Справа № 803/1970/17
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2018-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2018 року ЛуцькСправа № 803/1970/17

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Каленюк Ж.В.,

при секретарі судового засідання Шаблій Л.П.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Березної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними і скасування рішень, податкових повідомлень-рішень, вимог про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (підприємець ОСОБА_3, позивач) звернувся з позовом до Головного управління ДФС у Волинській області (ГУ ДФС у Волинській області, відповідач) про визнання протиправними і скасування рішень від 03 листопада 2017 року №, від 15 грудня 2017 року №; податкових повідомлень-рішень від 03 листопада 2017 року №, №, №; вимог про сплату боргу (недоїмки) від 07 грудня 2017 року № Ф-22903-17; від 15 грудня 2017 року №Ф-.

В обґрунтування позову вказав, що оскаржувані рішення та податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем за наслідками документальної планової перевірки його як суб'єкта господарювання з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2014 року по 31 грудня 2016 року.

За результатами перевірки відповідач дійшов висновку про неправомірне включення суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту та до складу витрат за операцією з придбання у вересні 2016 року автомобіля марки Renault модель Kango. Включення вартості придбаного автомобіля до витрат спричинило заниження чистого оподатковуваного доходу, на який нараховується єдиний соціальний внесок, а також заниження військового збору.

Підставою для таких висновків є те, що транспортний засіб зареєстровано на фізичну особу, а не підприємця.

Проте позивач не погоджується із такими висновками та вважає, що автомобіль придбавався ним як підприємцем для ведення господарської діяльності, господарська операція підтверджена документально. Автомобіль введено в експлуатацію та використовується в межах основних видів господарської діяльності. Відтак, така операція відображена в бухгалтерському та податковому обліках і сума вартості придбаного автомобіля взяла участь у розрахунках податкових зобов'язань відповідно до вимог податкового законодавства.

Податкові вимоги ґрунтуються виключно на незаконних рішеннях відповідача, а тому також є незаконними.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді від 19 січня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі за вказаною позовною заявою. Одночасно розгляд справи визначено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 14 лютого 2018 року закрито підготовче провадження і справу призначено до судового розгляду по суті.

У відзиві на позов (а.с.83-86) відповідач позовні вимоги не визнав. В обґрунтування своєї позиції відповідач вказав, що згідно з висновками акта документальної позапланової перевірки від 24 жовтня 2017 року №11952/03-20-13-07/НОМЕР_1 встановлено, що позивач завищив на 74435,00 грн. витрати у 2016 році, з них 68250,00 грн. за рахунок віднесення до складу витрат вартості придбання автомобіля Renault модель Kango та 6185,00 грн., які не підтверджені документально.

Якщо придбані товари і послуги, не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, то відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування навіть за наявності документального підтвердження.

Придбаний автомобіль зареєстрований за фізичною особою, а не за фізичною особою-підприємцем, тому він не може вважатися основними фондами суб'єкта господарювання. Позивач не повідомив про об'єкт, пов'язаний з оподаткуванням, контролюючий орган за основним місцем обліку за формою №20-ОП.

З урахуванням наведеного перевіркою встановлено порушення підприємцем ОСОБА_3 вимог пунктів 177.1, 177.2 статті 177, пунктів 1.2,1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України (далі - ПК України), а відтак донараховано податок на доходи фізичних осіб у сумі 13398,30 грн. та військового збору у сумі 1116,52 грн.

Крім того, встановлено, що у податковій декларації в порушення підпункту «а» пункту 198.5 статті 198, пункту 199.1 статті 199 ПК України занижено податкові зобов'язання з ПДВ на 13650,00 грн. (за операціями з придбання автомобіля).

Також в порушення вимог пункту 2 частини першої статті 7, статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» своєчасно не нарахував та не сплатив єдиний внесок, виходячи з чистого оподатковуваного доходу, що є базою для нарахування, за 2015 рік - 473,31 грн., а за 2016 рік - 20268,53 грн. (всього 20741,84 грн.).

