Справа № 466/6057/17
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 рокуЛьвів№ 876/176/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О.І.,

суддів - Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,

з участю секретаря судового засідання - Федчук М.Р.,

представника позивача- Кінь А.В.,

представника відповідача- Кулініч О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова (правонаступник - Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області) на постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова про визнання дій протиправними та зобов'язання до вчинення дій,-

суддя в 1-й інстанції - Кавацюк В.І.,

час ухвалення рішення - 21.11.2017 року, 17:40 год.,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення - не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова, в якому просила визнати протиправними дії відповідача щодо відмови їй в призначенні пенсії державного службовця та зобов'язати відповідача призначити їй пенсію за віком на підставі с.37 Закону України «Про державну службу», зарахувавши їй в стаж державної служби період роботи на посаді судді Господарського суду Львівської області з моменту звернення із заявою до відповідача, а саме: з 26 липня 2017 року.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2017 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова щодо незарахування ОСОБА_1 в стаж роботи для призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ періоду роботи на посаді судді. Зобов'язано Личаківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Львова зарахувати ОСОБА_1 в стаж роботи для призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ період роботи на посаді судді та призначити їй з 26 липня 2017 року пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ та згідно п.п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що 01 травня 2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу», яким передбачені особливості пенсійного забезпечення державних службовців і сфера дії цього Закону не поширюється на суддів. Просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача - ОСОБА_2 у судовому у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Представник відповідача (апелянта) - ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржувану постанову скасувати з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, призначена на посаду судді Господарського суду Львівської області 02 січня 2002 року, 08 лютого 2007 року обрана на посаду судді безстроково, що підтверджується витягом з її трудової книжки.

12 червня 2010 року позивач досягла пенсійного віку (їй виповнилося 55 років), і з 13 червня 2010 року їй призначено пенсію за віком відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Позивач перебуває на обліку у Личаківському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Львова.

26 липня 2017 року позивач звернулася в Личаківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Львова з заявою про призначення пенсії державного службовця, мотивуючи це тим, що відповідно до довідки № 05-36/27 від 24 липня 2017 року, виданої Господарським судом Львівської області, її загальний трудовий стаж станом на 24 липня 2017 року становить 43 роки 09 місяців 00 днів, стаж державної служби - 15 років 06 місяців 22 дні.

Листом №3110/06-40 від 07 серпня 2017 року Личаківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Львова повідомило ОСОБА_1 про відмову у призначенні їй пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», мотивуючи це тим, що посада судді не належить до посад, віднесених до категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону України «Про державну службу»; позивачу з часу досягнення пенсійного віку з 13 червня 2010 року призначено пенсію за віком відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Таким чином, відсутні правові підстави у призначенні пенсії на підставі Закону України «Про державну службу».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що період роботи позивача на посаді судді Господарського суду Львівської області підлягає зарахуванню в стаж державної служби, тому відмова відповідача у переведенні позивача на пенсію згідно з Законом України «Про державну службу» є неправомірною, тому належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 є зобов'язання відповідача призначити їй пенсію за віком на підставі с.37 Закону України «Про державну службу», зарахувавши їй в стаж державної служби період роботи на посаді судді Господарського суду Львівської області з моменту звернення із відповідною заявою.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що позивач, як на підставу своїх вимог, посилається на ст.37 Закону України «Про державну службу», відповідно до якої на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" , за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Згідно з п.1 ч.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» №889 визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Як передбачено пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889 державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначенихст.25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

При цьому, відповідно до п.12 ч.3 ст.3 Закону України "Про державну службу" №889 дія цього Закону не поширюється на суддів.

Враховуючи, що на момент звернення ОСОБА_4 до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком як державного службовця, вона працювала суддею Господарського суду Львівської області і надалі працює суддею Господарського суду Львівської області, тому дія Закону України "Про державну службу" на неї не поширюється.

Крім того, у зв'язку з набуттям з 1 травня 2016 року чинності зазначеним Законом, положення Закону N 3723-ХІІ втратили чинність, в тому числі норми, якими було врегульоване пенсійне забезпечення державних службовців (крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону N 889-УІІІ).

Натомість, у статті 90 Закону N 889-УІІІ закріплено правило, за яким пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону N 1058-ІУ, стаття 42 якого визначає підстави перерахунку призначених пенсій, підвищення розміру заробітку працюючих державних службовців до яких не віднесено.

Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Посилання позивача на порушення, у зв'язку зі зміною правого регулювання спірних правовідносин є безпідставними, оскільки стаття 90 Закону N 889-УІІІ, не визнана неконституційною Конституційним Судом України, який до того ж у рішенні від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов'язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано й у практиці Європейського суду з прав людини (далі - Суд). Так, у рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Сорінг проти Сполученого Королівства" Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов'язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини". У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі "Ріс проти Сполученого Королівства" Суд зазначив, що, з'ясовуючи, чи існує позитивне зобов'язання стосовно людини, "належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений міі інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року N 1-рп/99 цей Суд зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України, від 02 грудня 2014 року (№21-456а13), оскільки даний висновок ґрунтується на вимогах Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16 грудня 1993 року, який, на момент звернення позивача з заявою про призначення пенсії, втратив чинність на підставі Закону N889-VIII від 10 грудня 2015 року.

Разом з тим, суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують відповідні висновки суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв постанову з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови.

Керуючись ст. 243, 246, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова (правонаступник - Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області) задовольнити.

Постанову Шевченківського районного суду м.Львова від 21 листопада 2017 року у справі №466/6057/17- скасувати, та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя О.І.Мікула

Судді: А.Р.Курилець

М.П.Кушнерик

Повне судове рішення складено 16 березня 2018 року.