Справа № 803/112/18
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року ЛуцькСправа № 803/112/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ковальчука В.Д.,

при секретарі судового засідання Ткачук І.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Ярошика Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся з позовом до Головного управління ДФС у Волинській області (далі - ГУ ДФС у Волинській області) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 23.10.2017 року №, №, №, рішення від 15.12.2017 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15.12.2017 року №Ф-.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ГУ ДФС у Волинській області була проведена документальна планова виїзна перевірка суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року, за результатами якої складено акт №10039/13-04/НОМЕР_1 від 25.09.2017 року.

Актом перевірки було встановлено порушення позивачем податкового законодавства та Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування". На підставі зазначеного акта перевірки ГУ ДФС у Волинській області прийнято оскаржувані рішення.

З прийнятими повідомленнями-рішеннями, рішенням про застосування штрафних санкцій, а також із сформованою вимогою про сплату боргу (недоїмки) позивач не погоджується та вважає їх протиправними.

Позивач вказує, що відповідач провів виїзну документальну перевірку не за місцезнаходженням платника податків, а в приміщенні ГУ ДФС у Волинській області, що є порушенням вимог Податкового кодексу України. При цьому, контролюючий орган провів перевірку без повного дослідження бухгалтерських та первинних документів платника податків, що стосуються предмета перевірки.

Позивач зазначає, що ГУ ДФС у Волинській області в акті перевірки зробив висновок про заниження платником податків чистого оподаткованого доходу на загальну суму 495622,50 грн., в тому числі за 2015 рік на суму 483623,00 грн. та за 2016 рік на суму 11999,50 грн. Такий висновок податковий орган зробив на підставі пред'явлених товарно-транспортних накладних, згідно яких встановлено, що підприємцем ОСОБА_3 у 2015 році у підприємницькій діяльності (вантажних перевезеннях) використовувався вантажний фургон - рефрижератор DAF 75 CF 250 (державний номер НОМЕР_2) та фургон-рефрижератор DAF CF 85.430 (державний номер НОМЕР_3). Перевіркою встановлено, що власником автомобілів був ОСОБА_4. Факту сплати орендної плати за користування вищевказаних транспортних засобів не встановлено. При цьому, договори оренди автомобілів зареєстровані нотаріально лише у вересні 2015 році. На підставі товарно-транспортних накладних контролюючий орган встановив, що підприємцем по вищевказаних транспортних засобах за період з 01.01.2015 року по 02.09.2015 року фактично списано 29275 літрів дизельного палива, вартість якого становила 16,52 грн. за літр. Враховуючи те, що договори оренди за вказаний період не були посвідчені нотаріально, то відповідач дійшов висновку про безпідставне включення підприємцем ОСОБА_3 до складу валових витрат вартості придбаного дизпалива на суму 483623 грн. Однак, ОСОБА_3 зазначає, що під час перевірки податковому органу надав рахунки-фактури, акти здачі-прийняття робіт (послуг), товарно-транспортні накладні, з яких слідує, що він поніс у своїй підприємницькій діяльності витрати на придбання пального, а вищезгадані транспортні засоби перебували з 01.01.2015 року по 02.09.2015 року у його користуванні на підставі договорів позички, які укладені з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 у письмовій формі 22.12.2014 року. Враховуючи те, що договори позички укладені між суб'єктами підприємницької діяльності, а не між фізичними особами, тому позивач вважає, що останні не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, враховуючи те, що транспортні засоби перебували у його користуванні, тому вважає, що правомірно відніс до витрат витрати на придбання пального.

Оскільки податковим органом не було враховано правомірність віднесення до витрат витрати на придбання палива, що спричинило прийняття оскаржуваних рішень, тому останні позивач вважає протиправними та просить скасувати.

У відзиві на позовну заяву від 15.02.2018 року (а.с.87-90, том 1) представник відповідача не погоджується з позовними вимогами, оскільки вважає, що оскаржувані рішення винесені контролюючим органом правомірно. Вказує на те, що перевірка була проведена у приміщенні органу фіскальної служби у зв'язку з тим, що 29.08.2017 року на адресу ГУ ДФС у Волинській області від фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 надійшла заява з проханням провести документальну планову перевірку в приміщенні органу ДФС, яка обґрунтована тим, що він не має належних умов для проведення цієї перевірки.

