Справа № 805/5097/15-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 березня 2018 року

Київ

справа № 805/5097/15-а

провадження № К/9901/3804/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у письмовому провадженні в касаційній інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до Слов'янського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Слов'янського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого - Блохіна А. А., суддів Гаврищук Т. Г., Компанієць І. Д.,

у с т а н о в и в :

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувсь до суду з позовом до Головного управління МВС України в Донецькій області (далі - ГУМВС України в Донецькій області), Слов'янського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області (далі - Слов'янський МВ), у якому просив:

стягнути з Слов'янського МВ грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 19 червня 2015 року по 6 листопада 2015 року в розмірі 72655,50 гривень, одноразову грошову допомогу в розмірі 29206,74 гривень, грошове забезпечення за два місяці в розмірі 12635,74 гривень, а всього 114497,98 гривень;

визнати частково незаконним наказ ГУМВС України в Донецькій області від 6 листопада 2015 року № 354о/с у частині визначення вислуги років;

зобов'язати Слов'янський МВ виплатити середнє грошове забезпечення з 6 листопада 2015 року по момент проведення остаточного розрахунку, стягнення компенсації за невикористану відпустку.

Ухвалою суду першої інстанції від 22 січня 2016 року виключено зі складу відповідачів по справі ГУМВС України в Донецькій області та прийнято уточнення позовних вимог ОСОБА_1 від 22 січня 2016 року до Слов'янського МВ про:

стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 19 червня 2015 року по 6 листопада 2015 року в розмірі 23027,79 гривень, одноразової грошової допомоги в розмірі 72655,50 гривень, грошового забезпечення за два місяці в розмірі 12635,74 гривень, компенсації за невикористану відпустку (37 діб) у розмірі 6007,50 гривень, всього 114326,53 гривень;

зобов'язання надати довідку «Про щомісячні додаткові види грошового забезпечення за 24 останні календарні місяці служби перед звільненням», у якій вказати за період з 19 червня 2015 року по 6 листопада 2015 року середнє грошове забезпечення за вимушений прогул у сумі 6317,87 гривень.

На обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначив, що наказом Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України) від 12 серпня 2014 року він звільнений з органів внутрішніх. Рішенням суду від 18 червня 2015 року вказаний наказ скасовано та поновлено ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ, однак наказ про його поновлення видано лише 3 листопада 2015 року. При цьому наказом ГУМВС України в Донецькій області від 6 листопада 2015 року позивача звільнено з органів внутрішніх справ через скорочення штатів.

Позивач вважає, що у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення суду в частині його поновлення на попередній посаді з відповідача на його користь підлягає стягненню середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 19 червня 2015 року по 6 листопада 2015 року, яке відповідно наданого позивачем розрахунку складає 23027,79 гривень.

Також позивач указує на те, що на його користь підлягає виплаті грошова допомога при звільненні в розмірі 72655,50 гривень, адже на час звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку зі скороченням штатів його вислуга років у календарному обчисленні становила 23 роки 10 місяців та 05 днів.

Крім того, позивач зазначає, що при виплаті відповідачем компенсації за невикористану у 2015 році відпустку останнім не враховано фактичну суму середньоденної заробітної плати позивача, а здійснено розрахунок вказаної суми без урахування премій та відповідних надбавок, у зв'язку з чим на його користь підлягає сплаті 6007,50 гривень за 37 діб невикористаної відпустки.

До того ж, позивач вважає, що на його користь підлягає виплаті 12635,74 гривень у якості грошового забезпечення за два місяці, оскільки його звільнення відбулось у зв'язку із скороченням штатної посади.

Донецький окружний адміністративний суд постановою від 4 лютого 2016 року позов задовольнив частково:

стягнув зі Слов'янського МВ на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 72655,16 гривень;

стягнув зі Слов'янського МВ на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку у кількості 37 діб в розмірі 7104,55 гривень;

зобов'язав Слов'янський МВ надати ОСОБА_1 довідку «Про щомісячні додаткові види грошового забезпечення за 24 останні календарні місяці служби перед звільненням», у якій вказати за період з 19 червня 2015 року по 6 листопада 2015 року середнє грошове забезпечення за вимушений прогул у сумі 6317,85 гривень;

у задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Постановою від 19 квітня 2016 року Донецький апеляційний адміністративний суд скасував постанову Донецького окружного адміністративного суду від 4 лютого 2016 року та прийняв нову постанову про часткове задоволення позову, якою:

стягнув зі Слов'янського МВ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 19 червня 2015 року по 3 листопада 2015 року в сумі 1144,47 гривень;

стягнути зі Слов'янського МВ на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 57208,24 гривень;

стягнув зі Слов'янського МВ на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку (37 діб) у розмірі 4370,25 гривень;

зобов'язав Слов'янський МВ надати ОСОБА_1 довідку «Про щомісячні додаткові види грошового забезпечення за 24 останні календарні місяці служби перед звільненням», у якій вказати за період з 19 червня 2015 року по 6 листопада 2015 року середнє грошове забезпечення за вимушений прогул у сумі 6317,85 гривень;

у задоволенні решти позовних вимог відмовив.

