Справа № 804/1898/17
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2017-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 грудня 2017 р. Справа № 804/1898/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді суддівТурлакової Н. В. Прудника С.В. Чорної В.В.
при секретарі Зелецькому Р.Р.
позивача представника відповідачів-1,2 ОСОБА_1 Крючкова О.В
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №662-16 від 28.12.2016р.;
- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про встановлення статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняття рішення відповідно до положень Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Сирії та у 2008р. приїхав із Сирії до України у м.Харків на навчання по запрошенню, а з 2009р. навчався у Дніпропетровській медичній академії. 18.10.2016р. позивач звернувся до відповідачів із заявою про визнання його біженцем, оскільки на його батьківщині йде війна, тому існує реальна загроза бути призваним на військову службу, а його віросповідання - іслам, не дозволяє приймати участі у вбивствах людей, а також він належить до світської ідеології, є алавітом і тому його життя знаходиться під ризиком з боку терористичних угрупувань. Рішенням Державної міграційної служби України №662-16 від 28.12.2016р. йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Державна міграційна служба України під час прийняття оскаржуваного рішення поверхово та неповно з'ясувала всі обставини справи позивача, не врахувала ситуацію, що склалася в країні походження позивача, яка існувала на час прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У зв'язку з чим, позивач вважає, що вказане рішення прийнято у супереч Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», є протиправним та підлягає скасуванню.
Від відповідача-1 надійшло заперечення в яких він посилається на те, що позивач перебуває в Україні з 2008р. та в 2013р. йому було оформлено посвідку на тимчасове проживання в Україні, у зв'язку з навчанням. 18.06.2015р. був відрахований з навчання, як такий, що не склав іспит. Законних підстав для перебування позивача в Україні не було, до міграційних служб не звертався і тому перейшов на нелегальне становище, а звернувся лише у жовтні 2016р. Несвоєчасне звернення заявника за захистом в Україні свідчить про відсутність у нього реальних побоювань зазнати переслідування на батьківщині, тому можливо вважати, що заявник є мігрантом, а не біженцем. Військові події в Сирії є лише загальною причиною для звернення із заявою про визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту та спробою легалізувати своє положення в Україні. Відповідач вважає, що позивач не підпадає під перелік підстав, викладених у п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання додаткового захисту. Позивач не назвав жодної переконливої причини, згідно якої йому повинен був наданий статус біженця та не надав жодних підтверджень своїм твердженням, у зв'язку з чим, оскаржуване рішення є правомірним, у задоволенні позову слід відмовити.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав посилаючись на доводи викладені в позовній заяві.
Представник відповідачів 1, 2 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив відмовити в їх задоволенні посилаючись на подані до суду заперечення.
Заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши чинне законодавство та матеріали справи, суд доходить до наступних висновків.
Так судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-алавіт, місце народження Дараа, Сирія, є громадянином Сирійської Арабської Республіки, що підтверджується паспортом НОМЕР_1, копія якого наявна в матеріалах справи. Рідна мова арабська, також вільно володіє російською мовою.
30 вересня 2008р. ОСОБА_1 вперше прибув з Сирії, з м. Алеппо літаком в м. Харків, по запрошенню на навчання. У співбесіді від 20.10.2016 вказує, що в 2008 р. він навчався на підготовчих курсах в м. Харкові, а в 2009р. вступив на навчання до Дніпропетровської медичної академії.
Перебував у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, закордонний паспорт НОМЕР_2 виданий 28.04.2010р. Від шлюбу з якою має двох дітей.
В 2013 році йому було оформлено посвідку на тимчасове проживання в Україні, у зв'язку із навчанням в інституті нетрадиційної медицини в м.Дніпропетровську. У 2014 році його було відраховано з навчання, у зв'язку з не складанням іспиту.
18 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держаної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №10-16. У вказаній заяві позивач зазначив, що підставою для звернення є те, що у Сирії, у т.ч. у м.Дараа де він проживав йде війна, тому він може бути призваним на військову службу, а також він належить до світської іделології, за віросповіданням - мусульманин-алавіт, і тому його життя знаходиться під ризиком з боку терористичних угрупувань.
Вищезазначену заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 було прийнято до розгляду ГУ ДМС України в Дніпропетровській області 06.06.2016р. та видано позивачеві Довідку про звернення за захистом в Україні №003196.
20 жовтня 2016р та 03 листопада 2016р. уповноваженою посадовою особою ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Поронько О.О. проведено співбесіду з ОСОБА_1, яка відображена у протоколі співбесіди від 20.10.2016р. та протоколі додаткової співбесіди від 03.11.2016р., копії яких наявні в матеріалах справи.
Під час співбесіди в ГУ ДМС в України в Дніпропетровській області, що відображено у Протоколі співбесіди від 20.10.2016р. позивач стверджував, що побоюється повертатися до своєї країни походження у зв'язку з наступними причинами: останній місце проживання в Сирії м.Дараа, де мешкають військовослужбовці та проводяться воєнні дії. Він є військовозобов'язаним, у його країні відбуваються військові дії, за віросповіданням він, як і всі його члени сім'ї мусульманин, алавіт, належить до світської іделології та в разі повернення в країну буде призваний до армії. Терористичні угрупування є сунітами, які не сприймають алавітів, оскільки мають різні ідеології, наприклад алавіти ближче до християн, у сунітів все навпаки. Його дядька, брата вбили лише за те, що вони алавіти, а також вбили двоюрідного брата.
За результатами розгляду матеріалів справи ОСОБА_1 №2016 DP 0010 головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Дніпропетровській області підготовлено письмовий висновок від 24.10.2016р. про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2
У вказаному Висновку зазначено, що інформація з інтернет джерел підтверджує твердження заявника щодо ситуації збройного конфлікту в країні його приналежності, який розпочався у 2011р. і на теперішній час має негативні наслідки для сирійського народу, а також примусової вербовки чоловіків до армії в Сирії.
Під час додаткової співбесіди, що відображено у Протоколі додаткової співбесіди від 03.11.2016р., позивач зазначив, що 07.05.2011р. він приймав участь у мітингу в м.Києві біля посольства Сирії та фотографії із прапором попали до мережі інтернет і також почали надходити погрози, що при поверненні в країну його вб'ють. Позивач не бажає повертатися до Сирії, так як вважає, що його життю може загрожувати небезпека у зв'язку із військовими подіями, але у той же час наголошував на тому, що бажає залишитися в Україні, отримати громадянство, продовжити навчання та працювати, а до Сирії міг би навідатися за сприятливих умов лише у гості.
Висновком Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 20.12.2016 року встановлено за доцільне відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2
У вказаному Висновку від 20.12.2016р. зазначено, що у зв'язку з тим, що умови передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні» пунктом 1 частини 1 статті 1, а саме обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у заявника відсутні, а відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону, заявник не надав обґрунтовані докази щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Рішенням Державної міграційної служби України №662-16 від 28.12.2016р., відповідно до ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на підставі вивчення документів і матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок ГУДМС в Дніпропетровській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону відсутні, вирішено: відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирії ОСОБА_1.