Представник відповідача зазначає, що перевіркою правильності визначення загального оподатковуваного доходу, отриманого від провадження підприємницької діяльності за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року та відображеного фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 в податкових деклараціях, встановлено, шо згідно коштів по розрахункових рахунках та відомостей з Центральної бази даних Державного реестру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів, підприємцем отримано дохід в сумі З955901,80 грн., що на 11999,50 грн. більше ніж відображено в декларації про майновий стан за 2016 рік, в результаті чого допущеного позивачем заниження доходу за 2016 рік на 11999,50 грн. Крім того, перевіркою встановлено завищення позивачем витрат за 2015 рік на загальну суму 483623 грн., оскільки не встановлено факту сплати позивачем орендної плати за користування вищезгаданих транспортних засобів з 01.01.2015 року по 02.09.2015 року, а договори оренди автомобілів зареєстровані нотаріально лише 03.09.2015 року, при цьому укладення таких договорів за участю фізичних осіб передбачає їх нотаріальне посвідчення.

Враховуючи те, що договори оренди автомобілів в період з 01.01.2015 року по 02.09.2015 року не були посвідчені нотаріально та є нікчемними, тому валові витрати за такими договорами не є підставою для відображення їх в бухгалтерському та податковому обліку. В результаті цього представник відповідача вважає, що позивачем протиправно сформовано податковий кредит за рахунок включення ПДВ в сумі 96725 грн. з придбання 29275 л. дизельного палива, що є наслідком заниження податкових зобов'язань на 96725 грн. за період з 01.01.2015 року по 02.09.2015 року.

Також представник відповідача вказує, що перевіркою встановлено розбіжність в залишках товару на суму 113740 грн. (без ПДВ), які підприємцем не було відображено в обсягах реалізованої продукції в перевіряємому періоді, в результаті чого підприємцем занижено податкові зобов'язання за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року на суму 22748 грн. ПДВ, що було включено перевіркою до податкового зобов'язання по ПДВ за грудень 2016 року. Крім того, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 протягом перевіряємого періоду до складу податкового кредиту було включено ПДВ в сумі 1542 грн. з вартості послуг шиномонтажу автотранспортних засобів, що не використовувалися в господарській діяльності підприємця.

Також в ході перевірки встановлено завищення податкового кредиту за рахунок віднесення підприємцем до податкового кредиту лютого 2015 року ПДВ в сумі 474 грн. по операціям з підприємством ТОВ "Стейт Оіл" із непред'явленням податкових накладних; в березні 2015 року включено ПДВ в сумі 17600 грн. по придбанню «судового палива» у ТОВ "Продмаст", що не використовувалося в господарській діяльності та використання якого не підтверджено.

В результаті вищенаведеного вважає, що перевіркою правомірно встановлено заниження позивачем податкових зобов'язань з ПДВ на загальну суму 139089 грн., а тому просить відмовити у задоволенні позову повністю.

У відповіді на відзив від 23.02.2018 року (а.с.120-122, том 1) позивач вказує на те, що виїзна перевірка проводиться виключно за місцезнаходження платника податків чи місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка, однак відповідач провів перевірку не за місцезнаходженням платника податків, при цьому контролюючим органом не було прийнято рішення про проведення документальної невиїзної перевірки. За таких обставин позивач вважає, що фактично документальна перевірка як захід податкового контролю не відбулась. Крім того, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звертає увагу на те, що у відзиві відсутні будь-які обґрунтовані пояснення та розрахунки із посиланням на первинні документи стосовно визначення відповідачем витрат позивача на придбання палива за період з січня 2015 року по вересень 2015 року на суму 483623 грн. Зазначає, що наведене свідчить про те, що податковий орган без дослідження всіх первинних документів платника податків, які стосуються предмету перевірки, визначив позивачу податкові зобов'язанні та застосував штрафні (фінансові) санкції. У зв'язку з цим позивач не погоджується із запереченнями, які викладені у відзиві на позовну заяву.

