Справа № 815/6828/17
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2018-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6828/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхтенко Л.Р., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІН, місце проживання: Ізраїль, АДРЕСА_1) до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (, місцезнаходження: 65121, м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова,4а) про зобовязання провести поновлення та виплату пенсії за віком Позивачу з 07.10.2009 року шляхом призначення її знову відповідно до норм Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів,-

ВСТАНОВИВ:

До суду 26 грудня 2017 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про зобовязання провести поновлення та виплату пенсії за віком Позивачу з 07.10.2009 року шляхом призначення її знову відповідно до норм Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі з проведення індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є громадянкою України, яка отримувала пенсію за віком, у 2000 році виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де стала на консульській облік. Однак, із дати виїзду за кордон їй, як громадянці України, всупереч норм Конституції України та приписів Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року за № 25-рп/2009 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» було припинено виплату пенсії за віком (окрім виплаченого авансу в сумі пенсії за 6 місяців). Зокрема, даним Рішенням Конституційного Суду України, починаючи з 07 жовтня 2009 року встановлено законне право всіх без виключень українських пенсіонерів, які проживають за межами України, на отримання заробленої в Україні пенсії (в тому числі поновлення виплати пенсії за віком).

Представник позивача звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії, на що отримав відмову, таким чином, позивач просить поновити йому виплату пенсії.

Під час підготовчого провадження, у встановлений судом строк, відповідач подав до суду відзив на позовну заяву (вхід. №1891/18 від 23.01.2018 року) та належним чином засвідчені копії документів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, згідно з яким позовні вимоги не визнав повністю та просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позовні вимоги позивача є протиправними та необґрунтованими.

Зокрема, заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що ОСОБА_1 не перебуває на обліку в управлінні та пенсію не отримує, оскільки позивач у 2000 році виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, органам пенсійного фонду України передані діючі пенсійні справи та архівні пенсійні справи, закриті протягом трьох років, при цьому пенсійні справи, закриті за попередні роки залишились на зберіганні в органах праці та соціального захисту населення.

Окрім того, відповідач зазначив, що відмовляючи у поновленні виплати пенсії позивачу, керувався відсутністю укладеного договору між Україною та Ізраїлем про пенсійне забезпечення громадян України, які проживають на території Ізраїль.

Також, відповідач зазначив, що заява про призначення/перерахунок пенсії подається особисто заявником безпосередньо до пенсійного органу за місцем проживання або законним представником заявника за місцем проживання (реєстрації) заявника, іноземні громадяни або особи без громадянства також подають посвідку на постійне проживання.

Крім того, на думку відповідача, враховуючи те, що положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визнано неконституційними рішенням Конституційного суду України №25-пр/2009 від 07.10.2009 року, зазначене рішення суду поширюється на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року.

В свою чергу, позивач подав до суду відповідь на відзив (вхід. № 5469/18 від 26.02.2018 року), в якому не погодився із доводами відповідача та наполягав на задоволенні своїх позовних вимог.

19 лютого 2018 року, ухвалою суду, що занесена до протоколу судового засідання, підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 27 лютого 2018 року.

На судове засідання, призначене на 27 лютого 2018 року представник позивача не заявився, подавши до суду 22 січня 2018 року (вхід. №ЕП350/18) заяву про розгляд справи без участі позивача або його представників.

Також на судове засідання не зявився представник відповідача, подавши до суду 23.02.2018 року клопотання (вхід. №ФП/50/18 та №5380/18) про розгляд справи, призначений на 27 лютого 2018 року без участі представника відповідача.

Згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З цих підстав, суд вирішив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон АМ 647627 (а.с.37-54).

02.10.1996 року ОСОБА_1 призначено пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням позивача №125884 (а.с.55-56).

02.10.2000 року ОСОБА_1 виїхала з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль (а.с.39).

28 липня 2017 року уповноважений представник клієнта «В ОСОБА_2 Юридичного офісу «Ізраїль-Україна) ОСОБА_1 звернувся до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду в м. Одесі із заявою про призначення/перерахунок пенсії, в якій просив поновити з 02.04.2001 року виплату пенсії ОСОБА_1, зазначивши, що з 2000 року по день звернення ОСОБА_1 не отримує пенсію за віком. До заяви додано оригінал особистої заяви позивача про поновлення пенсії за віком, яка засвідчена нотаріально та апостильована (а.с.78-79).

Листом від 14 вересня 2017року №380/к-11 «Про надання відповіді на звернення» ЦУПФУ в м. Одесі повідомило представника ОСОБА_2 про те, що Рішенням Конституційного суду України з 07 жовтня 2009 року №25-пр/2009 положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визнано неконституційними та у звязку з чим, положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» втрачають чинність з 07.10.2009 року, тобто від дати прийняття рішення Конституційного суду України, а тому виплата пенсій поширюється на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року (а.с.80-81).

Перевіряючи правомірність відмови позивачу у поновленні виплати пенсії, суд виходить із такого.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про пенсійне забезпечення» N 1788-XII 5 листопада 1991 року, Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-ІV та рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009.

Частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та Законі України "Про пенсійне забезпечення", якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Так, ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Також, як зазначив Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною, відповідно до ст.46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, суд дійшов висновку, що з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу УПФ має право відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 19.05.2015 по справі № 21-168а15, від 06.10.2015 року по справі № 608/1189/14-а.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач за своєю трудовою діяльністю отримала право на призначення пенсії за віком в Україні, а тому має право на пенсію, виплату якої було припинено, в звязку з чим зобов'язаний відновити виплату пенсії як громадянці України, яка виїхала на постійне місце проживання за кордон.

Суд зазначає, що відповідно до п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (далі по тексту - Порядок № 22-1), заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Пунктом 1.7 Порядку № 22-1 встановлено, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, виплатою недоотриманої пенсії у звязку зі смертю вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

Матеріалами справи підтверджено, що уповноважений представник позивача 28 липня 2017 року звернувся до відповідача із заявою про призначення/перерахунок пенсії, в якій просив поновити виплату пенсії з 02.04.2001 року.

Згідно із п.2.8. Порядку №22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Пунктом 2.22 Порядку №22-1 визначено, що документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання.

Відповідно до п.2.23 Порядку №22-1, документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Суд встановив, що представником позивача до заяви додано всі необхідні оригінали документів для огляду та засвідчення копій, а саме: копія довіреності; копія паспорту; копія ІПН; копія пенсійного посвідчення; копія трудової книжки; оригінал апостильованої заяви позивача, що підписана особисто ОСОБА_1, підпис якої звірено нотаріально (а.с.35-75).

Згідно із п.4.1 Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Згідно із п.4.10 Порядку №22-1, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Суд не бере до уваги доводи відповідача, викладені в рішенні керівника від 14.09.2017 року, про необхідність особистого подання позивачем заяви до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України про поновлення виплати пенсії, оскільки пунктом 1.5 Порядку № 22-1 передбачено можливість подачі такої заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Разом з тим, суд не погоджується з твердженнями представника позивача стосовно поновлення виплати пенсії за віком позивачу, починаючи з 07.10.2009 року, виходячи з такого.

Суд вважає, що права позивача належать захисту саме з дати звернення її представника із заявою про поновлення виплати пенсії, тобто з 28.07.2017 року, а позовні вимоги в частині зобов'язання Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі поновити виплату позивачу пенсії за віком та провести її виплату за період з 07.10.2009 по 27.07.2017 року задоволенню не належать.

З матеріалів справи вбачається, що предметом оскарження у цій справі є саме відмова УПФ у задоволенні заяви позивача про поновлення пенсії, а не рішення про припинення виплати пенсії позивачу після її виїзду за кордон на постійне місце проживання у 2000 році.