Про означене рішення Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області поінформувало позивача повідомленням від 09.03.2017р. №3-17.

Опитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_10 повідомила, що вона перебувала у цивільному шлюбі та проживала із позивачем з 2010р., він є батьком двох її доньок, але приблизно два роки тому припинили спільне проживання. Офіційно стосунки не оформлювали, по-батькові дітей у свідоцтвах про народження записали з її слів. Також зазначила, що позивач допомагає у вихованні дітей по теперішній час, в тому числі фінансово, та спілкується з ними приблизно раз на тиждень.

Судом також досліджені копії Свідоцтв про народження НОМЕР_3 та НОМЕР_4, які наявні в матеріалах справи, відносно ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 матір'ю яких є ОСОБА_10, батьком зазначений ОСОБА_13, та ОСОБА_14.

Правовий статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення державних гарантій захисту біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з ч.1 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 2 статті 7 вказаного Закону передбачено, що заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Відповідно до ч.7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Абзацом 1 частини 1 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з ч.4 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 7 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Згідно із ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011р. №649 (далі - Правила №649).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

З огляду на викладене, підставами для отримання відповідного статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту для особи, яка звернулась за отриманням такого статусу, є існування реальної загрози стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, існування відповідних передумов для того, щоб особа покинула країну своєї громадянської належності, або не могла чи не бажала повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Проте залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою котра звертається за встановленням статусу біженця , може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

При цьому суд зазначає, що оцінка таким побоюванням обов'язково повинна надаватись компетентним органом з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватись як від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із Резолюцій Ради Безпеки ООН, документів Міністерства закордонних справи України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних державних та неурядових організацій, публікацій в засобах масової інформації і т.і. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило слід використовувати більше ніж одне джерело інформації про країну походження.