У запереченні від 14.03.2018 року (а.с.233-236, том 2) відповідач вказує на те, що позивач отримав від ГУ ДФС у Волинській області вимогу про надання оригіналів первинних документів для проведення документальної планової виїзної перевірки, при цьому фізична особа-підприємець подав заяву від 29.08.2017 року до податкового органу про проведення такої перевірки в приміщенні ДФС. Також зазначає, що позивач отримав направлення на проведення перевірки від 28.08.2017 року №2342 та допустив посадових осіб ГУ ДФС у Волинській області до проведення документальної планової перевірки із зазначенням можливості її проведення в приміщенні органу ДФС. Крім того, відповідач вказує на те, що оскільки договори оренди вищенаведених транспортних засобів не були нотаріально посвідчені в період з 01.01.2015 року по 02.09.2015 року, тому витрати на придбання дизельного палива за такими договорами безпідставно включені позивачем до складу витрат та до податкового кредиту. Також зазначає, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 протягом перевіряємого періоду до складу податкового кредиту було включено ПДВ в сумі 1542 грн. з вартості послуг шино монтажу автотранспортних засобів що не використовувалися в господарській діяльності підприємця. На підставі наведеного вважає, що оскаржувані рішення є правомірними, а тому просить відмовити у задоволенні позову повністю.

В судовому засіданні представник позивача адміністративний позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні адміністративний позов не визнав з підстав, викладених у письмовому відзиві проти позову, просив у його задоволенні відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши всі обставини у справі та перевіривши їх письмовими доказами, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідачем на підставі наказу від 14.08.2017 року №2104 (а.с.94, том 1), наказу від 11.09.2017 року №2592 (а.с.97, том 1), повідомлення від 14.08.2017 року №185 (а.с.95, том 1) та направлення на перевірку від 28.08.2017 року №2342 (а.с.96, том 1) ГУ ДФС у Волинській області в період з 29.08.2017 року по 18.09.2017 року було проведено документальну планову виїзну перевірку СПД ОСОБА_3 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року, за результатами якої складено акт №10039/13-04/НОМЕР_1 від 25.09.2017 року (а.с.12-28, том 1).

В акті перевірки контролюючим органом зроблено висновок про порушення позивачем законодавства, а саме:

- п.44.1, п.44.3 ст.44, п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України (далі - ПК України), внаслідок чого занижено податок з доходів фізичних осіб на суму - 96591,58 грн., в тому числі за 2015 р. - 94431,67 грн. та за 2016 р. - 2159,91грн.;

- п.2 ч.1 ст.7, п.2, 3, 9 ст.9 розділу III Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне страхування", в результаті чого донараховано суму єдиного внеску як самозайнятій особі за 2015 р. - 71120,84 грн. та за 2016 р. - 2639,90 грн.;

- пп.162.1.1 п.162.1 ст.162, пп.163.1.1 п.163.1 ст.163, пп.164.1.3 п.164.1 ст.164, підпункт 1.3 пункт 161 підрозділу 10 розділу XX ПК України, внаслідок чого занижено військовий збір на 7434,34 грн., в тому числі за 2015 р. на суму 7254,35 грн. та за 2016 р. на суму 179,99 грн.;

- п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188; п.198.3, п.198.4, п.198.6 ст.198 (в редакції до 01.07.2015 року) та п.198.5 ст.198, п.199.1 ст.199, п.201.4, п.201.7 ст.201 (в редакції з 01.07.2015 року) ПК України, в результаті чого донараховано податок на додану вартість в розмірі 139089 грн., в т.ч. за лютий 2015 року на суму 608 грн., за березень 2015 року на суму 17877 грн., за червень 2015 р. на суму 239 грн., за липень 2015 року на суму 72 гри., за серпень 2015 року на 22 грн., за вересень 2015 року на суму 265 грн., жовтень 2015 року на суму 62 грн., за листопад 2015 року на суму 177 грн., за лютий 2016 року на суму 90 грн. та грудень 2016 року на суму 119677 грн.;

- п.177.10 ст.177 ПК України та п.6 ст.128 Господарського кодексу України, а саме не ведення книги обліку доходів та витрат за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року;

п.6 ст.128 Господарського кодексу України, яким визначено обов'язковість ведення обліку результатів своєї діяльності відповідно до вимог законодавства;

п.121.1 ст.121 ПК України в частині незабезпечення зберігання частини первинних документів, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та податкових зобов'язань.

