Справа № 808/116/18
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2018-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

01 березня 2018 року 11:04Справа № 808/116/18 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Бойченко Ю.П., за участю секретаря судового засідання Гавриленко А.О. та представників

позивача: Білюшова В.М.

відповідача: Корольова О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління

автомобільних шляхів»

до Головного управління ДФС у Запорізькій області

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

09 січня 2018 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління автомобільних шляхів» (далі - позивач або КП «ЕЛУАШ) до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач, контролюючий орган або ГУ ДФС у Запорізькій області), в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати у повному обсязі податкове повідомлення-рішення від 28.12.2017 №.

Ухвалою від 15 січня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №808/116/18 та призначено підготовче засідання на 31 січня 2018 року, о 16 год. 30 хв.

Ухвалою суду від 31 січня 2018 року відкладено підготовче засідання на 01 березня 2018 року, 10 год. 00 хв.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесене відповідачем на підставі висновків акту перевірки №709/08-01-14-11/03345018 від 12.12.2017 про нереальність придбання КП «ЕЛУАШ» палива А-92 у ТОВ «Компанія «Відіс» у березні - травні 2015 року.

Проте, позивач не погоджується із такими висновками акту перевірки та відповідно оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки за змістом акту перевірки, відповідачем не проводилися зустрічні звірки як контрагента позивача, так і його постачальників, проте, відповідач вказав на нереальність господарських операцій між позивачем та його прямим контрагентом. Разом з тим, у позивача наявні та до перевірки надавалися всі необхідні документи первинного бухгалтерського обліку по операціям з ТОВ «Компанія «Відіс» за березень - травень 2015 року, до яких відповідачем не висунуто жодного зауваження.

Окрім того, висунуті відповідачем зауваження до товарно-транспортних накладних, а саме щодо не заповнення в них таких граф, як густина, температура та маса нафтопродукту, позивач вважає недоречними, оскільки він не є відповідальним за заповнення товарно-транспортник накладних, адже не є постачальником. Також вказує, що товарно-транспортні накладні не є документами первинного бухгалтерського обліку, а є підтвердженням лише факту перевезення товару.

Окрім того позивач вказав на невідповідність висновків акту перевірки вимогам законодавства та на наявність судового рішення в адміністративній справі, яким надано правову оцінку висновкам контролюючого органу щодо відсутності фактичного здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Компанія «Відіс» у березні - травні 2015 року.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву (вх. №4034 від 07.02.2018), в якому вказав, що в березні та квітні 2015 року ТОВ «Елітспорт» по відношенню до ТОВ «Компанія «Відіс» виступало постачальником бензину А-92. Контролюючим органом було отримано податкову інформацію з питань проведення фінансово-господарських операцій з ТОВ «Елітспорт», відповідно до якої встановлено нереальність придбання ідентифікованого товару (палива А-92), введення в обіг якого (первинний продаж) не підтверджується фактом (законним джерелом) реального походження цих товарів (відсутнє дійсне формування активу) у попередніх ланках ланцюга його продажу та встановлені факти маніпулювання податковою звітністю шляхом надання податкової вигоди для третіх осіб та приймання участі у схемах ухиляння від сплати податків. Отже, господарські операції між ТОВ «Елітспорт» та контрагентами не підтверджуються. Окрім того, в травні 2015 року ТОВ «ТК Єврологістік» по відношенню до ТОВ «Компанія «Відіс» виступало постачальником бензину А-92.

Також відповідач вказав на недоліки у заповненні товарно-транспортних накладних по операціям з постачання в адресу позивача бензину А-92.

За таких обставин просить відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Фіксування судового процесу здійснювалось за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу «Акорд».

У судовому засіданні 01 березня 2018 року на підставі ст. 250 КАС України судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Експлуатаційне лінійне управління автомобільних шляхів» () зареєстроване в якості юридичної особи та перебуває на податковому обліку в Запорізькій об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області.