Також відповідно до статті 15 Директиви ЄС 2011/95/EU від 13.11.2011p., яка визначає підстави для надання додаткового захисту, як ризик отримання серйозної шкоди у формі: а)смертна кара; в)катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження; с)серйозна особиста загроза життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Так згідно інформації компетентних інформаційних джерел: "Великобританія: Home Office, "Інформація по країні і Керівництво - Сирія: Безпека й гуманітарна ситуація", грудень 2014", рівень насильства в основних містах і районах бойових дій в Сирії перебуває на такому рівні, що існують серйозні підстави вважати, що особа, тільки своєю присутністю там протягом будь-якого відрізка часу, стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує їх життю, або особистої недоторканності. Внутрішнє переміщення в межах Сирії, з метою уникнути ризику невибіркового насильства занадто малоймовірно, щоб відповідати вимогам "можливості" і розумності через дуже обмежену можливість переміщатися і безпечно пересуватися з однієї частини Сирії в іншу, а також непередбачуваність ситуації насильства в області пропонованого переміщення в поєднанні з гуманітарною ситуацією для внутрішньо-переміщених осіб (http://www.refworld.org/docid/5492925f4.html).

По даним міжнародної правозахисної компанії Amnesty International від 05.03.2015 року, урядові війська Сирії продовжують використовувати так звані "бочкові бомби" проти цивільного населення. В доповіді у першу йдеться про ситуацію у м. Алеппо, де тільки в квітні місяці було застосовано 85 "бочкових бомб", які розірвались в школах, лікарнях, мечетях та ринках. Також, за даними Amnesty International, в результаті таких бомбардувань в м. Алеппо у 2014 році загибли 3000 осіб, а по всій Сирії з 2012 року - більш11тисячлюдей.http://world.lb.ua/news/2015/05/06/304123_amnesty_international_osudila.html).

Окрім того, згідно офіційної позиції УВКБ ООН від жовтня 2014 року, на даний момент майже всі райони країни (Сирії) охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково накладаються один на одного; ця ситуація посилюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угрупування "Ісламська держава Іраку і аль-Шама" зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу Сирії і часто вступає у збройні сутички з антиурядовими збройними групами, курдськими силами ("Загонами народної самооборони", ОНБ), а також з урядовими силами. Нанесення авіаційних ударів по цілях в угрупування "Ісламська держава Іраку і аль-Шама" 23.09.2014 року привнесло в конфлікт додатковий ступінь складності. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщенню людей і руйнування інфраструктури країни.(ч.2 Рекомендацій з питань міжнародного захисту щодо осіб, які залишають САР УВКБ ООН від жовтня 2014 року).

Відповідно до ч.4 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, за наявними даними, до квітня 2014 кількість осіб, які загинули в результаті конфлікту, перевищила 191 тисяч осіб. Найбільше число документально зафіксованих випадків смерті було зареєстровано в провінції Риф Дамаск, далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і Хама. Повідомляється, що погіршення стану сирійської системи охорони здоров'я призвело до тисяч смертей від хронічних захворювань, яким можна було запобігти в звичайних умовах, а також до передчасних смертей від звичайно несмертельних інфекційних захворювань, захворювань, що виникають у новонароджених, і недоїдання. Крім того, в результаті конфлікту сотні тисяч людей отримали поранення, які часто призводять до тривалої непрацездатності, а ще більше людей страждають від наслідків психологічних травм, викликаних тим, що вони стали свідками насильства, втрати членів сім'ї.

Згідно ч.31 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, у світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці "на місці" (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

Викладене спростовує твердження відповідача щодо відсутності у позивача підстав для надання йому захисту в Україні через те, що він виїхав з Сирії на навчання, а не через переслідування чи загрозу його життю, оскільки підстави для надання позивачу захисту в Україні виникли вже під час його перебування в Україні, тобто є біженцем "на місці".

Відповідно до ч.34 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, враховуючи актуальність даного питання на тлі збільшення навантаження на сусідні з Сирією держави і відновлення припливу біженців, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами Сирії, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності.

Згідно ч.36 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, солідарність може і повинна виражатися за допомогою забезпечення належного звернення та захисту відносно малих груп сирійців, які прибувають безпосередньо з Сирії, через країни регіону або морем в більш віддалені країни, а також за допомогою надання їм доступу на територію і до оперативних і справедливим процедурам розгляду клопотань про надання притулку. Необхідні великодушні підходи до захисту, що виражаються в незастосування санкцій до тих, хто прибуває без документів, що засвідчують особу (або іншим неправомірним чином), і в високому рівні позитивних рішень за клопотаннями про статус біженця поряд з наданням супутніх прав.