На підставі складеного акта перевірки №10039/13-04/НОМЕР_1 від 25.09.2017 року ГУ ДФС у Волинській області прийнято оскаржувані рішення.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення від 23.10.2017 року № позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в загальному розмірі 144887,37 грн., в тому числі за податковим зобов'язанням в сумі 96591,58 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в сумі 48295,79 грн. (а.с.28, том 1).

Податковим повідомленням-рішенням від 23.10.2017 року № контролюючим органом позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальному розмірі 173861,25 грн., в тому числі за податковими зобов'язаннями в сумі 139089,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 34772,25 грн. (а.с.29, том 1).

На підставі податкового повідомлення-рішення від 23.10.2017 року № відповідачем позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податків та зборів, у тому числі з військового збору, пені в загальному розмірі 9292,93 грн., в тому числі за податковими зобов'язаннями в розмірі 7434,34 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 1858,59 грн. (а.с.27, том 1).

Крім того, ГУ ДФС у Волинській області прийнято рішення № від 15.12.2017 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до позивача застосовані штрафні санкції в сумі 14488,16 грн. (а.с.30, том 1).

Також відповідач виніс вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.12.2017 року №Ф- про сплату суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 73760,74 грн. (а.с.31, том 1).

Позивач не погодився з оскаржуваними рішеннями та подав скарги до Державної фіскальної служби України від 08 листопада 2017 року та від 29 грудня 2017 року (а.с.32-37, том 1). Рішенням Державної фіскальної служби України від 11.12.2017 року №16512/К/99-99-11-02-02-25 про результати скарги зобов'язано ГУ ДФС у Волинській області винести та направити нові вимогу про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій (а.с.38-39, том 1). Рішенням Державної фіскальної служби України від 10.01.2018 року №262/К/99-99-11-02-01-14 про результати розгляду скарги податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Волинській області від 23.10.2017 року №, №, № залишено без змін, а скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишено без задоволення (а.с.40-42, том 1).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Приписи п.75.1 ст.75 ПК України визначають, що органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підпунктом 75.1.2 п.75.1 ст.75 вказаного Кодексу передбачено, що документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Зазначеним підпунктом статті 75 ПК України також передбачено, що документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка. Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Пунктом 78.1 статті 78 ПК України визначено підстави проведення документальної позапланової перевірки.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем проведена документальна планова виїзна перевірка.

Відповідно до пункту 81.1 статті 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред'явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п'ятому цього пункту, не дозволяється.

При пред'явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

З матеріалів справи слідує, що направлення на перевірку від 28 серпня 2017 року №2342 позивач отримав 28.08.2017 року, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_3 у цьому повідомленні (а.с.96, том 1), при цьому позивач не відмовлявся від проведення такої перевірки та в заяві від 29.08.2017 року (а.с.99, том 1) просив таку перевірку здійснювати в приміщенні ДФС, у зв'язку з тим, що не має належних умов для проведення цієї перевірки.

Водночас позивачу у зв'язку з проведенням згаданої документальної планової виїзної перевірки було запропоновано надати документи, що підтверджують показники, які відображені ним у податковій звітності. Про необхідність надання таких документів з відповідним переліком у строк до 14:00 01.09.2017 року посадова особа ГУ ДФС у Волинській області вказала у вимозі, яка була отримана позивачем, про що свідчить його підпис (а.с.98, том 1).

За таких умов суд вважає, що оскільки позивач не відмовлявся від проведення перевірки та йому запропоновано було надати необхідні документи для підтвердження господарської діяльності за 2015-2016 роки, тому факт проведення виїзної перевірки в приміщенні ГУ ДФС у Волинській області та оформлення за її результатами вищенаведеного акта перевірки не спростовує результатів проведення такої перевірки. При цьому, як свідчить акт перевірки №10039/13-04/НОМЕР_1 від 25.09.2017 року, позивач надавав під час перевірки відповідачу первинні документи, що підтверджують використання в господарській діяльності вантажного фургона-рефрижератора DAF 75 CF 250 (державний номер НОМЕР_2) та фургона-рефрижератора DAF CF 85.430 (державний номер НОМЕР_3).

Відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Актом перевірки встановлено заниження позивачем податку з доходів фізичних осіб на суму 96591,58 грн., в тому числі за 2015 рік на суму 94431,67 грн. та за 2016 рік - 2159,91 грн.