У період з 22 листопада 2017 року по 05 грудня 2017 року посадовою особою ГУ ДФС у Запорізькій області було проведено позапланову документальну перевірку КП «ЕЛУАШ» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на прибуток за період з 01.01.2015 по 30.06.2015, результати якої викладені в акті перевірки №709/08-01-14-11/03345018 від 12.12.2017.

За результатами перевірки відповідач дійшов висновку про порушення позивачем вимог ст. 1, ст. 9 Закону України від 16.07.1999 №996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»; п. 12 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» (затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 січня 2000 року за №27/4248); п. 3 р. ІІ Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 25 «Фінансовий звіт суб'єкта малого підприємництва» (затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 25 лютого 2000 року №39, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 березня 2000 року за №161/4382); ст. 134, п. 135.1 ст. 135, пп. 140.4.2 п. 140.4 ст. 140 Податкового кодексу України за підсумками чого встановлено завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за 1 півріччя 2016 року на загальну суму 546 340 грн.

КП «ЕЛУАШ» було подано до контролюючого органу заперечення на акт перевірки №709/08-01-14-11/03345018 від 12.12.2017, які залишено без задоволення листом ГУ ДФС у Запорізькій області від 26.12.2017 №21693/10/08-01-14-11-08.

28 грудня 2017 року ГУ ДФС у Запорізькій області у відношенні КП «ЕЛУАШ» на підставі висновків акту перевірки №709/08-01-14-11/03345018 від 12.12.2017 прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за 1 півріччя 2016 року у розмірі 546 340 грн.

Позивач, не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням контролюючого органу, звернувся до суду із даним позовом.

Як вбачається зі змісту вищевказаного акту перевірки, підставою для невизнання сум витрат за 1 півріччя 2016 року став висновок контролюючого органу про відсутність фактичного здійснення господарських операцій з постачання бензину А-92 між позивачем та його контрагентом - ТОВ «Компанія «Відіс». Даний висновок обґрунтовано наступним: 1) в липні 2016 року фахівцями Запорізької ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області проведено документальну виїзну перевірку КП «ЕЛУАШ», за результатами якої складено акт від 03.08.2016 №62/08-29-14-00-05/03345018, в ході якої досліджувалися, в тому числі й, операції КП «ЕЛУАШ» з ТОВ «Компанія «Відіс» за березень - травень 2015 року. Перевіркою не підтверджено податковий кредит з ПДВ на загальну суму 116 253 грн. Так, від ДПІ у Шевченківському районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області отримано податкову інформацію по ТОВ «Компанія «Відіс» з питань проведення фінансово-господарських операцій з ТОВ «Елітспорт» за березень, квітень, травень 2015 року, відповідно до якої встановлено нереальність придбання ідентифікованого товару (палива А-92), введення в обіг якого (первинний продаж) не підтверджується фактом (законним джерелом) реального походження цих товарів (відсутнє дійсне формування активу) у попередніх ланках ланцюга його продажу та встановлені факти маніпулювання податковою звітністю шляхом надання податкової вигоди для третіх осіб та приймання участі у схемах ухиляння від сплати податків. Господарські операції між ТОВ «Елітспорт» та контрагентами не підтверджуються стосовно врахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності необхідних трудових ресурсів, транспортних засобів та іншого майна, які є економічно необхідними для здійснення такої діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської, економічної діяльності, технічного персоналу, основних фондів і транспортних засобів; 2) у товарно-транспортних накладних, виписаних ТОВ «Елітспорт» та ТОВ «ТК Єврологістік» в адресу ТОВ «Компанія «Відіс» та ТОВ «Компанія «Відіс» в адресу КП «ЕЛУАШ» вказано пункт навантаження - м. Запоріжжя, що унеможливлює встановлення звідки саме транспортувалося паливо. Також не заповнені такі пункти як «густина нафтопродукту», «температура нафтопродукту (нафти)», «маса нафтопродукту (нафти)».

Проте суд не може погодитися із такими висновками відповідача та вважає за необхідне зазначити наступне.

