Справа № 806/685/18
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року м.Житомир справа № 806/685/18

категорія 11.1

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Єфіменко О.В.,

секретаря судового засідання Коваля О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Житомирської області, третя особа - Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

08.02.2018 до Житомирського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Апеляційного суду Житомирської області, третя особа, без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, у якому він просить:

- визнати протиправними дії Апеляційного суду Житомирської області щодо визначення з 1 січня 2018 року розміру суддівської винагороди у сумі 28160,00 грн, з яких 17600,00 грн посадовий оклад, 10460,00 грн доплата за вислугу років, у виданій на імя позивача довідці про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 04.01.2018 №3-17/03-23/16/2018;

- зобовязати відповідача видати довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, в якій вказати, що суддівська винагорода, яка враховується для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, судді Апеляційного суду Житомирської області, який перебуває на відповідній посаді, станом на 1 січня 2018 року склала 65524,80 грн, у тому числі: посадовий оклад - 40953,00 грн, доплата за вислугу років - 24571,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем видано довідку про розмір заробітної плати судді, який працює у Апеляційному суді Житомирської області на посаді, відповідній посаді позивача, в якій неправомірно визначено розмір посадового окладу у сумі 17600,00 грн, замість 40953,00 грн, доплати за вислугу років 10560 грн, замість 24571,80 грн, а розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - 28160,00 грн, замість 65524,80 грн.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 12.02.2018 відкрите провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 13.03.2018 на 11 год. 00 хв.

26.02.2018 на адресу суду від третьої особи, без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, надійшли пояснення щодо позову (а.с. 16-17). У поясненнях зазначила, що позивач перебуває на обліку в Житомирському обєднаному управлінні ПФУ в Житомирській області та отримує довічне грошове утримання з 22.09.2016 відповідно до п. 25 «Прикінцевих та перехідних» Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів». У зв'язку з підвищенням посадових окладів суддям здійснюються перерахунки довічного грошового утримання. З питання перерахунку довічного грошового утримання у зв'язку з підвищенням посадових окладів суддям з відповідною заявою позивач до Житомирського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області не звертався.

03.03.2018 від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 19-20) у якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з огляду на таке.

Позивач, який працював раніше суддею та не пройшов кваліфікаційного оцінювання і, посилаючись на пункт 23 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VII, невірно трактує дану норму Закону на свою користь та просить нараховувати посадовий оклад у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, як це було визначено у Законі України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Враховуючи наведені норми закону, суддям Апеляційного суду Житомирської області, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, розмір суддівської винагороди встановлено, виходячи із розрахункової величини 1600 грн із застосуванням відповідного коефіцієнта 1.1.

Оскільки норми національного законодавства щодо розміру довічного грошового утримання суддів, зокрема, Закон України № 1774-VIII від 06.12.2016 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" неконституційними не визнані, тому Апеляційний суд Житомирської області правомірно видав позивачу вищезгадану довідку, в якій розмір суддівської винагороди встановлений виходячи із розрахункової величини саме 1600 грн.

На підставі наведеного Апеляційний суд Житомирської області просить відмовити у задоволенні даного позову.

12.03.2018 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с. 24).

У відповіді на відзив, позивач позовні вимоги просив задовольнити, зазначив, що заперечення відповідача не стосуються наведеного позивачем у позові правового обґрунтування неправомірності дій відповідача при визначенні у виданій довідці розміру суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді та підлягають відхиленню. На спростування зазначених ним у позові обставин і доводів відповідачем у відзиві на позов жодних мотивів чи заперечень не наведено.

Крім того, вказав, що положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII у частині встановлення розміру мінімальної заробітної плати відмінної від визначеної у Законі про Державний бюджет України є нечинними, що унеможливлює їх застосування незалежно від наявності висновку щодо конституційності чи неконституційності останніх та виключає необхідність робити такий висновок.