Пунктом 177.1 статті 177 ПК України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно із пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством; суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Перевіркою правильності визначення суми чистого оподаткованого доходу, відображеного в додатку Ф-4 до податкової декларації за 2015 рік та в додатку Ф-2 до податкової декларації за 2016 рік встановлено, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 занижено суму чистого оподаткованого доходу на загальну суму 495622,50 грн., в тому числі за 2015 рік на суму 483623 грн. та за 2016 рік на суму 11999,50 грн.

Відповідач в акті перевірки зробив висновок про те, що позивач завищив витрати за 2015 рік на загальну суму 483623 грн. у зв'язку з тим, що включив у витрати вартість придбаного дизпалива для використання в господарській діяльності (вантажних перевезеннях) вантажного фургона-рефрижератора DAF 75 CF 250 (державний номер НОМЕР_2) та фургона-рефрижератора DAF CF 85.430 (державний номер НОМЕР_3).згідно пред'явлених товарно-транспортних накладних, актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), банківських виписок про оплату за дизпаливо (а.с.136-250, том 1, а.с.1-232, том 2) та видаткових накладних (а.с.48-82, том 1). Крім того, позивач надав податковому органу договори позички №1 від 22 грудня 2014 року та №2 від 22 грудня 2014 року згаданих транспортних засобів, які уклав з ОСОБА_4, а також акти №1, №2 прийому-передачі від 01.01.2015 року та акти №1, №2 прийому-передачі (повернення) від 02.09.2015 року (а.с.44-47, том 1). При цьому, жодних зауважень до вказаних первинних документів у податкового органу не було.

Контролюючий орган в акті перевірки звертає увагу на те, що зазначені договори позички з 01.01.20215 року по 02.09.2015 року не були нотаріально посвідчені, а тому вважає, що вартість 29275 літрів списаного дизпалива за вищенаведеними товарно-транспортними накладними на загальну суму 483623 грн. (29275х16,52=483623 грн.) є завищенням валових витрат підприємця. При цьому, відповідач вказує на те, що середня вартість дизпалива за період з січня 2015 року по вересень 2015 року становила 16,52 грн. В результаті цього податковий орган встановив заниження позивачем за 2015 рік податку на доходи фізичних осіб в сумі 94431,67 грн., податку на додану вартість в сумі 96725 грн., військового збору в сумі 7254,35 грн., єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 71120,84 грн.

Пунктом 1 частини 1 статті 208 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

За змістом ч.1 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до ч.2 ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 4 ст.828 ЦК України передбачено, що договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як встановлено судом, договори позички №1 від 22 грудня 2014 року та №2 від 22 грудня 2014 року вищенаведених транспортних засобів згаданих транспортних засобів за період з 01.01.2015 року по 02.09.2015 року не були нотаріально посвідчені. Однак, суд звертає увагу на те, що такі договори були укладені між фізичними особами-підприємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4, тобто укладені між суб'єктами господарської діяльності, а тому не потребують обов'язкового нотаріального посвідчення. Зазначене узгоджується з позицією, висвітленого в судових рішеннях Верховного Суду України та Вищого адміністративного суду України.

Так, Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 04.04.2017 року (справа №К/800/26479/16) вказав, що відсутність нотаріального посвідчення договору оренди за участю фізичної особи-підприємця не впливає на правомірність формування позивачем валових витрат по господарських операціях з оренди вантажного автомобіля.

Верховний суд України у постанові від 18.12.2012 року у справі №3-66гс12 зазначив, що оскільки договір оренди транспортних засобів укладено між фізичними особами-підприємцями є правомочним і не потребує додаткового нотаріального посвідчення, оскільки дані суб'єкти здійснюють свою діяльність з метою одержання прибутку та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

На підставі наведеного суд вважає, що витрати, які позивач поніс у зв'язку з придбанням пального з метою використання вищезазначених транспортних засобів в господарській діяльності правомірно включив до складу витрат, а тому вони підлягають врахуванню під час визначення чистого оподатковуваного доходу та нарахування позивачу податку на доходи фізичних осіб та податку на додану вартість.

Враховуючи зазначене, відповідач протиправно нарахував позивачу в податковому повідомленням-рішенням від 23.10.2017 року № податок на доходи фізичних осіб в розмірі 141647,51 грн., в тому числі за податковим зобов'язанням в сумі 94431,67 грн., та 47215,84 грн. - за штрафними санкціями, а тому суд скасовує таке податкове повідомлення-рішення в цій частині.