Під час розгляду справи судом встановлено, що між позивачем і ТОВ «Компанія «Відіс» укладено договір поставки №24/2014 від 24.03.2014, за умовами якого постачальник (ТОВ «Компанія «Відіс») зобов'язується передати, а покупець (КП «ЕЛУАШ») прийняти й оплатити нафтопродукти: бензин А-80, А-92, А-95, дизельне паливо (надалі - товар), відповідно до накладних, на умовах, передбачених даним договором (а.с.87-88).

На підтвердження виконання умов цього договору до матеріалів справи надано податкові накладні (а.с.94, 100, 106, 112, 118), видаткові накладні (а.с. 90, 96, 102, 108, 114).

Оплата за поставлений товар здійснювалася КП «ЕЛУАШ» шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок ТОВ «Компанія «Відіс» згідно з платіжними дорученнями: №81 від 20.03.2015 на суму 199 920 грн.; №89 від 24.03.2015 від 24.03.2015 на суму 398 752 грн.; №118 від 15.04.2015 на суму 294 255 грн.; №137 від 29.04.2015 на суму 381 591 грн.; №164 від 21.05.2015 на суму 291 183 грн.

Додатково до матеріалів справи на підтвердження реальності здійснення господарських операцій надано паспорти та сертифікати відповідності на бензин А-92.

На підтвердження факту поставки товару до матеріалів справи надано товарно-транспортні накладні на відпуск нафтопродуктів (нафти) (а.с. 91, 97, 103, 109, 115)

На підтвердження оприбуткування придбаного товару на складі надано прибуткові накладні (89, 95, 101, 107, 113).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи суд виходить із наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України №2755-VI від 02.12.2010 (надалі - ПК України). Зокрема ПК України визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (абз. 1 п. 1.1 ст. 1 ПК України).

Згідно з пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Пунктом 44.1 ст.44 ПК України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

За змістом п.135.2 ст.135, п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування та доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат та отримання ним доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пункт 138.1 ст.138 ПК України визначає витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, які складаються, зокрема, із витрат операційної діяльності. У п.138.1.1 цієї ж статті визначено, що такі витрати включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати, які беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 ст.140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Підпунктом 139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України передбачено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Таким чином витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку та відповідно витрат платника податків.

Суд зазначає, що, відповідно до ч.2 ст.74 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-ХІV) визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а його статтею 3 передбачено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону № 996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена також в пп.1.2 п.1, пп.2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704 (далі - Положення), первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 вказаного Закону та п.2.4 Положення, первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок. Крім того, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Згідно з ст. 1 Закону № 996-ХІV, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції - дії або події, що спричинили реальні зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, тобто майновому стані платника податків.

Суд зазначає, що оглянуті первинні документи містять назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції; первинні документи виписані реально існуючими на час вчинення угоди суб'єктами права.

Тобто, надані первинні бухгалтерські документи по формі та за змістом відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та Положення.

Необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту та відповідно понесених витрат до складу витрат господарської діяльності для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток є факт придбання товарів та послуг із метою використання їх в господарській діяльності.

Суд вважає за необхідне зазначити, що усі придбані товари відповідають напрямку господарської діяльності позивача. Отже, укладання договору з ТОВ «Компанія «Відіс» безпосередньо пов'язано з господарською діяльністю позивача.

Документи, які надані позивачем, суд вважає достатніми та такими, що підтверджують факт придбання товару у контрагента, використання його у власній господарській діяльності, та настання змін в майновому стані платника податків.

Таким чином, суд дійшов висновку, що наявність первинних документів є достатньою підставою для відображення вказаних операцій в бухгалтерському обліку, а оскільки дані податкового обліку базуються на даних бухгалтерського обліку, висновок відповідача щодо незаконності віднесення сум витрат до складу витрат господарської діяльності для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток є необґрунтованим, що виключає наявність підстав для висновку про відсутність фактичного здійснення господарських операцій.

