Справа № 815/4737/17
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2018-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/4737/17

Категорія: 8.3 Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.
Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федусика А.Г.,

суддів - Зуєвої Л.Є. та Шевчук О.А.,

при секретарі - Пальоній І.М.,

за участю: представника позивача - Подорожнього Андрія Сергійовича,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Десса-НВ» до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Десса-НВ» (далі ТОВ) звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС в Одеській області (далі ГУДФС) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14 серпня 2017 року № та №.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року позов було задоволено.

Не погоджуючись з постановою суду, ГУДФС подала апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Головним управлінням ДФС в Одеській області на підставі п.78.2 ст.78 ПК України, відповідно до наказу Головного управління ДФС в Одеській області №2963 від 20 липня 2017 року та направлень на перевірку проведено позапланову виїзну документальну перевірку ТОВ з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 30 жовтня 2014 року по 31 грудня 2016 року, з питань єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 30 жовтня 2014 року по 31 грудня 2016 року.

За наслідками перевірки складено акт №-151/39465602 від 02 серпня 2017 року, відповідно до висновків якого встановлено порушення п.198.1, ст.198 ПК України, що призвело до заниження податку на додану вартість на суму 718321,00 грн., та п.134.1 ст. 134 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток всього у сумі 102418,00 грн. в тому числі 2015 рік у сумі 102418,00 грн., та п.201.10 ст.200 ПК України, що виразилося у несвоєчасній реєстрації податкових накладних.

За результатами перевірки ГУДФС було прийнято податкові повідомлення-рішення від 14 серпня 2017 року № та , що і стало підставою для звернення з даним позовом.

Вказані обставини визнані сторонами та суд не має обґрунтованого сумніву щодо їх достовірності.

Вирішуючи спірне питання та задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивачем виконано зобов'язання за договорами, укладеними з контрагентами, а саме: прийнято роботи (послуги) та сплачено грошові кошти, про що свідчать належним чином оформлені первинні документи, які містять всі необхідні реквізити, передбачені п.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підписані уповноваженими особами, підписи завірені відповідними печатками підприємств, тобто відповідають вимогам п.201.1 та п.201.7 ст. 201 ПК України, що свідчить про реальність господарських операцій по виконанню зазначених договорів. Суд зазначав також, що належних доказів, які б підтверджували викладені в акті висновки, відповідачем не надано, так само відповідачем не надано суду доказів визнання недійсною первинної документації позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, вважає їх правильними з огляду на наступне.

Згідно п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Положенням пп.139.1.9 ст.139 ПК України встановлено, що не включаються до складу валових витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до п.198.1. ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг, отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України.

Згідно п.198.3. ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, на ряду з іншим, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6. ст.198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Відповідно до п.201.10. ст.201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З аналізу вказаних норм вбачається, що визначальними умовами формування платником податкового кредиту з ПДВ та витрат, окрім інших, є наявність належним чином оформлених первинних документів, та зв'язок господарських операцій, на підтвердження яких складаються вказані первинні документи, з господарською діяльністю такого платника.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2014 року між позивачем (покупець) та ТОВ "Профісітістрой" (продавець) укладено договір, відповідно до якого продавець зобов'язується передати майно (гума, каучуки, видаткові поліграфічні матеріали) покупцю, а покупець зобов'язується його прийняти та оплатити. Крім того, 01 вересня 2015 року між ТОВ (покупець) та ТОВ "Ділар Компані" (продавець) укладено договір №01-09-15-01, відповідно до якого продавець зобов'язується передати майно (гума, каучуки, видаткові поліграфічні матеріали) покупцю, а покупець зобов'язується його прийняти та оплатити їх. Також, 01 вересня 2015 року між ТОВ та ТОВ "Ексімброксервіс" (продавець) укладено договір №01/04-15-2, відповідно до якого продавець зобов'язується передати майно (гума, каучуки, видаткові поліграфічні матеріали) покупцю, а покупець зобов'язується його прийняти та оплатити їх. Також, 01 вересня 2015 року між ТОВ (покупець) та ТОВ "Ред Вінд" (продавець) укладено договір №12/05-15-3, відповідно до якого продавець зобов'язується передати майно (гума, каучуки, видаткові поліграфічні матеріали) покупцю, а покупець зобов'язується його прийняти та оплатити їх.