Враховуючи викладене, на думку позивача, відповідач не міг застосовувати норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ при проведенні розрахунку посадового окладу, як і не мав повноважень встановлювати його розмір на власний розсуд, оскільки такий визначається відповідно до ст. 130 Конституції України, ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст. 132 із наступними змінами), ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік".

Зазначив також, що у відзиві відповідач погоджується із вказівкою у позовній заяві на те, що довічне утримання позивачу, як судді у відставці, має розраховуватись виходячи із грошового утримання (суддівської винагороди) судді, яке встановлене ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI. Законодавство, яким встановлено порядок визначення посадового окладу судді, що не пройшов оцінювання, з часу звільнення позивача у відставку не змінювалось.

Позивач у судовому засіданні 13.03.2018 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання 13.03.2018 не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 15). У відзиві просив справу розглянути за відсутності представника відповідача (а.с. 20).

Представник третьої особи, без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача у судове засідання 13.03.2018 не з'явився, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 14).

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Вислухавши позивача, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1515-VIII на підставі заяви про відставку позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Житомирської області (а.с. 8).

У зв'язку з виходом у відставку позивачу призначено і з 22.09.2016 виплачується довічне грошове утримання у розмірі 90% заробітної плати судді, як це передбачено частиною 3 статті 141 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій та статус суддів».

З моменту звільнення і по теперішній час за позивачем зберігається статус судді у відставці і право на отримання довічного грошового утримання та проведення його перерахунку у разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Так, згідно з п. 23 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів» до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Як зазначає позивач, жоден із суддів Апеляційного суду Житомирської області станом на 01.01.2018 кваліфікаційного оцінювання не проходив, дане оцінювання не проводилось з незалежних від суддів причин, отже розмір суддівської винагороди має обраховуватись за правилами, встановленими ст. 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій та статус суддів». Даною статтею передбачено, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат до нього. Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, а судді апеляційного суду, - пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом 1,1. Таким чином, зміна встановленого розміру мінімальної заробітної плати тягне за собою зміну розміру посадового окладу та зміну розміру суддівської винагороди і, як наслідок, - виникнення підстав для проведення перерахунку довічного утримання. З моменту звільнення позивача мінімальна заробітна плата змінювалась тричі: з 1 грудня 2016 року її розмір складав 1600,00 грн, з 1 січня 2017 року - 3200 грн, а з 1 січня 2018 року - 3723,00 грн.

З метою подання до управління Пенсійного фонду України заяви про проведення перерахунку довічного утримання 22.01.2018, позивач звернувся до Апеляційного суду Житомирської області із заявою про видачу довідки про розмір грошового утримання працюючого у цьому суді судді у зв'язку з підвищенням з січня 2018 року мінімальної заробітної плати до 3723,00 грн (а.с. 9).

У відповідь на звернення позивачу видана довідка про суддівську винагороду від 04.01.2018 № 3-17/03-23/16/2018 (а.с. 11), у якій розмір посадового окладу 17600,00 грн.

Позивач зазначає, що відповідачем і після 1 січня 2018 року посадовий оклад визначається із мінімальної заробітної плати в сумі 1600,00 грн, яка була встановлена на 1 грудня 2016 року без урахування її підвищення з 1 січня 2018 року до 3723,00 грн. Підстав неврахування підвищення мінімальної заробітної плати з 1 січня 2018 року у даній довідці не наведено.

Вважаючи, що видана довідка від 04.01.2018 № 3-17/03-23/16/2018 призводить до порушення прав позивача на перерахунок довічного грошового утримання, у зв'язку з чим позивач звернувся за захистом своїх прав до адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон України № 1402-VІІІ) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 3 ст. 135 Закону України № 1402-VІІІ базовий розмір посадового окладу судді визначається, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Одночасно п. 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1402-VІІІ встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

З системного аналізу наведених правових норм видно, що для суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, розмір суддівської винагороди слід визначати за положеннями Закону України від 07.07.2010 № 2453-VІ «Про судоустрій та статус суддів» (далі - Закон України № 2453-VІ).

