Справа № 808/887/17
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
14 березня 2018 року о 10 год. 15 хв.Справа № 808/887/17 Провадження №ПР/808/31/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лазаренка М.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 1, ВЧ НОМЕР_1 ), Міністерства оборони України (далі відповідач 2, МО України), в якому позивач просив суд:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (військовий шпиталь), яка призвела до незабезпечення лікування у Чернігівській міській лікарні №2 за кошти Міністерства оборони України позивача;
визнати протиправними дії відповідачів щодо відмови виплати вартості лікування в Чернігівській міській лікарні №2 позивача;
стягнути з відповідачів на користь позивача вартість лікування в Чернігівській міській лікарні №2 в розмірі 36602,26 грн.
Ухвалою суду від 10.04.2017 позовну заяву повернуто позивачу, на підставі п.6 ч.3 ст.108 КАС України (в редакції до 15.12.2017).
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.08.2017 скасовано ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 10.04.2017, справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Ухвалою суду від 26.12.2017 відкрито загальне позовне провадження у справі.
Ухвалою суду від 25.01.2018 відкладено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 20.02.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.
Ухвалою суду від 26.02.2018 розгляд справи відкладено на 14.03.2018.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з серпня 2015 року він проходив військову службу за призовом по мобілізації. Зазначає, що у вересні 2016 року в складі військової частини польова пошта НОМЕР_2 знаходився на Гончаровському учбовому центрі (Чернігівська область) де під час занять почув себе не добре та у зв`язку із цим був направлений до ВЧ НОМЕР_1 (військовий шпиталь) для проходження лікування. Вказує на те, що ВЧ НОМЕР_1 не змогло надати йому кваліфіковану медичну допомогу з питань діагностованого захворювання, у зв`язку з чим позивача було направлено на лікування до кардіологічного відділення Чернігівської міської лікарні №2. Зазначає, що під час проходження відповідного лікування в Чернігівській міській лікарні №2 позивачем за власні кошти було оплачено вартість лікування, яка склала 36602,26 грн. Вказує, що після проходження лікування він звертався до ВЧ ПП НОМЕР_2 , НОМЕР_1 та МО України з заявами про відшкодування коштів витрачених на лікування, проте, відповідачами було безпідставно та необґрунтовано відмовлено позивачу у здійсненні компенсації витрачених на лікування коштів. Позивач вважає дії щодо відмови у виплаті коштів витрачених на лікування протиправними, що зумовило звернення до суду з вказаною позовною заявою.
14 березня 2018 року від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження, позовні вимоги підтримано у повному обсязі.
В судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження, позовні вимоги підтримано у повному обсязі.
Від військової частина НОМЕР_1 до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач 1 посилається на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки грошове забезпечення лікування військовослужбовців здійснюється Військово-медичним департаментом Міністерства оборони України, а тому ВЧ НОМЕР_1 не має об`єктивної можливості здійснити компенсації понесених позивачем витрат на лікування. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
29 січня 2018 року до суду надійшов письмовий відзив від МО України, а якому відповідач 2 зазначає, що компенсаційні виплати гарантовані Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ. Вказує, що оскільки позивач проходив військову службу у Збройних Силах України та знаходився на усіх видах забезпечення у військовій частині польова пошта НОМЕР_2 , то відповідно остання повинна вирішувати питання компенсації витрачених позивачем на лікування коштів.
Представник МО України виходячи із наданих письмових пояснень просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, встановив наступне.
З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 з серпня 2015 року проходив військову службу у ЗС України за призовом по мобілізації, а з травня 2016 року проходив військову службу у військовій частині полова пошта НОМЕР_2 на посаді начальника штабу першого заступника командира гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону.
Наказом командира ВЧ ПП НОМЕР_2 від 02.09.2016 №191 наказано з 02 вересня 2016 року військовослужбовця за призивом підполковника ОСОБА_1 начальника штабу першого заступника командира 1 гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону направлено на стаціонарне лікування до військової частини НОМЕР_1 м. Чернігів (а.с.51).
Відповідно до перевідного епікризу №4598 складеного ВЧ НОМЕР_1 , ОСОБА_1 поставлено діагноз: ІХС. Гострий Q-інфаркт міокарду задньо-бокової ділянки лівого шлуночка (02.09.2016), дифузний кардіосклероз. СН І ст. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст., ступінь 2, ризик дуже високий. Цукровий діабет, 2 тип, середнього ступеня тяжкості, субмедкомпенсація (а.с.52).
За результатами проведеного медичного обстеження ВЧ НОМЕР_1 було вирішено направити позивача на продовження лікування до Чернігівської міської лікарні №2.
В кардіологічному відділенні Чернігівської міської лікарні №2 позивачу була виконано КВГ з подальшим стентуванням дистального відділу ПКА, що підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого №11061 Чернігівської міської лікарні №2 (а.с.53).
З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що під час перебування на лікуванні у Чернігівській міській лікарні №2 позивачем було витрачено на лікування грошові кошти на загальну суму 36602,26 грн.
Після проходження лікування у Чернігівській міській лікарні №2 ОСОБА_1 звернувся до командування ВЧ ПП НОМЕР_2 з рапортом про компенсацію вартості наданих медичних послуг в Чернігівській міській лікарні №2.
Листом від 09.11.2016 №13/428/1 позивачу було відмовлено у наданні компенсації вартості наданих медичних послуг та запропоновано звернутися з відповідним рапортом до ВЧ НОМЕР_1 .
Листом від 10.11.2016 №2304 ВЧ НОМЕР_1 позивачу було відмовлено у виплаті компенсації з посиланням на те, що відповідні асигнування для компенсації вартості ліків та медичних препаратів Чернігівському військовому шпиталю (військовій частині НОМЕР_1 ) Міністерством оборони України не виділялися.
Крім того, листом МО України від 19.01.2017 №116/14/1/223 позивачу було вкотре відмовлено у виплаті компенсації коштів витрачених під час лікування у Чернігівській міській лікарні №2, у зв`язку із тим, що повернення МО України коштів, особисто витрачених на лікування фізичною особою (військовослужбовцем) чинним законодавством України не передбачено.
Не погодившись з діями відповідачів щодо відмови у виплаті позивачу компенсації коштів витрачених на лікування у Чернігівській міській лікарні №2, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до приписів статті 17 Конституції України, Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Суд зазначає, що Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі (далі Закон №2011).
Статтею 1 Закону №2011 визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до приписів статті 1-2 Закону №2011 у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Суд зазначає, що статтею 11 Закону №2011 закріплено право військовослужбовців на охорону здоров`я та медичну допомогу.
Відповідно до ч.1 ст.11 Закону №2011 охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.
Турбота про збереження та зміцнення здоров`я військовослужбовців - обов`язок командирів (начальників). На них покладається забезпечення вимог безпеки при проведенні навчань, інших заходів бойової підготовки, під час експлуатації озброєння і військової техніки, проведення робіт та виконання інших обов`язків військової служби.
Військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.
За відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) і спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Суд зазначає, що Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, який визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах (далі - Статут).
Відповідно до пункту 254 Статуту, військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.
Згідно пункту 260 Статуту, на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).
У разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні бути одягнені відповідно до пори року і мати при собі направлення, підписане командиром військової частини, медичну книжку, документ, який посвідчує особу, необхідні особисті речі, атестат на продовольство, довідку про травму (каліцтво, поранення, контузію) і медичну характеристику, а в разі вибуття на лікування за межі гарнізону - додатково атестат на речове і грошове забезпечення, проїзні документи до місця розташування лікувального закладу і назад.
Як встановлено з матеріалів справи наказом командира ВЧ ПП НОМЕР_2 від 02.09.2016 №191 позивача було направлено на стаціонарне лікування до ВЧ НОМЕР_1 м. Чернігів, а в подальшому після направлення позивача до Чернігівського військового шпиталь ВЧ НОМЕР_1 позивача було переведено до кардіологічного відділення Чернігівської міської лікарні №2 де позивачу було проведено КВГ з подальшим стентуванням дистального відділу ПКА, що підтверджується перевідний епікриз №4598 виданого ВЧ НОМЕР_1 (а.с.51-52).
Тобто, проходження позивачем лікування в медичному закладі, який не входить до структури Міністерства оборони України, відбулось з незалежних від позивача обставин.
При цьому, матеріалами адміністративної справи підтверджено, що лікування яке позивач отримував у кардіологічному відділенні Чернігівської міської лікарні №2 позивач оплачував власними коштами, що підтверджується відповідними квитанціями та фіскальними чеками на загальну суму 36602,26 грн. (а.с.54-58), що не відповідає гарантіям встановленими статтю 17 Конституції України та статтею 11 Закону №2011.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 має право на отримання грошової компенсації в розмірі 36602,26 грн., які були ним витрачені в період проходження лікування в Чернігівській міській лікарні №2.
Відповідно до статті 23 Закону №2011 фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.
Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.
Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №671, Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.
При цьому, під час судового розгляду справи встановлено, що до складу МО України входить Військово-медичний департамент, який є структурним підрозділом апарату Міністерства оборони України, який призначений для формування та реалізації державної політики в галузі охорони здоров`я військовослужбовців та ветеранів військової служби, членів їх сімей, ветеранів війни та інших категорій громадян, яким згідно законодавства України може надаватися медична допомога в закладах охорони здоров`я Збройних Сил України.
Одним із завдань Військово-медичного департаменту МО України є забезпечення реалізації права на охорону здоров`я та медичну допомогу, визначення порядку санаторно-курортного лікування військовослужбовців та ветеранів військової служби, членів їх сімей, ветеранів війни, працівників Збройних Сил України та інших категорій громадян, яким законодавчо надано право користування закладами охорони здоров`я Міністерства оборони України.
З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що позивач звертався з заявами про надання грошової компенсації до ВЧ ПП НОМЕР_2 , ВЧ НОМЕР_1 та МО України, проте, позивачу було безпідставно відмовлено у наданні грошової компенсації.
Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: «50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обовязків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п.45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п.25, ECHR 2002-II)».
За таких обставин, враховуючи приписи статей 11 та 23 Закону №2011, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 є стягнення грошової компенсації коштів на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Міністерства оборони України.
При цьому, суд вважає, що позовні вимоги до ВЧ НОМЕР_1 задоволенню не підлягають з урахуванням приписів статті 11 Закону №2011, оскільки грошові кошти на зазначені потреби виділяються саме Міністерством оборони України.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 6, ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті вартості лікування в Чернігівській міській лікарні №2 ОСОБА_1 .
Стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 , картковий рахунок НОМЕР_5 в ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 305229, , рахунок № НОМЕР_6 ) вартість витрат на лікування в Чернігівській міській лікарні №2 в розмірі 36602,26 грн. (тридцять шість тисяч шістсот дві гривні 26 копійки).
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в частині визнання бездіяльності та дій військової частини НОМЕР_1 щодо незабезпечення лікування ОСОБА_1 у Чернігівській міській лікарні №2 за кошти Міністерства оборони України та щодо відмови військової частини НОМЕР_1 у виплаті вартості лікування відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1280,00 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення.

Рішення у повному обсязі скаладено та підписано 19.03.2018.

Суддя М.С. Лазаренко