Справа № 826/11126/16
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 березня 2018 року № 826/11126/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Скочок Т.О., суддів Кармазіна О.А., Катющенка В.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Державної фіскальної служби України
простягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної фіскальної служби України про стягнення з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 169 267,50 грн. (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 25.08.2016).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2017 справу №826/11126/16 прийнято до свого провадження суддею Скочок Т.О. та призначено до судового розгляду.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з листа Державної фіскальної служби України від 12.07.2016 №7321/З/99-99-05-01-03-14 позивачу стало відомо, що належну йому надбавку за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи за відпрацьований час 29.08.2014 було нараховано та виплачено Державною фіскальною службою України, як реорганізованого Міністерства доходів і зборів України, лише 16.03.2016. З огляду на викладене, представником позивача зазначено, що оскільки між позивачем та відповідачем відсутній спір щодо розміру належних позивачу виплат, середній заробіток за час затримки розрахунку (з 30.08.2014 по 16.03.2016) підлягає стягненню на користь позивача у повному обсязі.

У призначене судове засідання з'явились позивач та представник відповідача. Позивач заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача, у свою чергу, проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову, в яких зазначено, що на виконання постанов Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2015 та Київського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2016 у справі №826/14834/14 наказом Державної фіскальної служби України від 25.05.2016 №68-ф «Про виконання рішення суду» встановлено нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.08.2014 по день поновлення на роботі у сумі 128 488,21 грн. з відрахуванням обов'язкових платежів, а тому підстави стверджувати про те, що відбулася затримка у розрахунку при звільненні, відсутні.

На підставі ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, які діяла станом на момент вчинення даної процесуальної дії, ухвалено про перехід до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, ОСОБА_1, згідно з наказом Міністерства доходів і зборів України від 28.08.2014 №2085-о «Про звільнення ОСОБА_1», з урахуванням наказу Міністерства доходів і зборів України від 29.09.2014 №2119-о «Про внесення змін до наказу Міндоходів України від 28.08.2014 №2085-о «Про звільнення ОСОБА_1», звільнено із займаної посади з 29.08.2014.

У той же час, за твердженнями представника позивача, викладеними у позовній заяві, з листа Державної фіскальної служби України від 12.07.2016 №7321/З/99-99-05-01-03-14 позивачу стало відомо, що належну йому надбавку за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи за відпрацьований час 29.08.2014 було нараховано та виплачено Державною фіскальною службою України, як реорганізованого Міністерства доходів і зборів України, лише 16.03.2016.

З огляду на викладене, вважаючи наявне у позивача право на нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку, останній звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд входить з наступного.

Згідно зі ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

У силу ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У той же час, не погоджуючись з фактом звільнення із займаної посади, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Так, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2015 у справі №826/14834/14 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства доходів і зборів України про скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 28.08.2014 №2085-о «Про звільнення ОСОБА_1»; визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 29.09.2014 №2119-о «Про внесення змін до наказу Міндоходів України від 28.08.2014 № 2085-о «Про звільнення ОСОБА_1»; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу організації взаємодії та супроводження митних спорів у судах управління правового забезпечення митних спорів Департаменту правової роботи Міністерства доходів і зборів України з 29 серпня 2014 року; стягнуто з Міністерства доходів і зборів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 серпня 2014 року по день поновлення на роботі. При цьому, допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу організації взаємодії та супроводження митних спорів у судах управління правового забезпечення митних спорів Департаменту правової роботи Міністерства доходів і зборів України з 29 серпня 2014 р. та присудження виплатити йому заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2016 у справі №826/14834/14 апеляційну скаргу Міністерства доходів і зборів України задоволено частково; постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.12.2015 змінено, а саме: абзац п'ятий резолютивної частини постанови доповнено висловом «в сумі 128 488 (сто двадцять вісім тисяч чотириста вісімдесят вісім) грн. 21 (двадцять одна) копійка з відрахуванням обов'язкових платежів, що підлягають утриманню з нарахованої суми». В іншій частині постанову суду залишено без змін.