Окрім того, матеріалами справи підтверджено та не заперечується представником позивача, що в 2000 році позивач перед від'їздом за кордон на постійне місце проживання, згідно положень абз.2 ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» отримала пенсію за шість місяців наперед, починаючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання, яка виплачувалась органом соціального забезпечення Приморського району міста Одеси.

Таким чином, припинення виплати пенсії позивачу у 2001 році було здійснено на підставі її відповідної заяви, і таке припинення не є предметом оскарження у цій справі.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач має право на відновлення виплати їй пенсії.

Відповідно до ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Згідно з п.4.3 Порядку №22-1, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Відповідно до ст. 28 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі зменшується на розмір зазначеної пенсії.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що права позивача належить захисту саме з дати її звернення із заявою про поновлення виплати пенсії, тобто з 28.07.2017 року, тому позовні вимоги позивача слід задовольнити в частині щодо зобовязання Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі поновити нарахування та виплату раніше призначеної пенсії за віком ОСОБА_1 (ІН, місце проживання: Ізраїль, АДРЕСА_1) в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність на підставі документів, що додані до заяви з дати її звернення, а саме: з 28 липня 2017 року.

А в решті позовних вимог в частині зобов'язання відповідача поновити виплату позивачу пенсії за віком та провести її виплату за період з 07.10.2009 року по 27.07.2017 року слід відмовити.

Також позивач просить зобовязати провести поновлення та виплату пенсії з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів, посилаючись на приписи Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»,.

В цій частині позовних вимог суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні з таких підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Згідно зі ст. 2 цього Закону, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Згідно з ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація)

провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Між тим, як встановив суд, виплата пенсії позивачу була припинена за заявою позивача, і за результатами розгляду цієї справи в судовому порядку зобовязано відповідача поновити нарахування та виплату пенсії з 28 липня 2017 року. До цього часу, нарахування пенсії позивачу не було здійснено, а отже порушення приписів ст. 46 цього Закону не допущено, що свідчить про передчасність цих заявлених позовних вимог.

Таким чином, з аналізу вище приведених норм матеріального права вбачається, що чинним законодавством України не передбачено проведення індексації, компенсації сум виплат, що здійснюються у разі вирішення спору щодо порядку та розміру їх нарахування органом яким призначаються пенсії та проводиться їх виплата.

Частиною 1 статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивачем оплачено судовий збір за одну немайнову вимогу 640 грн., яка складалась із таких частин: зобовязання поновити виплату пенсії з 07.10.2009 року, здійснення індексації, здійснення компенсації. Задоволена позовна вимога щодо зобовязання поновити виплату пенсії з 28.07.2017 року та відмовлено в зобовязанні поновити виплату пенсії за період з 07.10.2009 року по 27.07.2017 року, у здійсненні індексації та у здійсненні компенсації. Отже, судовий збір слід поділити на чотири частини, та керуючись ст. 139 КАС України присудити відшкодування сплаченого позивачем судового збору в розмірі 640 грн.*4 = 160 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90,139, 246, 255,263,293,295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІН, місце проживання: Ізраїль, АДРЕСА_1) до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (, місцезнаходження: 65121, м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова,4а) про зобовязання провести поновлення та виплату пенсії за віком Позивачу з 07.10.2009 року шляхом призначення її знову відповідно до норм Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі з проведення індексації і компенсацією втрати частини доходів, - задовольнити частково.

Зобовязати Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (, місцезнаходження: 65121, м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова,4а) поновити нарахування та виплату раніше призначеної пенсії за віком ОСОБА_1 (ІН, місце проживання: Ізраїль, АДРЕСА_1) в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність на підставі документів, що додані до заяви, з дати її звернення, а саме: з 28 липня 2017 року.

В іншій частині позовних вимог щодо зобовязання поновити виплату пенсії за період з 07.10.2009 року по 27.07.2017 року, здійснення індексації та компенсації,- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням п.15.5 п. 15 ч.1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко

.