Справа № 727/54/18
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2018-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2018 р. м. Чернівці Справа № 727/54/18

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області про визнання рішення незаконним та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

30 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області, в якому просила суд визнати рішення відповідача №26434/13 від 28 грудня 2017 року про відмову у поновленні виплати пенсії, її перерахунку незаконним та зобов'язати його відновити виплату пенсії їй, ОСОБА_1, починаючи з 7 жовтня 2009 року по теперішній час, із застосуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат, передбачених чинним пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни.

В обгрунтування позову позивач зазначала, що до 2001 року вона мешкала в АДРЕСА_1, та отримувала пенсію за віком. В травні 2001 року вона разом із чоловіком виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю. Зазначала, що відповідачем було виплачено їй пенсію за півроку (6 місяців), після чого виплату пенсії припинено.

Посилаючись на рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 року від 07 жовтня 2009 року, яким визнано неконституційними положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії громадянам України, які постійно не проживають на її території, вказувала, що звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області з вимогою перерахувати та поновити виплату пенсії із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат. Однак, 29 грудня 2017 року отримала відмову відповідача у її виплаті.

Вважає, що указана відмова є протиправною, оскільки позбавляє її можливості отримати пенсію.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 січня 2018 року вказану справу передано на розгляд до Чернівецького окружного адміністративного суду.

07 лютого 2018 року дана адміністративна справа надійшла на адресу Чернівецького окружного адміністративного суду.

Ухвалою суду від 12 лютого 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов.

Відповідач щодо задоволення позову заперечував. У наданому суду відзиві на позовну заяву, посилаючись на статтю 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення", вказував, що у зв'язку із виїздом позивача на постійне місце проживання до Ізраїлю її пенсійну справу закрито та виплачено пенсію наперед за шість місяців.

Наголошував на тому, що міжнародного договору, який би регулював подальший порядок виплати пенсії між Україною та Ізраїлем, не укладено. Механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів в галузі пенсійного забезпечення, чинним законодавством не визначено.

Зазначав, що посилання позивача на рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 року від 07 жовтня 2009 року є безпідставним, оскільки ним визначено втрату чинності положення пункту 2 частини першої статті 49 та положення другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", тобто закону, згідно якого пенсія позивачу не призначалась.

Вказував, що позивачем порушено порядок подання документів до органу Пенсійного фонду на поновлення виплати її пенсії, оскільки із заявою про виплату звертався її представник, а не особисто позивач.

Крім цього, зазначав, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду, оскільки порушення її прав та інтересів виникло у період з 07 жовтня 2009 року. Однак, із даним позовом позивач звернувся лише 29 грудня 2017 року.

Вважає, що ним правомірно відмовлено позивачу в поновленні виплати пенсії.

Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Згідно пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до частини другої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Оскільки провадження у справі відкрито 12 лютого 2018 року, суд розглядає справу в межах строку, встановленого частиною другою статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, яка з 03 березня 1998 року перебувала на обліку в органах Пенсійного фонду України та одержувала пенсію по інвалідності в розмірі пенсії за віком згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення".

До 2001 року позивач мешкала в АДРЕСА_1.

В подальшому виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю та 28 травня 2004 року прийнята на консульський облік в Посольстві України в державі Ізраїль (м. Хайфа).

06 вересня 2001 року позивач звернулась до пенсійного органу із заявою, в якій просила у зв'язку із виїздом на постійне місце проживання за кордон виплатити їй пенсію за шість місяців наперед перед виїздом.

Згідно розпорядження Пенсійного фонду України в м. Чернівцях, у зв'язку із виїздом ОСОБА_1 на постійне місце проживання за кордон до Ізраїлю її пенсійну справу закрито з 11 вересня 2001 року та виплачено пенсію за 6 місяців наперед.

23 листопада 2017 року представник позивача звернувся до відповідача із заявою, в якій просив поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії, провести її перерахунок згідно діючого пенсійного законодавства, починаючи з 07 жовтня 2009 року.

Листом №26.434/13 від 28 грудня 2017 року відповідач повідомив ОСОБА_1, що на даний час угода між Україною та Ізраїлем про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення, яка б регулювала питання пенсійного забезпечення громадян України, які працюють та проживають в Ізраїлі, відсутня.

Посилаючись на статтю 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" вказував, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Зазначав, що перевіркою матеріалів архівної пенсійної справи встановлено, що згідно поданої заяви позивачу виплачено пенсію за 6 місяців наперед перед від'їздом на постійне місце проживання до Ізраїля. Міжнародного договору, який би регулював подальший порядок виплати пенсії, між Україною та Ізраїлем не укладено.

Повідомляв, що згідно з постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" подання заяви про поновлення виплати призначеної пенсії в Україні подається пенсіонером особисто до органу Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації) особи, надавши паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Вказував, що у зв'язку із відсутністю договору між Україною та Ізраїлем в галузі пенсійного забезпечення та документів, які підтверджують місце постійного проживання в Україні, підстав для поновлення пенсії немає.

Не погоджуючись із даною відмовою відповідача щодо не поновлення пенсії, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно пункту 2 частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Згідно даного рішення оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до частини першої та частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначив, що право на отримання пенсії, як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи викладене, cуд приходить до висновку, що з набранням чинності рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

Із вказаного вище вбачається, що позивач проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Відтак, суд приходить до висновку, що позивач має право на поновлення пенсії незалежно від місця проживання останнього, а тому відповідачем всупереч висновку, викладеного в рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року та рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України", яке є джерелом права, протиправно відмовлено позивачу у поновленні виплати пенсії.

Отже, оскаржуване позивачем рішення є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги у відповідній частині задоволенню.

Згідно підпунктів 2, 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

З огляду на наведене, оскільки позовна вимога про зобов'язання відповідача вчинити дії є фактично похідною від попередньої позовної вимоги (пункт 23 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України), з метою належного та ефективного способу захисту порушених прав позивача, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання відмови відповідача в поновленні виплати пенсії, її перерахунку протиправною та скасування, а також про зобовязання відповідача вчинити дії щодо поновлення виплати пенсії позивачу.

Водночас, позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача відновити виплату пенсії ОСОБА_1, починаючи з 7 жовтня 2009 року по теперішній час є безпідставними, оскільки не грунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають.

Так, відповідно до частини першої статті 45 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Отже призначити, а в даному випадку поновити пенсію необхідно з дня звернення особою до пенсійного органу із відповідною заявою.

Оскільки представник позивача звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії позивачу 23 листопада 2017 року, то відповідач повинен поновити виплату пенсії позивачу саме з 23 листопада 2017 року.

Крім цього, суд також виходить із того, що згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законодавством не встановлено обов'язку для пенсійного органу як суб'єкта владних повноважень поновлювати пенсію громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, автоматично з 07 жовтня 2009 року, при цьому за відсутності у пенсійного органу станом на 07 жовтня 2009 року інформації про факт життя такої особи, її місце проживання тощо.

Водночас позивачем (її представником) не було наведено обгрунтованих причин, які унеможливили позивача, яка в першу чергу зацікавлена в поновленні виплати їй пенсії, звернутися до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії після прийняття Конституційним Судом України рішення №25-рп/2009 07 жовтня 2009 року та до 23 листопада 2017 року.

Висновок про те, що пенсія має бути поновлена з дати звернення особи із відповідною заявою до пенсійного органу, а не із 07 жовтня 2009 року (дати винесення Конституційним Судом України рішення №25-рп/2009) узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що відображена в постанові від 20 лютого 2018 року (справа №757/12134/14-а; номер провадження №К/9901/5941/18), від 27 лютого 2018 року (справа №523/5348/17, номер провадження К/9901/247/17).

Згідно частини п'ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім цього, вказане вище узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року (справа №727/9141/17) та від 25 травня 2016 року (справа №724/286/16-а).

Щодо посилання відповідача на статтю 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення" суд зазначає наступне.

01 січня 2004 року набрав чинності Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до пункту 16 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону зазначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Тобто, незважаючи на чинність положень статті 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення", невизнання їх неконституційним, вони не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки, по-перше, предметом спору не є визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років, а по-друге, ці положення суперечать правовим висновкам, викладеним в рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 та практиці Європейського суду з прав людини.

Доводи відповідача в обгрунтування своєї позиції щодо подання заяви про поновлення виплати пенсії позивачу її представником є безпідставним у зв'язку із наступним.

Згідно пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Отже, даною нормою визначено, що заява про поновлення виплати пенсії може подаватись до пенсійного органу як пенсіонером особисто, так і його законним представником.

Відтак, представник позивача звернувся до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати у відповідності до указаного вище пункту.

Разом із цим, безпідставними є й твердження відповідача про порушення строків звернення до суду із цим позовом за захистом своїх прав, оскільки відповідно до частини першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно матеріалів справи, 23 листопада 2017 року представник позивача, діючи на підставі довіреності, звернувся до відповідача із заявою, в якій просив поновити нарахування та виплату їй пенсії, провести її перерахунок згідно діючого пенсійного законодавства, починаючи з 07 жовтня 2009 року.

Листом №26.434/13 від 28 грудня 2017 року відповідач відмовив позивачу у поновленні пенсії.

Отже, саме з 28 грудня 2017 року у позивача й виникло право на звернення до суду, оскільки саме із цієї дати позивач дізнався про порушення відповідачем її прав, що виразилось у відмові останнього поновити їй виплату пенсії.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок цих доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем протиправно не поновлено виплату пенсії позивачу з дати звернення із заявою про її поновлення 23 листопада 2017 року.

Керуючись статтями 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області про визнання рішення незаконним та зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області у поновленні виплати пенсії, її перерахунку ОСОБА_1, оформлену листом від 28 грудня 2017 року №26.434/13, протиправною та скасувати.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області поновити виплату пенсії ОСОБА_1, починаючи з 23 листопада 2017 року, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі ОСОБА_1.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Чернівецький окружний адміністративний суд до Вінницького апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 березня 2018 року.

Суддя О.П. Лелюк