При цьому, приписами ч.ч. 1 та 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що зобов'язання здійснити виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу виникає у роботодавця за рішенням органу, який розглядав відповідний трудовий спір.

Як було зазначено вище, за результатами розгляду адміністративної справи №826/14834/14 постановлено стягнути з Міністерства доходів і зборів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 серпня 2014 року по день поновлення на роботі в сумі 128 488 (сто двадцять вісім тисяч чотириста вісімдесят вісім) грн. 21 (двадцять одна) копійка з відрахуванням обов'язкових платежів, що підлягають утриманню з нарахованої суми.

На виконання постанов Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2015 та Київського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2016 у справі №826/14834/14 наказом Державної фіскальної служби України від 25.05.2016 №68-ф «Про виконання рішення суду» встановлено нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.08.2014 по день поновлення на роботі у сумі 128 488,21 грн. з відрахуванням обов'язкових платежів.

На підтвердження виконання вказаних судових рішень та наказу Державної фіскальної служби України від 25.05.2016 №68-ф представником відповідача надано суду копію платіжного доручення від 26.05.2016 №551. Також, слід зазначити, що позивачем під час судового розгляду даної справи не заперечувалось факту виконання Державною фіскальною службою України судових рішень у справі №826/14834/14 в частині нарахування та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, питання щодо визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягало вирішенню саме у межах адміністративної справи №826/14834/14 шляхом обчислення середньомісячної заробітної плати, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, у силу п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Разом з тим, слід зазначити, що відомості, викладені у листі Державної фіскальної служби України від 12.07.2016 №7321/З/99-99-05-01-03-14, якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги, мали місце 16.03.2016, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією виписки, тобто до моменту винесення Київським апеляційним адміністративним судом постанови від 04.04.2016 у справі №826/14834/14, якою і здійснений безпосередній розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу.

У разі здійснення судом невірного розрахунку середньомісячної заробітної плати, у тому числі з урахуванням інформації, наведеної у листі Державної фіскальної служби України від 12.07.2016 №7321/З/99-99-05-01-03-14, позивач не позбавлений права на оскарження судових рішень у справі №826/14834/14 у встановленому для цього порядку або перегляду останніх за нововиявленими обставинами (за наявності відповідних законодавчих підстав для цього).

Також, слід зазначити, що у силу положень ст.ст. 116 та 117 Кодексу законів про працю України, такий середній заробіток підлягає сплаті саме звільненому працівнику. Проте, судовими рішеннями у справі №826/14834/14 ОСОБА_1 поновлено на попередньо займаній ним посаді, з огляду на що застосовано ч.ч. 1 та 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України та, відповідно, здійснено нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, за висновком суду, у даному разі одночасне застосування положень ст.ст. 116 та 117 Кодексу законів про працю України, з одного боку, та ч.ч. 1 та 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, з другого, не є можливим, оскільки призведе до подвійного стягнення одних і тих самих сум, стягнення яких фактично можливе за наявності двох різних випадків, а саме: у першому випадку звільнення працівника, а в іншому - його поновлення.

З огляду на викладене, слід звернути увагу на позицію Європейського суду з прав людини.

Так, відповідно до п. 57 рішення Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» (заява №377/02), остаточне рішення від 04.10.2010, Європейський суд з прав людини зазначив, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв'язку з цим Суд зазначає, що відповідно до ст. 117 Кодексу «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (ч. 1 ст. 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (ч. 2 ст. 117). Особливу увагу слід звернути на те, що ч. 2 ст. 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини ч. 1 ст. 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

У п. 65 цього рішення Суд зазначив, що вимоги заявниці щодо компенсації за період з 8 липня 1997 року по 18 березня 1999 року не мають жодного правового підґрунтя (див. п.п. 56 і 57 вище). Зокрема, ст. 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

З огляду на відмову у задоволенні позову, підстави для присудження на користь позивача судових витрат, у силу ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.

Керуючись статтями 77, 139, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) до Державної фіскальної служби України (, адреса: 04655, м. Київ, Львівська площа, 8) відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Головуючий суддя Т.О. Скочок

Судді О.А. Кармазін

В.П. Катющенко