У розділі І Рекомендацій УВКБ ООН від лютого 2017 року зазначається (мовою оригіналу): «Конкретная информация по вопросу отношения к лицам, возвращающимся в Сирию, встречается редко. Источники сообщают, что в отношении таких лиц проводится расследование в пункте въезда (на границе, в аэропорту) с целью установления, не объявлены ли они в розыск по причинам, связанным с угрозой национальной безопасности (в том числе, на предмет причастности к преступлениям, реальной или предполагаемой антиправительственной деятельности, политических взглядов, контактов с политической оппозицией за рубежом, призыва на военную службу и т. д.).

Другие категории граждан, для которых требуется разрешение на выезд: мужчины призывного возраста от 18 до 42 лет должны иметь разрешение от военкомата для того, чтобы выехать из Сирии на законных основаниях. По информации, имеющейся в УВКБ ООН, на практике это также распространяется на тех, у кого есть действительное разрешение об освобождение от службы в армии (например, на основании медицинского заключения) или кому предоставлена отсрочка на несение воинской службы (например, студенты вузов). По истечении отсрочки они должны вернутся для прохождения срочной военной службы. По имеющейся информации, в случае если они не возвращаются в указанный срок, они расцениваются как лица, уклоняющиеся от воинской обязанности».

Пунктами 2, 3 розділу ІV Рекомендацій УВКБ ООН від лютого 2017 року зазначається (мовою оригіналу): «По имеющейся информации, мужчинам и мальчикам в возрасте от 12 лет из подконтрольных оппозиционным силам районов в случае их задержания правительственными войсками грозят аресты и насильственные похищения, пытки и внесудебные казни на основании их предполагаемого участия в военных действиях против правительства, предполагаемой помощи вооруженным формированиям или, в общем, предполагаемых антиправительственных взглядов. Аресты часто производятся под предлогом того, что мужчина является выходцем из района, связанного с оппозиционными силами.

Прямые нападения на всех без исключения гражданских лиц, блокады и отказ в доступе к гуманитарной помощи, а также нападения на медицинские учреждения и их персонал переросли в отработанную схему насилия, применяемого сирийскими правительственными войсками. Как сообщается, применение оружия сирийскими правительственными войсками носит массовый неизбирательный характер, и включает в себя артобстрелы, авиаудары, применение бочковых бомб, зажигательных и кассетных боеприпасов и химического оружия. В своих Рекомендациях по рассмотрению ходатайств на получение статуса беженца в связи военной службой УВКБ ООН констатировал, что признание права индивидуума протестовать против военной службы на том основании, что служба в армии означала бы участие в деятельности, которая является нарушением международного гуманитарного, уголовного права или прав человека, и предоставление статуса беженца в таких случаях, не противоречит логике, лежащей в основе положений об исключении Конвенции 1951 года».

Отже, існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

Таким чином, позивач, який підлягає призову на військову службу як військовозобов'язаний, але не бажає брати участь у військовому конфлікті, у разі повернення на батьківщину буде розглядатися сирійською владою як противник режиму, тобто зазнаватиме переслідувань, разом з тим визнання права індивідума виражати спротив проти військової служби в армії на тій підставі що служба в армії означала б участь в діяльності, яка є порушенням міжнародного гуманітарного та кримінального права і прав людини і надання статусу біженця в таких випадках відповідає як вимогам Конвенціїї 1951 року так і Рекомендаціям УВКБ ООН від лютого 2017 року.

Також згідно Рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту осіб , які залишають територію Сирійської Арабської Республіки, Редакція 2015р. зазначено. « до осіб які підпадають в групи ризику : - прибічники сирійського уряду або особи які вважаються такими; - члени релігійних груп, в тому числі суніти, алавіти, шиїти - двунадесятники, друзи, християни», при цьому інформація по особі позивача підпадає під кожну з указаних груп ризику.

Крім того, з аналізу останніх інформаційних матеріалів ЗМІ вбачається, що територія м. Дараа, звідки походить позивач, знаходиться під перехресним вогнем силовиків, в тому числі, часто піддається ракетним та мінометним обстрілам, що призводить до масової загибелі людей.

Отже, загальновизнаним офіційними документами, підтверджуються обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій не змінилась під час його перебування в Україні.

Тлумачення поняття «загрози тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання» дає у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, практику якого згідно зі статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ як джерело права.