Також підлягає визнанню протиправним податкове повідомлення-рішення від 23.10.2017 року № в частині нарахування податку на додану вартість в розмірі 120906,25 грн., в тому числі за основним зобов'язанням в сумі 96725,00 грн., та 24181,25 грн. - за штрафними санкціями, а тому суд скасовує зазначене податкове повідомлення-рішення в цій частині.

З 03 серпня 2014 року набрали чинності зміни до Податкового кодексу України, внесені Законом України від 31 липня 2014 року №1621-VII, якими підрозділ 10 розділу ХХ Податкового кодексу України доповнено пунктом 16-1, відповідно до якого(у редакції, що діяла з 01 січня 2015 року) тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Так, відповідно до підпунктів 1.1, 1.2, 1.4 та 1.5 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України платниками військового збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу, а саме, фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Об'єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу, тобто, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Отже, військовий збір нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України від 08 липня 2010 року №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464-VI).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Платники єдиного внеску відповідно до статті 6 Закону №2464-VI зобов'язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених, зокрема, у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Частиною третьою статті 7 Закону №2464-VI визначено, що нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Як встановлено пунктом 4 частини першої статті 1 Закону №2464-VI максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Відповідно до частини одинадцятої статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Оскільки судом встановлено, що позивач правомірно включив до складу витрат за 2015 рік витрати на придбання пального в сумі 483623,00 грн., тому відповідач помилково, без врахування цієї суми, нарахував позивачу податковим повідомленням-рішенням від 23.10.2017 року № військовий збір в розмірі 9067,94 грн., в тому числі за основним зобов'язанням в сумі 7254,35 грн., та 1813,59 грн. - за штрафними санкціями, а тому скасовує зазначене податкове повідомлення-рішення в цій частині.

Також позивачу протиправно донараховано у вимозі від 15 грудня 2017 року №Ф- про сплату боргу (недоїмки) суми в розмірі 71120,84 грн. В результаті чого також є протиправним нарахування позивачу штрафних санкцій в сумі 13969,63 грн. відповідно до рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 15 грудня 2017 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в частині нарахування грошових зобов'язань. Відтак, вказана вимога та рішення про застосування штрафних санкцій підлягають визнанню протиправними та скасуванню в цій частині.

Щодо інших позовних вимог суд зазначає наступне.

Так, перевіркою правильності визначення загального оподатковуваного доходу, отриманого від провадження діяльності за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року, встановлено, що згідно руху коштів по розрахункових рахунках та відомостей з Центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів, підприємцем отримано дохід в розмірі 3955901,80 грн., що на 11999,50 грн. більше ніж відображено в декларації про майновий стан, чим порушено п.177.2 ст.177 ПК України.

Отже, в іншій частині позовних вимог, а саме щодо визначення позивачу грошових зобов'язань за 2016 рік, суд визнає такі вимоги необґрунтованими, оскільки на підтвердження яких позивачем не надано доказів, а відтак суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Водночас, суд не приймає до уваги обставини, викладені у відзиві відповідача на позовну заяву, оскільки вони спростовуються наданими позивачем доказами.

Згідно із частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи те, що суд задовольняє позов частково на загальну суму грошових зобов'язань, визначених позивачу в оскаржуваних рішеннях в розмірі 356712,17 грн., тому на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 3567,12 грн., сплачений згідно з квитанцією №18618076 від 26.01.2018 року.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Податкового кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 23.10.2017 року № в частині нарахування грошових зобов'язань в сумі 141647,51 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 23.10.2017 року № в частині нарахування грошових зобов'язань в сумі 120906,25 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 23.10.2017 року № в частині нарахування грошових зобов'язань в сумі 9067,94 грн.

Визнати протиправним та скасування рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 15 грудня 2017 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в частині нарахування грошових зобов'язань в сумі 13969,63 грн.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДФС у Волинській від 15 грудня 2017 року №Ф- про сплату боргу (недоїмки) в сумі 71120,84 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 4, ідентифікаційний код 39400859) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (45632, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 3567,12 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням вимог підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" цього Кодексу. Апеляційна скарга може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду буде складено 19 березня 2018 року.

Суддя В.Д. Ковальчук