Справа № 826/14486/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2018 року № 826/14486/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкор»

до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інкор» (далі – позивач, ТОВ «Інкор») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі – відповідач, Головне управління ДФС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 25 жовтня 2017 року №, № та №.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки прийняті на підставі висновків, зроблених за результатами проведеного позапланового заходу, які не відповідають фактичним обставинам. Викладені в акті перевірки доводи контролюючого органу є надуманими та такими, що спростовуються наявною у позивача первинною документацію. Документи, оформлені за результатами господарських відносин позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Будконсалт Плюс» (далі – ТОВ «Будконсалт Плюс»), свідчать про реальність господарських операцій. Твердження контролюючого органу про наявність у ТОВ «Будконсалт Плюс» ознак «фіктивності» не підтверджуються доказами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2017 року відкрито провадження у справі.

У ході судового розгляду даної справи представники позивача позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача, у свою чергу, заперечував проти заявлених позивачем вимог та просив залишити їх без задоволення. В обґрунтування позиції відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог представник останнього у відзиві на позов зазначив, що оскаржувані рішення прийнято правомірно, на підставі зроблених за результатами перевірки позивача висновків. Під час перевірки контролюючий орган дійшов висновку про нереальність господарських операцій позивача із його контрагентом, оскільки до перевірки не надано первинних документів, які б підтвердили фактичне виконання робіт за договором підряду та правомірність формування витрат і податкового кредиту. ТОВ «Будконсалт Плюс» має ознаки «фіктивності», що підтверджується даними АІС «Суб’єкт фіктивного підприємництва» та поясненнями особи, на яку таке товариство зареєстровано.

У відповідному судовому засіданні представниками сторін заявлено клопотання про подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з частиною 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Головним управлінням ДФС у м. Києві у період з 28 вересня 2017 року по 04 жовтня 2017 року, на підставі наказу від 20 вересня 2017 року №9459, направлень від 28 вересня 2017 року №1057/26-15-14-01-01, №1058/26-15-14-01-01, відповідно до підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України (далі – ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ «Будконсалт Плюс» за період з 01 липня 2015 року по 31 липня 2015 року, за результатами якої 11 жовтня 2017 року складено акт №431/26-15-14-01-01/23728075 (далі – акт перевірки).

Згідно з висновками акту перевірки, позивачем порушено:

- пункти 44.1 та 44.2 статті 44, підпункт 134.1.1 пункт 134.1 статті 134 ПК України, у результаті чого занижено суму податку на прибуток за 2015 рік у загальному розмірі 96525,00 грн;

- пункт 44.1 статті 44, пункти 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України, у результаті чого занижено суму податку на додану вартість (далі – ПДВ) за липень 2015 року у розмірі 23090,00 грн та завищено від’ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, за липень 2015 року у розмірі 84160,00 грн.

На підставі акту перевірки, 25 жовтня 2017 року відповідачем прийнято оскаржувані податкові-повідомлення рішення:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов’язання з ПДВ із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 23090,00 грн за податковим зобов’язанням та у розмірі 11545,00 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 96525,00 грн за податковим зобов’язанням;

- №, яким позивачу зменшено розмір від’ємного значення суми ПДВ на 84160,00 грн.

Не погоджуючись з правомірністю спірних податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК України. Так, згідно з пунктом 44.1 статті 44 цього Кодексу, для цілей оподаткування платники податків зобов’язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов’язаних з визначенням об’єктів оподаткування та/або податкових зобов’язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов’язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ – це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ, згідно з цим визначенням, повинен мати дві обов’язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Господарська операція – це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов’язань, власному капіталі підприємства.

Тобто, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частини 1 та 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов’язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Згідно з правовою позицію Верховного Суду України, викладеною у постанові від 15 грудня 2015 року №21-4266а15, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Суд зазначає, що господарська операція пов’язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов’язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України.

Так, відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об’єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, згідно з підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Водночас, відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення витрат та податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

У ході судового розгляду справи позивачем на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій надано суду копії договору підряду від 18 червня 2015 року №18/06, укладеного між позивачем та ТОВ «Будконсалт Плюс» (далі – Договір), актів приймання виконаних будівельних робіт за липень 2015 року. Будь-яких інших первинних документів позивачем суду не надано.

Так, суд звертає увагу на умови Договору, згідно з якими ТОВ «Будконсалт Плюс», як підрядник, зобов’язується виконати роботи по ремонту та герметизації будівлі та споруди за адресою: Вінницька обл., м. Хмільник, вул. Василя Порика, буд. 26, а позивач, як замовник, зобов’язується прийняти та оплатити виконані роботи на умовах, визначених даним договором.

Згідно пункту 1.2 Договору, перелік та кількість робіт визначаються у дефектному акті (додаток 1), що є невід’ємною частиною даного договору. Виконані підрядником роботи приймаються шляхом підписання актів здачі приймання виконаних робіт.

Загальна суму договору складає 643500,00 грн (пункт 3.1 Договору).

Замовник здійснює попередню оплату у розмірі 30% від суми договору протягом десяти робочих днів з моменту підписання сторонами договору (пункт 3.3 Договору).

Замовник здійснює подальші розрахунки за виконані роботи протягом десяти банківських днів з моменту підписання сторонами проміжних актів приймання-передачі робіт згідно форм №КБ-2 та №КБ-3 (пункт 3.4 Договору).

Форма оплати – безготівкова, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок підрядника (пункт 3.5 Договору).

Суд зазначає, що під час розгляду даної справи позивачем не надано суду документів, складання яких передбачено умовами Договору.

Так, не надано суду примірника дефектного акту, який, згідно з умовами Договору, є додатком 1 до нього. Саме у вказаному акті повинен міститься перелік та кількість робіт, які мають бути виконані підрядником.

До суду також не надано актів форм №КБ-3, наявність яких є передумовою для здійснення розрахунків за виконані роботи.

У листі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 12 січня 2012 року №7/15-488 щодо застосування примірних форм первинних облікових документів у будівництві «Акт приймання виконаних будівельних робіт» (форма №КБ-2в) та «Довідка про вартість виконаних будівельних робіт» (форма №КБ-3) роз'яснено, що відповідно до Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві та Порядку визначення вартості будівництва (ДБН Д.1.1-1-2000), замовник з підрядником при укладенні договору підряду обумовлюють вид договірної ціни, порядок подання підрядником документів про обсяги і вартість виконаних робіт, проведення перевірки їх достовірності, підписання та оплати замовником тощо, що зазначається у договорі підряду.

Примірні форми первинних облікових документів у будівництві розроблені відповідно до вимог законодавчих та нормативно-правових актів і є складовою частиною Правил визначення вартості будівництва (ДБН Д.1.1-1-2000).

Примірні форми №КБ-2в та №КБ-3 розроблені з метою спрощення процедури здійснення перевірки правильності визначення вартості виконаних будівельних робіт. Застосування таких форм обумовлюється договором підряду.

Як вже зазначено вище, умовами Договору, укладеного між позивачем та ТОВ «Будконсалт Плюс», складання таких форм передбачено. Однак, як до перевірки, та і до суду позивачем не надано доказів складання довідки/довідок про вартість виконаних будівельних робіт (форма №КБ-3).

Суду позивачем також не надано доказів, які б підтвердили здійснення передоплати за договором у розмірі 30% від вартості робіт та повної оплати за Договором.

Отже, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем суду не надано доказів фактичного здійснення господарських операцій з ТОВ «Будконсалт Плюс», складення за їх результатами первинних бухгалтерських документів, які відображають реальність операцій, а також фактичного спричинення реальних змін майнового стану платника податків. Позивачем не надано доказів правомірності формування витрат та податкового кредиту (не надано документів, які є підставою для їх формування, у тому числі податкових накладних).

У своєму листі від 02 червня 2011 року №742/11/13-11 Вищий адміністративний суд України зазначив, що за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з ПДВ навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції. Разом з тим, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов’язаннях платника податків у зв’язку з його господарською діяльністю мали місце (про що було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2011 року №1936/11/13-11).

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об’єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з ПДВ суду належить з’ясовувати, зокрема, такі обставини:

- рух активів у процесі здійснення господарської операції;

- установлення спеціальної податкової правосуб’єктності учасників господарської операції;

- установлення зв’язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Рух активів у процесі здійснення господарської операції при перевірці має важливе значення. При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які слід складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо.

Під час перевірки контролюючим органом встановлено, що ТОВ «Будконсалт Плюс» має ознаки «фіктивності». Зокрема, згідно з поясненнями особи, на яку товариство зареєстровано, така особа дала згоду зареєструвати на себе юридичну особу. Однак відношення до діяльності ТОВ «Будконсалт Плюс» така особа не мала, фінансово-господарську діяльність не вела. Відповідачем копію пояснень додано до заперечень проти позову.

Разом з тим, суд вказані пояснення як належний доказ у справі не приймає, адже фіктивність підприємства, як і вину особи, може довести тільки відповідне рішення суду (вирок).

Водночас, суд звертає увагу на наступне.

У постанові Верховного Суду України від 27 червня 2017 року №21-3418а16 зазначено, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані контрагентами, які не мали можливості фактично здійснювати господарські операції, у зв’язку з відсутністю майна та інших матеріальних ресурсів, економічно необхідних для здійснення операцій з купівлі-продажу або надання послуг, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставними.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд України висловив позицію про те, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані контрагентом від імені особи, яка заперечує свою участь у створенні та діяльності контрагента платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів (робіт, послуг) (постанови від 12 квітня 2016 року у справі №826/17617/13-а, від 26 квітня 2016 року у справі №2а-4201/11/2670).

Таким чином, підсумовуючи викладене вище, висновки, зроблені органом доходів і зборів за результатами проведеного позапланового заходу, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду даної справи, а тому оскаржувані податкові-повідомлення рішення є такими, що прийняті обґрунтовано.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб’єкт владних повноважень, покладений на нього обов’язок доказування виконав та довів правомірність та обґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Однак, зважаючи, що у задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, відмовлено, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до вказаної норми.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкор» відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення», Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко