Справа № 208/2505/17(2-а/208/188/17)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2018-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"28" лютого 2018 р. м. Дніпро справа № 208/2505/17
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області

на постанову Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 04 жовтня 2017 р. (суддя Івченко Т.П., м. Кам'янське)

у справі № 208/2505/17

за позовом ОСОБА_2

до Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області

про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

У травні 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним рішення відповідача № 239 від 14.04.2017р. про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком;

- зобов'язати відповідача призначити та виплачувати пенсію за віком позивачу з врахуванням заробітної плати для обчислення пенсії, періоду навчання, стажу зазначеного у трудовій книжці та застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, як не працюючому пенсіонеру, передбачених чинним пенсійним законодавством України.

Постановою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 04 жовтня 2017 р. позов задоволено. Постанова мотивована тим, що позивач має право на признання пенсії за віком.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що позивач через представника 06.04.2017 звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, в якій зазначене місце реєстрації: країна Ізраїль, АДРЕСА_1.

Відповідно до витягу з Центральної бази даних одержувачів пенсій Інформаційного центру персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України позивач на обліку в управлінні Пенсійного фонду України станом на 16.11.2017 не перебуває.

Відповідно до п.1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення

(перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам їх сім'ї подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Згідно з п. 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією, повинна пред'явити паспорт або інший документ, що засвідчує особу, місце її проживання.

Відомості про адресу проживання, реєстрації заявника/позивача в Україні та підтверджуючих документів з цього приводу не надано.

Враховуючи зазначене, рішенням Заводського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії Камянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області від 14.04.2017 року № 239 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком.

Отже, відповідач не має правових підстав для призначення пенсії позивачу.

Також відповідач не погоджується з постановою суду першої інстанції щодо стягнення судових витрат по сплаті судового збору за рахунок бюджетних асигнувань з наступних підстав.

01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06.12.2016 р. № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким внесено зміни в Закон України від 08.07.2011 р. № 3674-VI про звільнення Пенсійного фонду України від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх інстанціях.

Обставини, внаслідок яких позивач звернувся із позовом щодо порушення його прав, не є наслідком дій з боку відповідача, тому стягнення з відповідача судових витрат у цій справі необґрунтовані.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову в задоволенні позову.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 17.02.2017 р. представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до відповідача із заявою про призначення/перерахунок пенсії в якій просив перерахувати, поновити пенсію з 07.10.2009 р. в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як не працюючому пенсіонеру.

Рішенням комісії по розгляду звернень громадян Камянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області № 20 від 24 лютого 2017 р. відмовлено позивачу у поновленні виплати пенсії на підставі заяви від 17.02.2017 р., наданої довіреною особою ОСОБА_3 Відмова мотивована тим, що згідно з п.1.5 Порядку № 22-1 заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації), а не за місцем реєстрації довіреної особи. Заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Також відповідач зазначив, що відповідно до п.2.9 Порядку № 22-1 за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

03.04.2017 р. представник позивача ОСОБА_3 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив переглянути рішення № 20 від 24.02.2017р., оскільки 17.02.2017р. він звертався із заявою про призначення (перерахунок) пенсії (додаток 2 до Порядку № 22-1), в якій замість "призначити" пенсію за віком вперше помилково зазначено "перерахувати, поновити" пенсію за віком.

Рішенням Заводського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про відмову в призначенні пенсії № 239 від 14.04.2017р. відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Відмова мотивована тим, що відповідно до пункту 1 та 1.5 Порядку № 22-1 передбачено, що заява для призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання заявника, а не за місцем реєстрації довіреної особи. Відповідно до наданих для призначення пенсії копій документів встановлено, що останнє місце реєстрації заявника в Україні - м. Луганськ. Пунктом 2.9 Порядку № 22-1 передбачено, що за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

За документами, наданими для призначення пенсії, не підтверджено місце проживання (реєстрації) на території України позивача, як це передбачено Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та Порядком № 22-1. За даними довіреності, виданої на ОСОБА_3, ОСОБА_2 мешкає за адресою: Ізраїль, АДРЕСА_1

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову оскільки:

- відповідно до паспорта НОМЕР_1 від 18.03.1998р. позивач є громадянином України;

- згідно з розпискою-повідомленням про прийняття заяви і документів від 17.02.2017р. відповідачем прийняті та не заперечуються документи на підтвердження особи позивача, її віку, громадянства, зміни прізвища при укладанні шлюбу, періодів навчання та роботи для зарахування до страхового стажу, ідентифікаційного номера;

- на час звернення за призначенням пенсії вік позивача склав 68 років, страховий стаж, враховуючи період навчання згідно з дипломом НОМЕР_2 від 30.07.1973р. та період роботи згідно з трудовою книжкою б/н від 21.10.1966р. і довідкою про стаж роботи № 80 від 06.05.1991р., склав 30 років 4 місяці 25 днів;

- довідка про заробітну плату позивача надана до управління 03.05.2017р. та зареєстрована за № 300/6, тобто в межах трьох місяців, тому має бути врахована для обчислення пенсії з дня звернення за її призначенням;

- право громадянина на призначення пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні та відсутністю на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Колегія суддів частково погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (ч.1 ст.7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування").