Про реальне здійснення господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами свідчать: видаткові накладні №109 від 03 квітня 2015 року, №158 від 09 квітня 2015 року, №511 від 06 липня 2015 року; рахунки на оплату №144 від 16 квітня 2015 року, №171 від 27 квітня 2015 року, №374 від 06 липня 2015 року та інші первинні документи, що містяться в матеріалах справи.

Також, на підтвердження факту господарських взаємовідносин позивача з ТОВ "Магнат ПК" надано копії: рахунку-фактури та накладної (т.1, а.с.70-71).

Про проведення оплати за отриманий товар свідчать платіжні доручення №278 від 10 квітня 2015 року, №302 від 23 квітня 2015 року, №408 від 16 червня 2015 року та інші платіжні доручення.

Факт транспортування товару та здійснення вантажних робіт контрагентами позивача ТОВ "Транспортна компанія "САТ", ПП "Нічний Експрес", ФОП ОСОБА_3, ТОВ "Нова пошта" підтверджується відповідними договорами про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом, актами здачі-приймання робіт (надання послуг), платіжними дорученнями, актом-реєстром, товарно-транспортними накладними, видатковими касовими ордерами, рахунками-фактурами та іншими первинними документами, які надані ТОВ та містяться в справі (т.1, а.с.163-219; т.2, а.с.1-13; 22-42).

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що наведена первинна документація є належним та допустимим доказом реальності господарських правовідносин позивача з контрагентами, а протилежного під час провадження в судах першої та апеляційної інстанцій представниками відповідача доведено не було.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене у сукупності, та оскільки договори позивача з контрагентами в судовому порядку недійсним не визнавались, підстав для визнання його нечинними із суті та форми не вбачається, сторони мали на меті створення реальних правових наслідків, що підтверджується первинними документами, колегія суддів приходить до висновку про правомірність формування валових витрат та віднесення позивачем сум ПДВ до складу податкового кредиту по взаємовідносинам з вказаними суб'єктами господарської діяльності.

Крім того, колегія суддів зазначає, що платник податків не повинен нести відповідальність за дії чи бездіяльність (протиправні) своїх контрагентів. Порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку тягнуть відповідальність та негативні наслідки виключно для цієї особи. Зазначені обставини не можуть бути підставою для позбавлення платника податку права на віднесення вартості отриманих послуг до складу валових витрат та формування податкового кредиту у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження їх розміру.

Так, чинним податковим законодавством не поставлено в залежність право на формування витрат та податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб, в тому числі і контрагента платника податків, зокрема, внаслідок виявлення порушень чинного законодавства при укладанні правочинів контрагентом позивача та іншими суб'єктами господарювання. Тобто, якщо суб'єкт господарювання не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, надання податкової звітності або інших вимог чинного законодавства, то це тягне відповідальність та негативні наслідки виключно щодо цієї особи. Вказані положення, також, узгоджуються зі змістом статті 61 Конституції України щодо індивідуального характеру юридичної відповідальності особи.

Отже, приймаючи до уваги все вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14 серпня 2017 року № та № є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а самі податкові повідомлення-рішення - скасуванню.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі, за змістом ідентичні наданим до адміністративного позову запереченням, зазначених висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального права.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.308, 310, 315, 316, 321,322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Одеській області - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року - без змін.

Стягнути з Головного управління ДФС в Одеській області на користь Державного бюджету України (стягувач Державна судова адміністрація України, рахунок №0001, отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, , банк отримувача: ГУДКСУ у м. Києві, МФО: 820019, код класифікації доходів бюджету 22030106) відстрочений (частково) судовий збір за подачу апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції у розмірі 6001,00 (шість тисяч одна гривня) грн..

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку ст.328-331 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А. Г.
Судді Зуєва Л.Є. Шевчук О.А.