Суд відхиляє посилання контролюючого органу на зібрану податкову інформацію щодо постачальників контрагента позивача ТОВ «Компанія «Відіс», виходячи із наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Відповідно до ч. 1 ст. 67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

КП «ЕЛУАШ» не наділене повноваженнями здійснювати контроль та перевірку господарської діяльності своїх контрагентів, та не має можливості перевіряти обставини ведення їх господарської діяльності. Суд зазначає, що платник податків, який правильно застосовує норми податкового права, не повинен залежати у своїх правовідносинах з державною від іншого платника податків, який ці норми порушує.

Дефектність та наявність ознак фіктивності контрагента платника податків сама собою не свідчить про обізнаність платника податків із протиправним характером діяльності його контрагента або про дефектність самих господарських операцій, а відтак не є вичерпним доказом при встановленні реальності або нереальності господарської операції, наявності або відсутності в ній ділової мети, яка за змістом пп. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14 ПК передбачає обов'язкову спрямованість будь-якої операції на отримання позитивного економічного ефекту.

Як свідчать матеріали справи, контрагент позивача на час вчинення господарських операцій мав чинний статус платників ПДВ, повідомлень про відсутність за місцезнаходженням до ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено, тому суд виходить з того, що наведені в акті перевірки, рівно як і в запереченнях відповідача проти адміністративного позову, доводи щодо неспроможності контрагента позивача здійснювати певні види господарської діяльності відповідачем як суб'єктом владних повноважень суду не доведені та не підтверджені жодними доказами.

Також не приймаються до уваги судом й посилання відповідача на результати аналізу ЄРПН по постачальникам контрагента позивача, оскільки процес аналізу інформаційних баз даних ДФС України та ЄРПН є формальним рівнем податкового контролю, на стадії якого податковий орган фактично порівнює задекларовані контрагентами кореспондуючі суми податкових зобов'язань й податкового кредиту з метою оперативного виявлення платників, що підлягають документальній перевірці. Зазначений етап контрольно-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання і аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника, адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджується податковим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податку.

В даному випадку до перевірки, рівно як і до суду, надано весь необхідний перелік документів первинного бухгалтерського обліку, що свідчать про реальність вчинення господарських операцій між підприємствами та про настання змін в майновому стані позивача, що само по собі спростовує висновки контролюючого органу про фіктивність таких операцій.

Окрім того, суд звертає увагу на недоречні зауваження контролюючого органу до товарно-транспортних накладених та зазначає таке.

Товарно-транспортна накладна є єдиним для всіх учасників транспортного процесу юридичним документом, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку.

Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 й зареєстровані в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568 (далі - Правила №363), визначають права, обов'язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - Перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - Замовників.

Відповідно до п.п. 11.4-11.6 глави 11 вказаних Правил, товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом). Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри.

Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.

Отже, за змістом вказаних норм, товарно-транспортну накладну складає вантажовідправник й після прийняття вантажу водій (експедитор) підписує всі її екземпляри.

Отже, за змістом вказаних норм, ТТН складає вантажовідправник й після прийняття вантажу водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. За таких обставин суд зазначає, що оскільки КП «ЕЛУАШ» не є ані вантажовідправником, ані перевізником, воно не складає ТТН, тому позбавлене можливості впливати на її заповнення третіми особами. А тому й не може нести відповідальність за деякі її дефекти.

Хибним є й висновок контролюючого органу про отримання позивачем активу у вигляді товару невідомого походження, що вважається безоплатно отриманим.

За визначенням пп. 14.1.13 п. 14.1 ст. 14 ПК України, безоплатно надані товари, роботи, послуги:

а) товари, що надаються згідно з договорами дарування, іншими договорами, за якими не передбачається грошова або інша компенсація вартості таких товарів чи їх повернення, або без укладення таких договорів;

б) роботи (послуги), що виконуються (надаються) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості;

в) товари, передані юридичній чи фізичній особі на відповідальне зберігання і використані нею.

