Справа № 817/474/18
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

14 березня 2018 року м. Рівне №817/474/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., за участю секретаря судового засідання Птюшинська І.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1 ,

відповідача: представник Тарасюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом, до відповідача, військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач проходив службу за контрактом в Збройних Силах України, а саме у Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України, з 15 квітня 2011 року. Наказом начальника 107 центру дорожнього забезпечення №18-РС від 26.12.2017 останню було звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини 6 статті 26, з урахуванням підпункту «ї» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». В подальшому наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №296 від 29 грудня 2017 року ОСОБА_2 було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 31 грудня 2017 року. 22 грудня 2017 року позивачкою було подано до командира військової частини НОМЕР_1 рапорт про виплату їй грошової компенсації за не отримане речове майно, вартість якого складає 15385,96грн. При виключенні позивача зі списків особового складу з ним було проведено розрахунок, однак грошової компенсації вартості за не отримане речове майно виплачено не було. Позивач стверджує, що відповідно до чинного законодавства, та практики Європейського суду, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у виплатах, які передбачені законами, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Отже відповідач, не провівши з нею розрахунок в частині грошової компенсації вартості не отриманого речового майна допустив протиправну бездіяльність, а враховуючи, що відповідач не виплатив позивачу вказану грошову компенсацію, то з відповідача має бути стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог ст.117 Кодексу законів про працю України, оскільки спеціальним законом не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.

Відповідач подав до суду в установлені законом строки відзив на позовну заяву, яким позовні вимоги не визнав та вказав, що ним грошову компенсацію за не отримане речове майно виплачено одразу після надходження коштів від Центрального управління речового забезпечення Міністерства оборони України 14.02.2018, при цьому наказ на виплату таких коштів був виданий відповідачем ще до звільнення позивача з військової служби. Вказана виплата була здійснена у відповідності до чинного законодавства, тому позовна вимога позивача щодо вчинення бездіяльності відповідачем є безпідставною. Стосовно виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посиланням на вимоги ст.117 Кодексу законів про працю України, то така вимога, на думку відповідача, також є необґрунтованою, оскільки передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів щодо оплати праці не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю.

До початку розгляду справи, через відділ документального забезпечення суду 14.03.2018 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог в якій позивач вказує, що 15.02.2018 останній отримав від відповідача компенсацію вартості не отриманого речового майна в сумі 15385,96грн., отже відпала потреба у позовній вимозі про стягнення вказаної суми з відповідача. В той же час, позивач при поданні позову до суду врахував період затримки такої виплати з 01.01.2018 по 07.02.2018, а так як виплата була проведена 15.02.2018 року, то позивач уточнив середньомісячний розрахунок по вказану дату та просив суд визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо невиплати ОСОБА_2 грошової компенсації вартості за не отримане речове майно та стягнути з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2018 по 14.02.2018 в розмірі 10952,10грн.

В судовому засіданні 14.03.2018, розглянувши подану заяву про уточнення позовних вимог судом встановлено, що до суду не подані докази направлення такої заяви відповідачу.

За правилами ч.7 ст.47 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання будь-якої заяви, визначеної частиною першою або третьою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у судовому рішенні.

На підставі вказаної норми права, судом, заява позивача про уточнення позовних вимог не прийнята до розгляду та повернута заявнику.

В судовому засіданні представник позивача зауважив, що оскільки відповідачем проведена виплата грошової компенсації за не отримане речове майно, то потреба у стягненні такої виплати з відповідача відпала, в решті позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві.

Суд, враховуючи пояснення представника позивача щодо відсутності потреби у розгляді позовної вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації за не отримане речове майно, вирішує справу щодо позовних вимог про визнання бездіяльності відповідача стосовно невиплати грошової компенсації за не отримане речове майно та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників справи, встановивши обставини справи та дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд виходить з такого.

Обставини щодо проходження позивачем військової служби за контрактом в Збройних Силах України, а саме у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України, з 15 квітня 2011 року, обставини щодо звільнення та виключення зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення з 31.12.2017 року, а також обставини щодо повного розрахунку при звільнення позивача з військової служби (крім своєчасної виплати грошової компенсації за не отримане речове майно) визнаються всіма учасниками справи. Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, тому з врахуванням вимог ч.1 ст.78 КАС України, такі обставини не підлягають доказуванню.

Із досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що 22.12.2017 позивач звернувся із рапортом на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про виплату грошової компенсації за не отримане речове майно.

Відповідно до довідки №40 від 22.12.2017 про вартість речового майна, що належить до видачі ст. солдату ОСОБА_2 , сума коштів за вказане майно складає 15385,96грн.

22.12.2017 командиром військової частини НОМЕР_1 прийнятий наказ №344 «Про виплату військовослужбовцям грошової вартості за не отримане речове майно», в якому п.1 зазначено: «Виплатити солдату ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно у зв`язку зі звільненням з військової служби на підставі довідки від 22 грудня 2017 року №40, виданої начальником продовольчої та речової служби військової частини НОМЕР_1 , про вартість речового майна, що належить до видачі у розмірі 15385 (п`ятнадцять тисяч триста вісімдесят п`ять)грн.96 коп.

Пунктом 2 зазначеного наказу зобов`язано начальника фінансово-економічного відділу головного бухгалтера своєчасно витребувати кошти шляхом подання в установлені терміни заявки на кошти до забезпечувального органу та служб забезпечення органів військового управління за напрямами відповідальності.

Із довідки №4 від 08.02.2018 про зміну до кошторису на 2018 рік вбачається, що станом на 08.02.2018 року кошти на грошову компенсацію за не отримане речове майно надійшли на рахунок відповідача.

12.02.2018, відповідач, роздавальною відомістю №27 перерахував позивачу грошову компенсацію за не отримане речове майно в сумі 15385,96грн.

Вказана сума коштів зарахована на розрахунковий рахунок позивача 14.02.2018, що підтверджується відомістю зарахування коштів №27.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, (далі Закон №2232-ХІІ), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України»; Закон України «Про Збройні Сили України», Закон України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 3 Закону № 2232-ХІІ).

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до ст. 1-2 Закону №2011-XII, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом другим ч. 1 ст. 9-1 Закону №2011-ХІІ встановлено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за не отримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, яка зазначає, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Судом встановлено, що на виконання вимог Законів України №2232- ХІІ, №2011-ХІІ та постанови Кабінету Міністрів України №178, начальником продовольчої та речової служб військової частини НОМЕР_1 , 22.12.2017 було видано довідку №40 про вартість речового майна, що належить до видачі, за якою сума заборгованості становить 15385,96 грн. На підставі цієї довідки командиром військової частини НОМЕР_1 був виданий наказ «Про виплату військовослужбовцям грошової вартості за не отримане речове майно» від 22.12.2017 №344. Оскільки військова частина не є розпорядником коштів (розпорядником коштів є Міністерство оборони України) та фінансується з державного бюджету, то, відповідно, відповідач не може передбачати наперед компенсаційні витрати, - для їх виплати необхідно оформляти заявки до відповідного органу.

Також, як вбачається з матеріалів справи, позивач був звільнений з військової служби в запас 26.12.2017, а виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення 31.12.2017 року, тобто на момент закінчення бюджетного року, при цьому, надання кошторисних призначень призупиняються до затвердження бюджету на наступний рік.

Разом з тим, на виконання наказу командира військової частини, начальником фінансово-економічного відділу - головним бухгалтером було подано заявку на виплату компенсації за не отримане речове майно до Центрального управління речового забезпечення.

Вказані кошти фактично надійшли 08.02.2018 на відповідний рахунок військової частини (довідка про зміни до кошторису від 08.02.2018 №3), яка в свою чергу, перерахувала їх позивачу. Таким чином, остаточний розрахунок військовою частиною НОМЕР_1 з виплати грошової компенсації за не отримане речове майно відбувся 14.02.2018.

Зважаючи на викладене, суд прийшов до висновку про те, що відповідач вжив всіх невідкладних заходів для проведення необхідних розрахунків із позивачем, що підтверджується належними та допустимими доказами, отже протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу грошової компенсації за не отримане речове майно судом не встановлено.

Посилання позивача на правову позицію Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005р., якою визначено, що якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними, тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань є помилковими з огляду на те, що відповідач, в даному випадку, не відмовляв позивачу у виплаті грошової компенсації за не отримане речове майно та не посилався як на підставу не виплати на відсутність коштів. Більш того, відповідач прийняв рішення у формі наказу про виплату такої грошової компенсації в день отримання рапорту позивача та до моменту її виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

При цьому. суд звертає увагу на те, що відповідач дійсно невчасно виплатив вказану грошову компенсацію, однак такі дії зумовлені специфічним порядком фінансуванням всіх військових частин, які не є розпорядниками коштів. Тобто, невчасний розрахунок з позивачем щодо виплати грошової компенсації за не отримане речове майно відбувся не з вини відповідача.

Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по виплаті грошової компенсації за не отримане речове майно при звільненні з посиланням на трудове законодавство, то суд виходить з огляду на таке.

Як наведено вище по тексту рішення, правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, Закон України «Про оборону України»; Закон України «Про Збройні Сили України», Закон України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд звертає увагу на те, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, отже передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права.

Крім того, Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджене Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення).

Пунктом 242 Положення регламентовано, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення, військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як встановлено судом, наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 29.12.2017 №296 «Про виключення механіка-радіотелефоніста диспетчерського пункту дорожньо-комендантської роти дорожньо-комендантського батальйону ОСОБА_2 зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення», не містить виплату грошової компенсації за не отримане речове майно, тобто позивач виключений зі списків особового складу без проведення з нею усіх необхідних розрахунків (грошової компенсації за не отримане речове майно).

Разом з тим, позивач вказаний наказ при розгляді цієї справи не оскаржує та не оскаржував раніше, з рапортом (заявою) про не виключення її зі списків особового складу частини без повного розрахунку не звертався, що дає підстави вважати, що він фактично погодився на проведення неповного розрахунку (в частині виплати компенсації за не отримане речове майно) при виключенні зі списків особового складу військової частини.

Також, відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 №1294 (діючої станом на час звернення до суду з позовом) визначено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Аналогічні положення викладені в ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ.

Відповідно до абз.1 п. 2 вищевказаної Постанови, виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви, позивач просить стягнути середній заробіток за невчасно проведений відповідачем розрахунок із компенсації вартості за не отримане речове майно. Однак, невчасно виплачена позивачу грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, - не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під дію ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та статей 116,117 Кодексу законів про працю України.

Підсумовуючи вищевикладене в його сукупності, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

Стаття 139 КАС України щодо відшкодування судових витрат не застосовується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) позивач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

2) відповідач - Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Повне рішення суду складено 16 березня 2018 року.

Суддя Комшелюк Т.О.