У своїй касаційній скарзі Слов'янський МВ, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та ухвалити рішення про відмову в позові.

Позивач подав заперечення на касаційну скаргу, в яких, із посиланням на необґрунтованість останньої, просить залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника сектору карного розшуку Слов'янського міського відділу (з обслуговування міста Слов'янськ та Слов'янського району) ГУМВС України в Донецькій області.

Наказами МВС України від 27 липня 2014 року № 805 та від 12 серпня 2014 року № 1535о/с відповідно до пункту 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Запорізький окружний адміністративний суд постановою від 18 червня 2015 року у справі № 808/6755/14, яку залишено без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 8 жовтня 2015 року, частково задовольнив позов ОСОБА_1 та:

визнав протиправним та скасував наказ МВС України від 29 липня 2014 року № 805 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників ГУМВС України в Донецькій та Луганській областях» у частині притягнення майора міліції ОСОБА_1, заступника начальника сектору карного розшуку Слов'янського міського відділу (з обслуговуванням міста Слов'янськ та Слов'янського району) ГУМВС України в Донецькій області до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ за пунктом 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ;

визнав протиправним та скасував наказ МВС України від 12 серпня 2014 року № 1535 о/с «По особовому складу» в частині звільнення майора міліції заступника начальника сектору карного розшуку Слов'янського міського відділу (з обслуговування міста Слов'янськ та Слов'янського району) ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_1 у запас (із постановленням на військовий облік) з органів внутрішніх справ за пунктом 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ;

поновив майора міліції ОСОБА_1 на посаді заступника начальника сектору карного розшуку Слов'янського міського відділу (з обслуговування міста Слов'янськ та Слов'янського району) ГУМВС України в Донецькій області з 13 серпня 2014 року;

стягнув зі Слов'янського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 13 серпня 2014 року по 18 червня 2015 року у розмірі 64213,40 гривень;

в іншій частині в позові відмовив.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення його користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць у розмірі 6317,87 гривень звернуто до негайного виконання.

Наказом ГУМВС України в Донецькій області від 3 листопада 2015 року № 331о/с на підставі постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 18 червня 2015 року ОСОБА_1 поновлено на посаді з 13 серпня 2014 року.

Відповідно до наказу ГУМВС України в Донецькій області від 6 листопада 2015 року № 354о/с позивача звільнено із займаної посади за пунктом 64 «Г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) з 6 листопада 2015 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із їх часткової обґрунтованості. Зокрема, за висновком суду, враховуючи часткову виплату на користь позивача суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, отримання позивачем заробітної плати та пенсії, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі задоволенню не підлягають.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції не погодився з позицією місцевого адміністративного суду в частині відсутності підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі, а також у частині проведених судом розрахунків одноразової грошової допомоги та компенсації за невикористану відпустку.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та вважає їх такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права.

Правовідносини, пов'язані з проходженням та звільненням з посад публічної служби ОВС, регулюються законодавством у сфері проходження служби, а саме Законом України «Про міліцію», Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом МВС України від 31 грудня 2007 року № 499.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію наведеної норми постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення), згідно з пунктом 24 якого у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Як вже зазначено, постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 18 червня 2015 року позивача поновлено на роботі з 13 серпня 2014 року. Рішення суду в зазначеній частині звернуто до негайного виконання.

Однак, наказ про поновлення позивача на посаді видано 3 листопада 2015 року.

У зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення про поновлення позивача на роботі Слов'янським МВ здійснено нарахування та виплату позивачу компенсації грошового забезпечення за період з 19 червня 2015 року по 6 листопада 2015 року в розмірі 6178,95 гривень. Факт наявності у позивача права на виплату йому грошового забезпечення за вказаний період не є спірним.

У частині вимог про стягнення на користь позивача грошового забезпечення за час затримки виконання рішення суду про поновлення на службі в розмірі 23027,79 гривень суд виходить із такого.

Статтею 236 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною другою статті 257 зазначеного Кодексу встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому пунктом 3 частини першої статті 256 цього ж Кодексу передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Слід зазначити, що правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Верховний Суд звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Отже, з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у роботодавця виник обов'язок щодо його виконання.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відтак, суди правильно зазначили, що оскільки постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 18 червня 2015 року в частині поновлення позивача на роботі виконана 3 листопада 2015 року, позивач має право відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Втім, спірною між сторонами є сума зазначеної компенсації грошового забезпечення, яка підлягає сплаті за вказаний період.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні зазначених позовних вимог, послався на часткову виплату на користь позивача суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в період з 19 червня 2015 року по 6 листопада 2015 року, отримання у вказаний період ОСОБА_1 заробітної плати у ТОВ «Краматорський феросплавний завод» у розмірі 20847,62 гривень і пенсії в розмірі 3360,79 гривень щомісяця, та дійшов висновку про необґрунтованість зазначених позовних вимог.