На підставі акта перевірки прийняті оскаржувані рішення, якими донараховано податкові зобов'язання та штрафні санкції, а також сформовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) та винесено рішення про застосування штрафних фінансових санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Відповідач вважає рішення і вимоги законними та у задоволенні позову просив відмовити.

У відповіді на відзив (а.с.115-116) позивач вважає доводи і аргументи відповідача необґрунтованими. Стверджує, що придбання автомобіля фізичною особою-підприємцем підтверджується документально; він використовується для здійснення тих видів діяльності, якими він займається.

У письмовому запереченні відповідач (а.с.127-128) посилається на ті доводи і висновки, які викладені у відзиві на позов.

У судовому засіданні суд, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням доводів, викладених у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з таких мотивів і підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець 10 січня 2001 року, про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.78-79). Основними видами діяльності є збирання безпечних відходів.

Позивач перебуває на обліку як платник податків у Луцькій об'єднаній державній податковій інспекції ГУ ДФС у Волинській області. Він перебуває на загальній системі оподаткування та є платником податку на додану вартість (ПДВ) згідно зі свідоцтвом №200151748 (а.с.52), податку з доходів фізичних осіб, єдиного внеску на державне соціальне страхування, військового збору.

ГУ ДФС у Волинській області проведено документальну позапланову перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2014 року по 31 грудня 2016 року, за результатами якої складно акт від 24 жовтня 2017 року № 11952/03-20-13-07/НОМЕР_1 (далі - акт перевірки).

Актом перевірки встановлено порушення пункту 44.1 статті 44, підпункту 177.2, 177.4.1 статті 177 ПК України, внаслідок чого занижено податок з доходів фізичних осіб за 2016 рік на 13398,00 грн.; пункту 2 частини першої статті 7, пунктів 2, 3 9 статті 9 Закону розділу ІІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено суму єдиного внеску на 20741,84 грн. (з них 473,31 грн. за 2015 рік та 20268,53 грн. за 2016 рік); підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162, підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163, підпункту 164.1.3 пункту 164. статті 164, підпункту 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, внаслідок чого занижено військовий збір за 2016 рік на 1116,52 грн.; пункту 198.4 підпункт «а», пункту 198.5 статті 198, пункту 199.1 статті 199 ПК України, внаслідок чого зменшено ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту звітного (податкового) періоду за грудень 2016 року на 13650,00 грн.

Зазначені висновки ґрунтуються на тому, що у ході перевірки відповідно до наданих підприємцем ОСОБА_3 первинних бухгалтерських документів, даних книги обліку доходів та витрат, банківських виписок встановлено завищення валових витрат за 2016 рік 74435,00 грн., з них 6185,00 грн., які не підтверджені документально, та 68250,00 грн. з придбання автомобіля Renault модель Kango, використання якого не пов'язано з господарською діяльністю.

На підставі зазначеного акта перевірки ГУ ДФС у Волинській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 03 листопада 2017 року № про завищення від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду, ПДВ у сумі 13650,00 грн.; податкове повідомлення-рішення від 03 листопада 2017 року №, яким збільшено на 16747,88 грн. грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування; податкове повідомлення-рішення від 03 листопада 2017 року №, яким збільшено грошове зобов'язання з військового збору на 1395,65 грн.; рішення від 03 листопада 2017 року № про застосування штрафних санкцій у сумі 2121,51 грн. у зв'язку із донарахуванням єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 20741,84 грн.; вимогу від 07 грудня 2017 року № Ф-22903-17 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 22863,35 грн.; вимогу від 15 грудня 2017 року № Ф- про сплату боргу (недоїмки) в сумі 20741,84 грн.; рішення від 15 грудня 2017 року № про застосування штрафних санкцій у сумі 2121,51 грн. у зв'язку із донарахуванням єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 20741,4 грн. (а.с.21-26).

Надаючи оцінку оскаржуваним рішенням відповідача та вимогам про сплату боргу (недоїмки), суд бере до уваги, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони критеріям правомірності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України.

Спірні правовідносини врегульовані ПК України, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в редакціях, які діяли на дату їх виникнення.

Відповідно до пункту 15.1 статті 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Пунктом 44.1 ст. 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 177 ПК України визначено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пунктів 177.1, 177.2 статті 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно з пунктом 177.4.1 статті 177 ПК України (порушення якого значиться у висновках акта перевірки) до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат.

За приписами пункту 177.10 статті 177 ПК України фізичні особи-підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форма Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядок її ведення, затверджені наказом Державної податкової адміністрації України від 16 вересня 2013 року №481. Форма Книги обліку доходів і витрат передбачає відображення у ній в графах 5-8 витрат, пов'язаних з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця. Водночас, Порядок ведення зазначеної Книги визначає витрати фізичної особи-підприємця такими, що безпосередньо пов'язані з отриманим доходом чи з отриманням доходу за підсумками дня (підпункти 5 та 6 пункту 6 Порядку).

З аналізу наведених норм суд дійшов висновку, що чистий оподатковуваний дохід фізичної особи-підприємця за звітний податковий період визначається як різниця між отриманим від провадження господарської діяльності в грошовій та негрошовій формі доходом та документально підтвердженими витратами, що пов'язані з її здійсненням. Облік цих витрат ведеться у Книзі обліку доходів і витрат.

Судом встановлено, що позивач веде Книгу обліку доходів і витрат, оригінал якої оглянуто у судовому засіданні (а.с.163). Книга обліку доходів і витрат досліджувалася відповідачем під час документальної перевірки підприємця ОСОБА_3 (а.с.32). Зауважень щодо ведення Книги обліку доходів і витрат актом перевірки не встановлено.

Сума витрат за 2016 рік за даними обліку, відображена позивачем у податковій декларації, становить 3420916,35 грн. (а.с.104), а за даними перевірки відповідачем - 3346481,35 грн. Тобто, відповідач вважає, що позивач завищив витрати за 2016 рік на 74435,00 грн.

Також в акті перевірки йдеться про заниження податкового зобов'язання з ПДВ за вересень 2016 року на 13650,00 грн. у зв'язку із включенням до податкового кредиту ПДВ у сумі 13650,00 грн., сплаченого при придбанні автомобіля.

Відповідно до пунктів 198.1, 198.2 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

За нормами пункту 198.5 «а» статті 198 ПК України платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі, якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, що не є об'єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) та місце постачання яких розташоване за межами митної території України.

Згідно з пунктом 189.1 статті 198 ПК України у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.

У разі якщо придбані та/або виготовлені товари/послуги, необоротні активи частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково - ні, платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати зведену податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних на загальну суму частки сплаченого (нарахованого) податку під час їх придбання або виготовлення, яка відповідає частці використання таких товарів/послуг, необоротних активів в неоподатковуваних операціях (пункт 199.1 статті 199 ПК України).

З аналізу наведених норм суд дійшов висновку, що податковий кредит формується із сум ПДВ, що були сплачені при придбані товарів (послуг), що використовуються у межах оподатковуваних операцій в господарській діяльності платника податків. При цьому вимоги про підтвердження операцій з придбання первинними документами для формування податкового кредиту ті ж самі, що і для формування витрат, та така операція має бути підтверджена також податковою накладною відповідно до вимог пункту 198.6 статті 198 ПК України. Якщо ж використання не відбулося в операціях, що оподатковуються, то платник податків зобов'язаний на вказану суму нарахувати податкові зобов'язання.

Посилання в акті перевірки на пункт 198.4 статті 198 ПК України є недоречним, оскільки зазначений пункт виключений з 01 липня 2015 року на підставі Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи». Операції з придбання вантажного автомобіля мали місце у вересні 2016 року.

Перевіряючи обставини формування податкового кредиту та витрат позивачем, судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 08 вересня 2016 року № 123 (а.с.48), підприємець ОСОБА_3 придбав у товариства з обмеженою відповідальністю «Карленд» вантажний автомобіль марки Renault модель Kango вартістю 81900,00 грн. (з них 13650,00 грн. ПДВ). Факт купівлі-продажу підтверджується видатковою накладною від 09 вересня 2016 року №0-00000191, податковою накладною від 08 вересня 2016 року, платіжним дорученням від 08 вересня 2016 року №447, банківською випискою по рахунку ОСОБА_3 (а.с.44-47).

14 вересня 2016 року наказом №2-ФОП зазначений автомобіль введено в експлуатацію як основний засіб для забезпечення господарської діяльності підприємця ОСОБА_3 (а.с.49).

Вартість зазначеного транспортного засобу без ПДВ (68250,00 грн.) відображена в Книзі обліку доходів і витрат у вересні 2016 року (а.с.122, зворот).

Зазначена сума взяла участь у розрахунку витрат, пов'язаних із господарською діяльністю (графа 5 розділу 1 Розрахунку податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів, отриманих самозайнятою особою) за 2016 рік (а.с.104).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 спеціалізований вантажний фургон малотонажний марки Renault модель Kango, реєстраційний номер НОМЕР_6, зареєстрований за фізичною особою ОСОБА_3 (а.с.118).

Конституція України та Цивільний кодекс України (ЦК України) закріплює право приватної власності (статті 41 та 325 відповідно).

Суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи (стаття 325 ЦК України).

Таким чином, суб'єктом права власності законодавством визнається фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, яке не може знаходитися взагалі у власності фізичної особи, і, водночас, не виокремлюється такий суб'єкт права власності як фізична особа-підприємець.

Відповідно до пункту 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами. Транспортні засоби, що належать фізичними особами-підприємцями реєструються за ними як за фізичними особами.

Отже, чинне законодавство не виділяє такого суб'єкта права власності як фізична особа-підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи-підприємця. Законодавство лише встановлює, що фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення (частина друга статті 128 Господарського кодексу України (ГК України) та частина перша статті 51 ЦК України).

При цьому, правовий статус фізичної особи-підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності.

Слід зазначити, що статус фізичної особи-підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 ГК України). При цьому юридичний статус «фізична особа-підприємець» сам по собі не впливає і ніяким чином не обмежує будь-які правомочності особи, які випливають з її цивільної право- та дієздатності.

В силу норм частини першої статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відтак, особливих умов для формування податкового кредиту та визначення дати виникнення права на податковий кредит для фізичних осіб - суб'єктів господарювання, зареєстрованих платниками ПДВ, ПК України не передбачено.

Отже, відсутність передбаченої можливості державної реєстрації транспортних засобів за фізичними особами - підприємцями не може позбавляти їх права на отримання податкового кредиту за операціями з придбання транспортних засобів якщо дотримано умови його формування, що визначені ПК України, так само як і для віднесення сплачених коштів до складу витрат.

При цьому використання транспортного засобу у господарській діяльності підприємця ОСОБА_3 підтверджується подорожніми листами, видатковими накладними, актами виконаних робіт, з яких слідує, що після придбання вантажного фургона малотонажного марки Renault модель Kango, реєстраційний номер НОМЕР_6, той використовувався позивачем у перевезенні вторинної сировини, що відповідає його основному виду діяльності як підприємця (а.с.133-162).

Так податковою перевіркою було встановлено, що у періоді, який перевірявся, підприємець ОСОБА_3 надавав послуги із збирання безпечних відходів, діяльність вантажного автомобільного транспорту на загальній системі оподаткування (а.с.30, зворот), що відповідає видам діяльності, визначеним в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Досліджені судом письмові докази спростовують висновки ГУ ДФС у Волинській області про безпідставність формування податкового кредиту та заниження податкового зобов'язання з ПДВ за вересень 2016 року за операцією з придбання вантажного автомобіля, який використовується у господарській діяльності позивача в межах оподатковуваних операцій, що підтверджується належним чином первинними документами, у тому числі податковою накладною від 08 вересня 2016 року, а також про завищення витрат на 68250,00 грн., та заниження чистого доходу на вказану суму.

Також суд вважає недоведеними належними і допустимими доказами доводи відповідача про безпідставне завищення позивачем витрат та заниження чистого доходу на суму 6185,00 грн. (графа 5 розділу 1 розрахунку податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів, отриманих самозайнятою особою за 2016 рік), оскільки ні в акті перевірки, ні в судовому засіданні відповідач не надав обґрунтованого пояснення, які конкретно витрати він вважає завищеними (їх найменування, за якою операцією та коли вони були відображені позивачем). З дослідженої у судовому засіданні Книги обліку доходів і витрат позивача встановити зміст витрат на суму 6185,00 грн. не вбачається можливим.

Відтак, збільшення грошового зобов'язання на суму 74435,00 грн. (68250,00 грн. +6185,00 грн.) з наведених підстав є необґрунтованим, а отже неправомірним.

Таким чином, суд вважає, що прийняте ГУ ДФС України у Волинській області податкове повідомлення-рішення від 03 листопада 2017 року № є протиправним, а тому його слід скасувати. Також суд вважає, що є протиправним і підлягає скасуванню податкове повідомлення-рішення від 03 листопада 2017 року № про збільшення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 16747,88 грн., в тому числі: 13398,30 грн. за податковими зобов'язаннями та 3349,58 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Перевіряючи податкове повідомлення-рішення від 03 листопада 2017 року № , яким збільшено грошове зобов'язання з військового збору на 1395,65 грн. (1116,52 грн. основний платіж та 279,13 грн. штрафні санкції), суд вважає, що у відповідача були відсутні підстави для його прийняття.

З 01 січня 2015 року набрали чинності зміни до ПК України, внесені Законом України від 28 грудня 2014 року №71-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», в частині оподаткування військовим збором доходів фізичних осіб-підприємців.

Згідно з абзацом першим пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Підпунктами 1.1-1.6 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України визначено, що платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об'єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. Платники збору зобов'язані забезпечувати виконання податкових зобов'язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

З врахуванням наведеного військовий збір нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається, виходячи із документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Збільшуючи суму чистого доходу за 2016 рік на суму витрат - 74435,00 грн., описаних вище, відповідач розрахував військовий збір, що підлягає сплаті додатково позивачем, 1116,52 грн. (74435,00 грн. х 1,5%) та штрафні санкцій 25% від основного зобов'язання - 279,13 грн.

Оскільки судом визнається протиправним збільшення відповідачем суми оподатковуваного доходу позивача за 2016 рік, неправомірним є також донарахування позивачу суми військового збору на вказану суму доходу, а отже підлягає визнанню протиправним та скасуванню податкове повідомлення-рішення від 03 листопада 2017 року № про збільшення зобов'язання з військового збору на 1395,65 грн.

У межах даного спору позивач оскаржує рішення від 03 листопада 2017 року № (а.с.27) про застосування штрафних санкцій у сумі 2121,51 грн. за донарахування відповідним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 20741,84 грн. Перевіряючи наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним і скасування цього рішення, суд вважає, що позов у цій частині задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що рішенням ДФС України від 11 грудня 2017 року №16513/П/99-99-11-02-02-25 скасовано рішення про застосування штрафних санкцій від 03 листопада 2017 року №, а тому таке є відкликаним з 11 грудня 2017 року (а.с.13-14). Отже, предмет спору у цій частині відсутній.

При перевірці судом рішень ГУ ДФС у Волинській області від 15 грудня 2017 року № про застосування штрафних санкцій у сумі 2121,51 грн. за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 20741,84 грн. судом встановлено, що таке рішення було прийняте на підставі акта перевірки та з урахуванням рішення ДФС України від 11 грудня 2017 року, зазначеного вище, прийнятого за результатами розгляду скарги підприємця ОСОБА_3

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VІ) платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Пунктом 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI встановлено, що для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У 2015 році згідно з частиною одинадцятою статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлений у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску

Єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску (частина 5 статті 8 Закону №2464-VI, в редакції Закону України від 24 грудня 2015 року № 909-VII, що діє з 01 грудня 2016 року).

Згідно з частиною другою 2 статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до частин 3, 7, 8, 11 статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Таким чином, згідно з приписами пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ для фізичних осіб-підприємців, які перебувають на загальній системі оподаткування (як у даному випадку позивач) єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. Тому єдиний внесок повинен сплачуватись із тієї суми доходу, з якої сплачується податок на доходи фізичних осіб.

У 2015 році сума чистого доходу позивача становила 35948,15 грн. (а.с.105,107), то сума єдиного внеску становить 12474,00 грн. (35948,15 грн. х 34,7 відсотка), однак позивач нарахував 12000,69 грн. (а.с.107), що менше на 473,31 грн.

У 2016 році позивач визначив суму чистого доходу (прибутку) 73356,66 грн. (а.с.104), що відповідає також і заявленій сумі у рядку 10.7 розділу ІІ податкової декларації про майновий стан і доходи (а.с.108-109).

З урахуванням приписів пункту 2 частини першої статті 7, частини 5 статті 8 Закону №2464-VІ у 2016 році позивач мав сплатити єдиний внесок у сумі 16138,47 грн. (73356,66 грн. х 22%), однак сплатив 12245,64 грн. (55662,00 грн. х 22%), що менше на 3892,83 грн.

Відповідно до пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону №2464-VІ орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Оскільки з урахуванням встановлених судом обставин справи суд дійшов висновку щодо відсутності порушень з боку ОСОБА_3 в частині заниження чистого доходу за 2016 рік на 74435,00 грн., то донарахування йому єдиного внеску у сумі 16375,70 грн. є безпідставним.

Однак, зважаючи на ту обставину, що позивач занизив суму єдиного внеску за 2015 рік на 473,31 грн. та за 2016 рік на 3892,83 грн., а всього на 4366,14 грн., то розмір штрафної санкції відповідно до розрахунків відповідача (а.с.114) має становити 94,66 грн. за 2015 рік та 389,28 грн. за 2016 рік, а всього 483,94 грн.

Як визначено підпунктом 3 пункту розділу VII Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерством фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за №508/26953 (далі - Інструкція №449), рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску складається за формою згідно з додатком 13 до цієї Інструкції. Підставою для прийняття відповідного рішення є акт перевірки платника єдиного внеску.

Відтак, з урахуванням встановлених обставин суд вважає, що рішення від 15 грудня 2017 року № про застосування штрафних санкцій у сумі 2121,51 грн. за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 20741,84 грн. слід визнати протиправним і скасувати на суму 1637,57 грн., оскільки безпідставним є висновки про не нарахування єдиного внеску у сумі 16375,70 грн.

Згідно зі статтею 6 Закону №2464-VI обов'язок із нарахування і обчислення єдиного внеску покладається на платників такого внеску, які також повинні його своєчасно сплачувати.

Заходи впливу та стягнення єдиного внеску передбачено статтею 25 цього Закону.

Платникам єдиного внеску, які мають недоїмку зі сплати єдиного внеску, передбачено надсилання вимоги про сплату недоїмки.

Обов'язок щодо надсилання вимог про сплату недоїмки покладено на органи ДФС. Вимоги про сплату недоїмки надсилаються у порядку, за формою та у строки, встановлені Інструкцією №449.

Відповідно до пункту 2 розділу VI Інструкції №449 у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Згідно з пунктом 3 розділу VI Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів.

Пунктом 6 розділу VI Інструкції №449 визначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається відкликаною, якщо орган доходів і зборів скасовує або змінює раніше зазначену суму боргу (недоїмки) внаслідок її узгодження або оскарження. У такому випадку, вимога вважається відкликаною з дня прийняття органом доходів і зборів рішення про скасування або зміну раніше зазначеної суми боргу (недоїмки).

Відповідно до пункту 7 розділу VI Інструкції №449 якщо протягом наступного базового звітного періоду сума боргу (недоїмки) платника зросла, то після проходження відповідної процедури узгодження та оскарження вимога про сплату боргу (недоїмки) подається до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства тільки на суму зростання боргу (недоїмки).

За змістом пункту 3 розділу VІ та пункту 10 розділу VІI Інструкції №449 і вимога про сплату боргу (недоїмки), і рішення органу доходів і зборів про застосування штрафів є виконавчими документами. Згідно з пунктом 9 розділу VІІ Інструкції №449 оскарження рішення органу доходів і зборів про застосування фінансових санкцій зупиняє перебіг строку їх сплати до винесення вищим органом доходів і зборів або судом рішення у справі.

Позивач 10 листопада 2017 року оскаржив до ДФС України рішення про застосування штрафних санкцій від 03 листопада 2017 року №.

Як уже зазначалося, рішенням ДФС України від 11 грудня 2017 року №16513/П/99-99-11-02-02-25 скасовано вказане рішення про застосування штрафних санкцій та вимога про сплату боргу (недоїмки) від 03 листопада 2017 року №Ф-.

Відтак, у відповідача не було правових підстав приймати вимогу від 07 грудня 2017 року №Ф-22903-17 на суму 22863,35 грн. (20741,84 грн. - недоплачена сума єдиного внеску, 2121,51 грн. - сума штрафу), а тому така вимога є протиправною та її належить скасувати.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 15 грудня 2017 року №Ф-7 на суму 20741,84 грн. є безпідставною в частині 16375,70 грн., та в цій частині підлягає скасуванню з наведених вище підстав про не підтвердження факту заниження позивачем чистого доходу за 2016 рік на 74435,00 грн.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Аналізуючи чинне законодавство та обставини справи, суд дійшов до переконання, що відповідач не довів правомірність прийняття податкових повідомлень-рішень від 03 листопада 2017 року №, від 03 листопада 2017 року №, від 03 листопада 2017 року № повністю, а рішення від 15 грудня 2017 року № в частині застосування штрафних санкцій у сумі 1637,57 грн. Також підлягає визнанню протиправною та скасуванню податкова вимога від 15 грудня 2017 року №Ф- на суму 16375,70 грн., вимога від 07 грудня 2017 року № Ф-22903-17.

Відтак, позов слід задовольнити частково.

Відповідно до вимог статей 139, 244, 246 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина друга статті 139 КАС України).

Частиною дев'ятою статті 139 КАС України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, поведінку сторін під час розгляду справи тощо.

З урахуванням зазначених критеріїв суд дійшов висновку про відшкодування позивачу за рахунок асигнувань відповідача судових витрат (судового збору) у сумі 726,70 грн. (пропорційно до заявлених вимог на загальну суму 79641,74 грн.). Повернення надміру сплаченої суми судового збору вирішується за клопотанням позивача відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Податкового кодексу України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», суд

ВИРІШИВ:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (43026, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Головного управління ДФС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, 4, ідентифікаційний код юридичної особи 39400859) про визнання протиправними і скасування рішень, податкових повідомлень-рішень, вимог про сплату боргу (недоїмки) задовольнити частково.

Визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 03 листопада 2017 року №, № та № .

Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 15 грудня 2017 року № в частині застосування штрафних санкцій у сумі 1637,57 грн. (одна тисяча шістсот тридцять сім грн. 57 грн.) за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 16375,70 грн. (шістнадцять тисяч триста сімдесят п'ять грн. 70 коп.).

Визнати протиправною і скасувати вимогу Головного управління ДФС у Волинській області від 07 грудня 2017 року № Ф-22903-17 про сплату боргу (недоїмки).

Визнати протиправною і скасувати вимогу Головного управління ДФС у Волинській області від 15 грудня 2017 року №Ф- про сплату боргу (недоїмки) у сумі 16375,70 грн. (шістнадцять тисяч триста сімдесят п'ять грн. 70 коп.)

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Волинській області судові витрати у сумі 726,70 грн. (сімсот двадцять шість грн. 70 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк

Повне судове рішення складено судом 20 березня 2018 року