Справа № 338/1020/16-а
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2018-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 рокуЛьвів№ 876/300/18

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Затолочного В.С., Сапіги В.П.

при секретарі судового засідання: Дутка І.С.

за участі позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника третьої особи: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу третьої особа ОСОБА_4 на постанову Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 11.12.2017 року (постанова ухвалена о 16:41 хв. у смт. Богородчани судом у складі головуючого судді Битківський Л.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Манявської сільської ради, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення сесії сільської ради про надання дозволу на складання проекту землеустрою,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Манявської сільської ради, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення сесії Манявської сільської ради Богородчанськго району Івано-Франківської області від 07.02.2014 року № 580-23/2014 стосовно надання дозволу гр. ОСОБА_4 на складання проекту землеустрою, щодо відведення земельних ділянок загальною орієнтовною площею 0,60 га.

Позивач позовні вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 постійно проживав і був зареєстрованим у АДРЕСА_1. З радянських часів його батьки, а після їх смерті він були користувачами кількох земельних ділянок орієнтовною площею 0,57 га. Рішенням сесії Манявської сільської ради від 30.11.1993 року, жителям села Манява було передано у приватну власність земельні ділянки, які перебували у їх користуванні. В тому числі ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування господарських будівель і споруд та 0,55 га для ведення особистого підсобного господарства передано позивачу. У зв'язку з виїздом у 1996 році на роботу у Сумську область він прописав до свого господарства племінника ОСОБА_5 У 2010 році повернувся у село і продовжував проживати і користуватись землею. В 2012 році ОСОБА_5, який фактично не проживав у його господарстві, помер. З того часу у житловому будинку проживав і господарював він сам. В 2014 році з його згоди за проханням родичів була зареєстрована дочка його племінниці ОСОБА_4, яка в будинку в дійсності ніколи не проживала. У червні 2016 року племінниця з дочкою прийшли до нього в господарство, вчинили з ним скандал і заявили про те, що усе господарство і земельні ділянки належить уже їм. Тоді ж у сільській раді довідався, що сесією сільської ради 07.02.2014 року прийнято рішення про надання дозволу ОСОБА_4 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 0,60 га. Вважає, що приймаючи дане рішення, сесія сільської ради діяла незаконно, оскільки ОСОБА_4 немає жодних прав на приватизацію земельних ділянок, які знаходяться у його користуванні, в тому числі належним йому на праві власності житловим будинком, який він успадкував після смерті батьків. Рішенням від 28.07.2016 року, відмовивши у наданні йому дозволу на приватизацію земельних ділянок площею 0,07 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 0,32 га, 0,03 га, 0,09 га по вул.Коцюбинського, сесія сільської ради підтвердила, що саме на вказані ділянки було надано дозвіл ОСОБА_4 складати проекти землеустрою. Позивач просив позов задоволити.

Постановою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 11.12.2017 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення сесії Манявської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області від 07.02.2014 року №580-23/2014 «Про заяву ОСОБА_4».

Постанову суду першої інстанції оскаржила третя особа ОСОБА_4. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням сесії Манявської сільської ради від 07.02.2014 року № 580-23/2014 надано дозвіл ОСОБА_4 на складання проекту землеустрою, щодо відведення земельних ділянок загальною орієнтовною площею 0,60 га, а саме:

-орієнтованою площею 0,07 га в с.Манява по вул.Вільна для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

-орієнтовною площею 0,09 га в АДРЕСА_2 для ведення особистого селянського господарства;

-орієнтовною площею 0,32 га в АДРЕСА_2 для ведення особистого селянського господарства;

-орієнтовною площею 0,03 га в АДРЕСА_2 для ведення особистого селянського господарства;

-орієнтовною площею 0,09 га в АДРЕСА_2 для ведення особистого селянського господарства.

Як вбачається з рішення сесії Манявської сільської ради від 28.07.2016 року № 113-5/2016 надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки на умовах безоплатної передачі у власність орієнтованою площею 0,09 га у АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель, що знаходяться в користуванні громадян, категорія земель - сільськогосподарські землі, угіддя-рілля, розташована в межах населеного пункту, неосушена. Одночасно цим рішенням відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на приватизацію земельних ділянок, а саме :

-0,07 га в с.Манява, по вул.Вільна, 22 для будівництва та обслуговування житлового будинку;

-трьох ділянок площею 0,32 га; 0,03 га; 0,09 га по вул. Коцюбинського для ведення особистого селянського господарства у зв'язку з тим, що рішенням сесії Манявської сільської ради від 07.02.2014 року № 580-23/2014 ОСОБА_4 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення цих же земельних ділянок.

Згідно погосподарських книг Манявської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області у них відображено дані земельно-кадастрового обліку відповідно до якого за господарством ОСОБА_6 (батька позивача) станом на 1986 рік числилось всього 0,57 га.

Членами господарства були ОСОБА_7 (мати позивача), сам позивач та його дружина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_7

Відтак, головою двору став позивач ОСОБА_1, який продовжував користуватись земельними ділянками тією ж площею, про що свідчать записи у погосподаських книгах до 1993 року.

Частиною 5 ст.20 Земельного кодексу УРСР (1970р) було передбачено право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Судовою колегією апеляційного суду встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням сесії Манявської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області від 30.11.1993 року «Про розгляд заяв жителів села на приватизацію землі» ОСОБА_1 передано в приватну власність земельні ділянки: площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і для ведення підсобного господарства площею 0,55га. (а.с.149-176 (161)).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК України (1990р) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року.

Однак, дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок».

Згідно п. 3 Декрету право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-31цс12.

За таких обставин, приймаючи рішення від 07.02.2014 року №580-23/2014 «Про заяву ОСОБА_4», якою їй надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 0,60 га сесія селищної ради діяла протиправно, оскільки не врахувала згаданого вище рішення від 30.11.1993 року, яким попередньо передала ОСОБА_1 у приватну власність ті ж земельні ділянки.

Відтак, рішенням сесія сільської ради фактично позбавила позивача можливості зареєструвати своє право власності на землю.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу третьої особа ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 11.12.2017 року у справі №338/1020/16-а - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

На Постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді В. С. Затолочний
В. П. Сапіга
Повне судове рішення складено 14.03.2018 року