Під час розгляду справи не встановлено укладання позивачем договорів дарування, інших договорів, за якими не передбачається грошова або інша компенсація вартості товарів: палива А-92, чи їх повернення, або отримання позивачем таких товарів без укладення таких договорів.

Не встановлено також й факту передавання позивачеві на відповідальне зберігання палива А-92 та використання їх позивачем.

Напроти, під час розгляду справи судом встановлено факт сплати позивачем грошових коштів за отримані товари.

Окрім того, зміст акту перевірки №709/08-01-14-11/03345018 від 12.12.2017 свідчить, що фактично його висновки обґрунтовані висновками акту перевірки від 03.08.2016 №62/08-29-14-00-05/03345018.

З цього приводу суд зазначає таке.

Під час розгляду справи судом встановлено, що в провадженні Запорізького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа №808/2565/16 за позовом КП «ЕЛУАШ» до Запорізької ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №400 від 19.08.2016, винесеного на підставі висновків акту перевірки від 03.08.2016 №62/08-29-14-00-05/03345018, в тому числі й, щодо відсутності фактичного здійснення гсоподарських операцій між КП «ЕЛУАШ» та ТОВ «Компанія «Відіс» за період березень - травень 2015 року з постачання палива А-92.

Так, за результатом розгляду вищевказаної справи Запорізьким окружним адміністративним судом ухвалено постанову від 22.03.2017, якою задоволено позовні вимоги й визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення №400 від 19.08.2016.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.06.2017 у вищевказаній справі апеляційну скаргу Запорізької ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В ході розгляду вищевказаної справи суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, вказав на безпідставність висновків контролюючого органу щодо відсутності фактичного здійснення господарських операцій з постачання палива А-92 між позивачем та його контрагентом ТОВ «Компанія «Відіс» в періоді березень - травень 2015 року. Суд вказав, що наявність первинних документів є достатньою підставою для відображення вказаних операцій в бухгалтерському обліку, а оскільки дані податкового обліку базуються на даних бухгалтерського обліку, висновок відповідача щодо незаконності віднесення сум ПДВ до складу податкового кредиту є необґрунтованим, що зумовлює відсутність підстав для висновку про відсутність фактичного здійснення господарських операцій. Судом були досліджені документи первинного бухгалтерського обліку КП «ЕЛУАШ» по взаємовідносинам з його контрагентом ТОВ «Компанія «Відіс» в періоді березень - травень 2015 року та зроблено висновок, що надані документи є достатніми та такими, що підтверджують факт придбання КП «ЕЛУАШ» товару у контрагентів, в тому числі й у ТОВ «Компанія «Відіс».

Згідно з ч. 4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Наведеною нормою КАС України встановлено преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене ч. 4 ст. 78 КАС України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов'язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Отже, за змістом ч. 4 ст. 78 КАС України, учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Водночас передбачене ч. 4 ст. 78 КАС України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених ч. 4 ст. 78 КАС України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 90 КАС України.

Відповідачем не наведено жодної обставини та не надано жодного належного та допустимого доказу на спростування встановлених преюдиційних фактів щодо господарських операцій КП «ЕЛУАШ» та ТОВ «Компанія «Відіс» з постачання палива А-92 в березні - травні 2015 року.

Згідно з ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що висновок про порушення позивачем податкового законодавства, зроблений відповідачем в акті перевірки, є необґрунтованим та недоведеним, у зв'язку з чим спірне податкове повідомлення-рішення, прийняте відповідачем на підставі встановлених актом перевірки порушень, є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності..

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність необхідної сукупності підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління автомобільних шляхів» задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області від 28 грудня 2017 року №.

3. Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 8195 (вісім тисяч сто дев'яносто п'ять) гривень 10 копійок присудити на користь Комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління автомобільних шляхів» (69035, м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, буд. 23, ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області (пр. Соборний, 166, м. Запоріжжя, 69107, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено 12.03.2018.

Суддя Ю.П. Бойченко