Так, у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28 червня 2011 року) суд дійшов висновку, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241), а також зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Ситуації у Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну, оскільки сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

При цьому, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним, й таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в особи на момент її звернення за захистом.

Разом з тим, звертаючись в Україні за захистом, позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні, які, в свою чергу, відповідач не визнав неправдоподібними або такими, що суперечать конкретній та загальній інформації за справою позивача.

Доводи відповідача, що рішення Європейського суду з прав людини не стосується біженців з Сирії, а тому не має відношення до позивача, суд не бере до уваги, оскільки в країні походження позивача іде громадянська війна, і тому наведений вище висновок Європейського суду з прав людини підлягає застосуванню до осіб, що покидають Сирію.

Побоювання позивача, як військовозобов'язаного повернутися до своєї країни, де відбуваються військові дії, як порушують норми міжнародного права, ґрунтуються не тільки на власному досвіді, але й на досвіді інших людей, а саме рідних, друзів та інших членів тієї ж соціальної групи - алавіт, що вбачається із протоколів співбесіди, а також інтернет джерел.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Свідчення, які надавав позивач, містять підстави існування реальної загрози його життю, безпеці чи свободі в разі повернення до країни походження, тобто Сирії.

За викладених обставин, суд вважає абсолютно необґрунтованим посилання органу міграційної служби у висновку стосовно позивача на те, що військові дії у країні громадянської належності не є підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також на те, що заявник не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, оскільки вищенаведена інформація по країні походження навпаки, підтверджує реальність такого ризику.

Також, відповідач не врахував і ту обставину, яку сам зазначає у своїх висновках, що військові дії на території Сирії та рідного міста позивача - Дараа проводяться по теперішній час, чим не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє висилання осіб у країну, з ситуацією громадянської війни (військового конфлікту) яка може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. (Рішення ЄСПЧ у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28 червня 2011 року).

Враховуючи висновки УВКБ ООН щодо ситуації в Сирії, які викладені у Рекомендаціях з питань міжнародного захисту стосовно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку за жовтень 2014 року, за лютий 2017 року, суд зазначає що позивач який підлягає призову на військову службу як військовозобов'язаний, але не бажає брати участь у військовому конфлікті, у разі повернення на батьківщину буде розглядатися сирійською владою як противник режиму, тобто зазнаватиме переслідувань, разом з тим визнання права індивідума виражати спротив проти військової служби в армії на тій підставі що служба в армії означала б участь в діяльності, яка є порушенням міжнародного гуманітарного та кримінального права і прав людини та надання статусу біженця в таких випадках відповідає як вимогам Конвенції 1951 року так і Рекомендаціям УВКБ ООН від лютого 2017 року.

Також суд звертає увагу на письмовий висновок від 24.10.2016р. ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, за результатами розгляду матеріалів справи ОСОБА_1 №2016 DP 0010, копія якого міститься в матеріалах справи, про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно якого також зазначено, що інформація з інтернет джерел підтверджує твердження заявника щодо ситуації збройного конфлікту в країні його приналежності, який розпочався у 2011р. і на теперішній час має негативні наслідки для сирійського народу, а також примусової вербовки чоловіків до армії в Сирії, який безпідставно не взятий до уваги при винесенні остаточного оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України №662-16 від 28.12.2016р.

Крім того, при прийняті рішення судом враховані пояснення свідка ОСОБА_10, щодо наявності у позивача двох дітей ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3, з якими останній спілкується та бере участь у їх вихованні.

Таким чином, серед фактів, повідомлених позивачем та з урахуванням вищенаведеної інформації по країні походження, суд вбачає підстави для надання позивачу захисту в Україні відповідно до умов, передбачених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За таких обставин, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, призвело до прийняття протиправного рішення щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 2 статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі вищевикладеного та з врахуванням того, що відповідачем не було доведено суду правомірності прийнятого рішення №662-16 від 28.12.2016р., відповідач діяв без урахування фактичних обставин справи, що призвело до порушення прав позивача, у зв'язку з чим, позовні вимоги про скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №662-16 від 28.12.2016р. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а порушене право захисту шляхом зобов'язання відповідача повторно, з урахуванням висновків цього рішення суду, розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення, у зв'язку з чим, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №662-16 від 28.12.2016р.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до положень Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» з урахуванням висновків даного рішення.

Постанова суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст.186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Судді Н.В. Турлакова С.В. Прудник В.В. Чорна