Натомість суд апеляційної інстанції правильно послався на те, що Пленум Верховного Суду України у пункті 32 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348; далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацами першим, третім пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судами встановлено, що відповідно до довідки Слов'янського МВ від 18 квітня 2016 року № 4671л/к/303/02-2016 у червні 2014 року позивачу нараховано грошове забезпечення у розмірі 6693,31 гривень, у липні 2014 року - 5942,43 гривень.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що середньоденна заробітна плата позивача складає: 6693,31 гривень (червень 2014 року) + 5942,43 гривень (липень 2014 року) : 61 (календарний день за два місяці) = 207,14 гривень 14.

Період вимушеного прогулу позивача з 19 червня 2015 року по 6 листопада 2015 року з складає 136 днів.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що розмір компенсації за час вимушеного прогулу за період з 19 червня 2015 року по 6 листопада 2015 року становить 28171,04 гривень.

Водночас, ураховуючи, що позивач в період з 19 червня 2015 року по 3 листопада 2015 року працював у ТОВ «Краматорський феросплавний завод», отримавши заробітну плату у розмірі 20847,62 гривень, а також те, що позивачу нараховано та сплачено компенсацію грошового забезпечення за час затримки поновлення на службі у розмірі 6178,95 гривень, вимоги позивача про стягнення на його користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 19 червня 2015 року по 6 листопада 2015 року підлягають частковому задоволенню на суму 1144,47 гривень (28171,04-20847,62-6178,95).

У частині позовних вимог про стягнення одноразової грошової допомоги, суд касаційної інстанції виходить із такого.

Суд першої інстанції стягнув із Слов'янського МВ на користь позивача одноразову грошову допомогу в розмірі 72655,55 гривень.

Відповідно до пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення і виплату пенсій особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби за контрактом, особам начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до наказу ГУМВС України в Донецькій області від 7 грудня 2015 року № 7 о/с ак вислуга років на 6 листопада 2015 року у календарному обчисленні та для виплати грошової допомоги ОСОБА_1 становить 23 роки 10 місяців 05 днів.

Середнє грошове забезпечення для розрахунку враховано відповідно до довідки відповідача від 18 квітня 2016 року № 4671л/к/303/02-2016, відповідно до якої в червні 2014 року позивачу нараховано грошове забезпечення у розмірі 6693,31 гривень, у липні 2014 року - 5942,43 гривень.

Суд апеляційної інстанції правильно вказав на неможливість застосування при розрахунку середнього заробітку, визначеного відповідачем за вересень і жовтень 2015 року (1031,25 гривень) адже в ці місяці позивач фактично не працював, оскільки поновлений на посаді 3 листопада 2015 року.

Отже, розмір одноразової грошової допомоги становить 72655,62 гривень ((6317,87:2) х 23), а враховуючи, що відповідач сплатив позивачу одноразову допомогу у розмірі у розмірі 15447,38 гривень, стягненню підлягає 57208,24 гривень (72655,62-15447,38).

У частині стягнення на користь позивача компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2015 рік Верховний Суд зазначає таке.

Пунктом 52 Положення встановлено, що чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року.

Відповідно до абзацу другого пункту 56 Положення особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Як вже зазначено, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна (абзаци перший, третій пункту 3 Порядку № 100).

Пунктом 7 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

В матеріалах справи наявна довідка Слов'янського МВ від 19 січня 2016 року, відповідно до якої відповідачем нараховано та виплачено на користь позивача компенсацію за невикористані дні відпустки у 2015 році у кількості 37 діб у розмірі 1656,68 гривень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, згідно з яким розрахунок зазначеної компенсації повинен здійснюватись, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Враховуючи те, що фактично відпрацьованим та таким, що передував звільненню позивача є період серпень 2013 року - липень 2014 року, розрахунок компенсації за невикористану відпустку слід здійснювати за вказаний період.

У період з серпня 2013 року по липень 2014 року позивач отримав грошове забезпечення у розмірі 59435,34 гривень.

Отже, розмір компенсації за невикористані 37 діб відпустки, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 4370,25 гривень ((59435,34 : 365 календарних днів х 37 днів) - 1656,68).

Також колегія суддів погоджується з висновками судів щодо наявності у спірних правовідносинах підстав для покладення на роботодавця обов'язку надати позивачеві довідку «Про щомісячні додаткові види грошового забезпечення за 24 останні календарні місяці служби перед звільненням», у якій, з урахуванням наведених вище висновків та необхідності повного захисту порушених прав позивача, вказати за період з 19 червня 2015 року по 6 листопада 2015 року середнє грошове забезпечення за вимушений прогул у сумі 6317,87 гривень.

Судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача грошового забезпечення за два місяці в розмірі 12635,74 гривень не є предметом касаційного оскарження.

Отже, Верховний Суд погоджується з позицією суду апеляційної інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову та зробленими ним розрахунками.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судами фактичних обставин справи.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Приписами підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» цього Кодексу обумовлено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 343 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Частиною першою статті 350 цього ж Кодексу закріплено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення, підстави для його скасування відсутні, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а згадане судові рішення - без змін.

При касаційному розгляді врахована правова позиція Верховного Суду України, викладена, серед інших, у постанові від 23 червня 2015 року у справі № 21-63а15, підстав відступати від якої Верховний Суд не вбачає.

З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Слов'янського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець