач є правонаступником ліквідованого Відділу Держгеокадастру у Кіцманському районі Чернівецької області, на переконання Суду, є зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області поновити ОСОБА_2 з 15 березня 2017 р. на посаді рівнозначній, яку він займав до звільнення, а саме посаді головного спеціаліста - бухгалтера Відділу Держгеокадастру у Кіцманському районі Чернівецької області.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).

Згідно пунктів 2 та 3 частин першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, судами першої та апеляційної інстанції встановлено факт протиправності звільнення позивача із займаної посади, отже, період часу з 15 березня 2017 року по 13 липня 2017 року є періодом вимушеного прогулу позивача, а втрачений за цей час заробіток, відповідно до вимог чинного трудового законодавства України, має відшкодовуватися, виходячи з розміру середньоденного заробітку за останні два місяці, що передували звільненню.

Згідно з частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, яка виплачується за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Частиною четвертою статті 87 Закону № 889-VIII встановлено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Згідно довідки про доходи №06/250, виданої 27 квітня 2017 року Головним управлінням Держгеокадастру у Чернівецькій області позивачу у січні - лютому 2017 року за 40 відпрацьованих днів нараховано заробітну плату в сумі 13200,00 грн по 6600,00 грн щомісячно.

Тому, розмір середньоденної заробітної плати позивача - 330,00 грн (13200,00 грн / 40 днів).

Відповідно до оскаржуваного наказу Відділу Держгеокадастру у Кіцманському районі Чернівецької області від 13 березня 2017 року №3-к позивачу нарахована та виплачена вихідна допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Крім того, згідно довідки виданої Кіцманським районним центром зайнятості від 02 червня 2017 року позивачу виплачена допомога по безробіттю у розмірі 7335,72 грн.

З урахуванням наведеного, Суд, погоджується з рішенням попередніх інстанцій про стягнення із Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15 березня 2017 року по 13 липня 2017 року у сумі 26730,00 грн (81 днів Х 330,00 грн) за вирахуванням одержаної позивачем вихідної допомоги та допомоги по безробіттю.

З урахуванням вищевикладених норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини сторін, та встановлених обставин цієї справи, Суд, робить висновок про правомірність заявлених позивачем вимог, які підтверджуються належними доказами, а тому обґрунтовано задоволені судом першої та апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення правильно встановили фактичні обставини справи, дослідили наявні докази, надали їм належну оцінку, та прийняли законне і обґрунтовані рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для задоволення вимог касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області залишити без задоволення.

2. Постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2017 року залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і не оскаржується.

Суддя-доповідач В.М.Бевзенко

Судді Н.А.Данилевич

В.М.Шарапа