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають:

1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом;

2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення" - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржене рішення Заводського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії Камянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області від 14.04.2017 року № 239 мотивоване тим, що позивач не проживає на території України за місцем знаходження територіального управління Пенсійного фонду України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції до 7 жовтня 2009 року) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції до 7 жовтня 2009 року) у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

В постанові від 12.05.2015 р. по справі №21-180а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що "з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону".

Відповідно до ч.3 ст.8 Конституції України норми Конституції є нормами прямої дії. Вони застосовуються безпосередньо, незалежно від того, чи прийнято на їх розвиток відповідні закони або інші нормативно-правові акти.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до ч.3 ст.2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р., зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення). У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.50, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні у справі "Будченко проти України" від 24.07.2014р. №38677/06 ЄСПЛ зазначив, що є втручанням у право заявника за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням цієї статті у зв'язку з відмовою заявнику через не існування механізму реалізації відповідного законодавчого положення.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до паспорта НОМЕР_1 від 18.03.1998 р. позивач є громадянином України.

Таким чином, позивач, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України є неправомірним незалежно від того чи передбачено чинним законодавством України механізм реалізації такого права.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправним рішення № 239 від 14.04.2017р. про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком.

Відповідно до Закону Україну "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та Порядку № 22-1 пенсія призначається лише на підставі належним чином оформленої заяви про призначення пенсії, яка подається до територіального органу Пенсійного фонду та який в свою чергу: перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності); має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; приймає рішення про відмову або призначення пенсії.

Вчинення зазначених дій належить до компетенції саме відповідача по справі.

З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини між сторонами у справі виникли у зв'язку з відмовою позивачу у призначенні пенсії за віком.

17.02.2017 р. представник позивача ОСОБА_3 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив перерахувати, поновити пенсію позивачу з 07.10.2009 р. в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як не працюючому пенсіонеру, а не із заявою про призначення пенсії за віком.

На підставі зазначеної зави було прийнято рішення № 20 від 24.02.2017 р., яке позивачем не оскаржувалося.

03.04.2017 р. представник позивача надіслав позивачу не заяву про призначення пенсії, а заяву, в якій він уточнив вимоги розглянутої відповідачем заяви від 17.02.2017 р. та просив переглянути вже прийняте рішення № 20 від 24.02.2017 р.

Отже, заява представника позивача не є належним чином оформленою заявою про призначення пенсії, подання якої передбачено Порядком № 22-1 та Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", проте відповідач у своєму рішенні про відмову у призначенні пенсії №239 від 14.04.2017 р. оцінки цій обставині не надав.

У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст.2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Колегія суддів зазначає, що позивач, заявляючи позовну вимогу про зобов'язання відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком, фактично просить суд втрутитися у дискреційні повноваження відповідача, тому, за висновком суду, належним способом захисту прав позивача у цій справі є визнання протиправним та скасування рішення Заводського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії Камянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про відмову у призначенні пенсії № 239 від 14.04.2017р. та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 від 03.04.2017 року та надати обґрунтовану відповідь з урахуванням висновків суду.

Щодо доводів відповідача стосовно відшкодування судових витрат на сплату судового збору колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України, в редакції на час ухвалення оскарженої постанови судом першої інстанції, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Пунктом 18 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", в редакції на час ухвалення оскарженої постанови судом першої інстанції, було передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: Пенсійний фонд України та його органи, органи Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та Фонду соціального страхування України.

Законом України "Про судовий збір" та КАС України, в редакції на час ухвалення постанови судом першої інстанції, не було передбачено звільнення Пенсійного фонду України та його органів від відшкодування судових витрат, понесених стороною, яка не є суб'єктом владних повноважень, якщо судове рішення ухвалене на її користь.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази сплати позивачем судового збору в сумі 640 грн. за подання позивачем позову, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з бюджетних асигнувань відповідача судового збору в сумі 640 грн.

З огляду на викладені обставини справи, колегія суддів доходить висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування оскарженої постанови з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області задовольнити частково.

Постанову Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 04 жовтня 2017 р. у справі № 208/2505/17 скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області № 239 від 14.04.2017 р. про відмову ОСОБА_2 у призначенні пенсії за віком.

Зобов'язати Кам'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області повторно розглянути заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 від 03.04.2017 року та надати обґрунтовану відповідь з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко