Справа № 820/1502/17
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 березня 2018 року

Київ

справа №820/1502/17

адміністративне провадження №К/9901/2164/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Данилевич Н.А.,

суддів - Бевзенка В.М.,

Шарапи В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Шевчук К.В.,

представника відповідача - Мазур І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної міграційної служби України

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року (головуючий суддя - Заічко О.В., судді - Бідонька А.В., Шляхова О.М.)

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2017 року (головуючий суддя - Калитка О.М., судді - Бондар В.О., Кононенко З.О.)

у справі № 820/1502/17

за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) 07 квітня 2017 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - заявник, скаржник), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про:

- скасування рішення Державної міграційної служби України від 15 березня 2017 № 95-17;

- зобов'язання Державну міграційну службу України визнати біженцем громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що оскаржуване рішення суперечить дійсним обставинам, є незаконним та необґрунтованим, а тому, підлягає скасуванню, а відновлення порушених прав ОСОБА_1 вбачав шляхом прийняття Державною міграційною службою України відповідного рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2017 року, адміністративний позов задоволено частково. Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 15 березня 2017 року № 95-17, яке прийняте відносно ОСОБА_1. Зобов'язано Державну міграційну службу України вирішити питання щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

При прийнятті постанови, Харківський окружний адміністративний суд виходив з того, що заявник прийняв рішення на підставі лише формального застосування норм Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не надав належної оцінки доводам позивача та висновкам суду при прийнятті рішення у справі № 820/4987/15, внаслідок чого прийняв необґрунтоване рішення про відмову у задоволенні заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, заявник 24 листопада 2017 року звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що суди при постановленні рішень неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

При цьому, в обґрунтування касаційної скарги заявником зазначено, що судами неправильно застосовано норми матеріального права, а саме - Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI, зокрема, в частині набуття позивачем статусу "біженець" у відповідності до п.1.ч.1. ст.1 зазначеного Закону. Так, заявником в підтвердження вимог касаційної скарги, зауважено, що судами не взято до уваги мету, з якою позивач прибув до України; те, що дата вибуття з країни походження є пізнішою від дати початку збройного конфлікту у ній. Таким чином, несвоєчасне звернення позивача за захистом в Україні свідчило про відсутність у нього реальних побоювань зазнати переслідування на батьківщині.

Крім того, посилання позивача на призов до лав збройних сил у разі повернення до країни походження, за твердженнями заявника, не може розцінюватися як обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань, позаяк факт ухилення від військової служби чи дезертирство є кримінальним злочином.

Заявником зазначено, що судами не досліджено, що позивач більше двох років не веде будь - якої інформаційної діяльності, опозиційної до діючої влади Сирії, а ніхто з членів його родини ніколи не перебував у складі жодної політичної , релігійної, військової або громадської організації. Більше того, батьки позивача вже давно проживають в Королівстві Саудівська Аравія та сам позивач зареєстрований у даній країні.

Також, скаржником зауважено, що судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права. Зокрема, не враховані докази, надані заявником та не зазначено мотиви неврахування цих доказів судами при прийнятті оскаржуваних рішень.

Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Державної міграційної служби України.

У відзиві на касаційну скаргу, отриманому судом 08 лютого 2018 року, позивач проти змісту і вимог касаційної скарги заперечив та просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін. Так, відповідачем зауважено, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права.

Розгляд справи заявник просить здійснювати за його участю.

В судове засідання з'явився представник відповідача, позивач в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, думку представника відповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного,які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Суд зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов'язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки та прибув з метою навчання в Україну 09 листопада 2011 року на підставі паспорта Сирійської Арабської Республіки.

24 листопада 2014 року позивач звернувся до Головного управління міграційної служби в Харківській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що в майбутньому його національний паспорт буде недійсним, при цьому повернутися до Сирії не має можливості, оскільки існує загроза для його життя.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1.

Рішенням скаржника від 10 квітня 2015 року №298-15 підтримано висновок Головного управління ДМС у Харківській області та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Позивач оскаржив рішення заявника від 10 квітня 2015 року №298-15 у судовому порядку, подавши до Харківського окружного адміністративного суду позов, в якому просив суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10 квітня 2015р. № 298-15; зобов'язати Державну міграційну службу України переглянути рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 01 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою від 09 лютого 2016 року Вищий адміністративний суд України, касаційну скаргу громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 задовольнив частково, а саме: постанову Харківського окружного адміністративного суду від 01 липня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року у справі № 820/4987/15 скасував та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 28 липня 2016 р. по справі № 820/4987/15 адміністративний позов громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - задоволено: скасовано рішення Державної міграційної служби України від 10 квітня 2015 року № 298-15 про відмову ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язано Державну міграційну службу України переглянути рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28 липня 2016 року по справі № 820/4987/15 скасовано в частині задоволення позову громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про зобов'язання Державної міграційної служби України переглянути рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято в цій частині нову постанову, якою вказану частину позову задовольнити частково. Зобов'язано Державну міграційну службу України переглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В іншій частині позовних вимог відмовлено. В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28 липня 2016 року по справі № 820/4987/15 залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 листопада 2016 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження.

На виконання зазначених судових рішень, заявником було переглянуто заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийнято рішення від 15 березня 2017 року № 95-17 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке є предметом оскарження у даній справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, заявник прибув до України 09 листопада 2011 року з метою навчання. Збройний конфлікт у Сирії розпочався у березні 2011 року. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся лише 24 листопада 2014 року.

Колегія суддів касаційної інстанції приймає до уваги доводи заявника, викладені в касаційній скарзі, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Відповідно до п. 170 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подання клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті. Якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара, яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову, може з урахуванням усіх інших вимог визначення бути розцінена як переслідування.

В даному випадку, в протоколі співбесіди з позивачем від 04 січня 2017 року ним зазначено, що він не може повернутися в Сирію, в зв`язку із збройними конфліктами. Крім того, позивач вважає, що, в порушення національного законодавства Сирії про звільнення від служби в армії чоловіків, які є єдиними синами у родині, його призвуть до лав сирійської армії та примусять служити.

Згідно п. 167 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації об'єднаних націй у справах біженців (відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосується статусу біженця) дезертирство, завжди і у всіх країнах, обов'язкова чи не обов'язкова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання відрізняється в залежності від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування.

Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі - не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.

Суд зауважує, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд зазначає, що судами попередніх інстанцій при вирішенні питання обґрунтованості побоювань заявника стати жертвою переслідувань з політичних мотивів, не взято до уваги те, що ні позивач, ні члени його родини ніколи не були членами політичних партій та релігійних, військових або громадських організацій. Крім того, батьки позивача давно проживають в Королівстві Саудівська Аравія, де народився та зареєстрований і сам позивач, а також легально працює його батько.

Під час перебування в Сирії позивач ніколи не був заарештований чи затриманий з мотивів здійснення ним антиурядової діяльності.

Більше того, позивач близько двох років не веде будь - якої інформаційної роботи, спрямованої на висвітлення ситуації у Сирії, зокрема,- власного блогу на каналі в You Tube, оскільки не бачить в цьому сенсу.

Також, відсутність підстав переслідувань позивача з політичних мотивів спростовуються матеріалами співбесіди від 04 січня 2017 року, за якими позивачем стверджується про необхідність отримання статусу "біженця" виключно для продовження навчання.

Тому Суд вважає, що заявником зроблено обґрунтований висновок, що основною метою звернення позивача до Головного управління міграційної служби в Харківській області є бажання легалізації перебування на території України, але ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець".

При цьому, відповідно до п.62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Враховуючи вищевикладене, суд касаційної інстанції не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що заявником не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності правомірних підстав для прийняття органами ДМС України рішення про відмову у наданні відповідного статусу.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до ч. 1, 3 статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального права, колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до помилкового висновку про протиправність дій заявника.

Керуючись статтями 250, 344, п.3 ч. 1 ст. 349, 351, 355, 356 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Повний текст постанови складено 15 березня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.

Головуючий суддя Н. А. Данилевич

Судді В. М. Бевзенко

В. М. Шарапа