Виходячи з позовної заяви та доданих до неї матеріалів, суд дійшов висновку, що на момент розгляду справи позивач не пройшов кваліфікаційне оцінювання на предмет підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді чи відповідності займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», що передбачено п.п. 4 п. 16-1 Перехідних положень Конституції України, п. 22 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIIІ «Про судоустрій та статус суддів».

Частинами 3, 4 ст. 133 Закону України № 2453-VІ передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, і судді апеляційного суду, - пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом 1,1.

Згідно з ст. 7 Закону України від 07.12.2017 № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 1 січня 2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1762,00 грн.

Статтею 8 Закону України від 07.12.2017 № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» визначено, що у 2018 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3723 гривні.

Разом з тим, п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

На час розгляду даної справи положення Закону України № 1774-VІІІ не визнані неконституційними.

Крім того, Закон України № 1774-VІІІ прийнятий пізніше у часі за норми ст. 133 Закону України № 2453-VІ, тому при подоланні колізій положень нормативно-правового (их) акту (ів) рівної юридичної сили слід надавати перевагу тому, що прийнятий пізніше, тобто, - Закону України № 1774-VІІІ.

Про необхідність пріоритетного застосування положень Закону України № 1774-VІІІ додатково свідчить також і пряма вказівка законодавця, висловлена ним у пункті 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, а саме: до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Щодо доводів позивача, що працюючим на відповідній посаді суддям не виплачується суддівська винагорода у такому розмірі не може бути перешкодою для задоволення даного позову, оскільки розмір грошового утримання судді прямо і чітко визначений законом, він не може встановлюватися на розсуд будь-яких інших органів чи їх посадових осіб і не залежить від інших чинників, суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.11.1983 у справі «Ван дер Мюссель проти Бельгії» зазначено, що держава могла вимагати виконання безоплатно займатися справами клієнтів, які не могли оплачувати його послуги, від адвокатів не лише тому, що адвокати посідають становище, істотно відмінне від представників інших професій, вільних від таких обов'язків (дантистів, лікарів та інших), але й тому, що практика, на яку посилався заявник, була єдиним засобом, за допомогою якого Бельгія могла забезпечити реалізацію іншого права, гарантованого у статті 6 Конвенції (справедливий судовий розгляд).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У рішенні від 28.04.2009 № 9-рп/2009 Конституційний Суд України, вказуючи на недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, що об'єктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобов'язань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац п'ятий пункту 5 мотивувальної частини).

Суд звертає увагу, що у зв'язку з прийняттям Закону України № 1774-VІІІ не відбулось зменшення розміру суддівської винагороди, яку фактично отримував позивач до його ухвалення.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» зазначено, що держава може ввести, призупинити або припинити виплату доплат, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Суд також зазначає, що згідно з статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004.

З системного аналізу наведених рішень видно, що практика Європейського суду з прав людини полягає у тому, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Враховуючи наведені обставини та здійснений аналіз норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що Апеляційний суд Житомирської області при виготовленні та видачі ОСОБА_1 довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці діяв на підставі, у межах і спосіб, передбачені Конституцією України та Законами України, оскільки з 1 січня 2018 року суддям апеляційних судів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання відповідно до штатних розписів, встановлено посадові оклади у розмірі 17600,00 грн, враховуючи, що посадовий оклад судді апеляційного суду, визначається пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом 1,1.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

Натомість відповідач довів суду відсутність протиправних дій зі свого боку.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 77, 90, 242-246, 250-251 КАС України, -

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 10003, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Апеляційного суду Житомирської області (вул. Святослава Ріхтера, 24, м. Житомир, 10008, ), третя особа - Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Перемоги, 55, м. Житомир, 10003, ) про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно з статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Єфіменко

Повне судове рішення складене 19 березня 2018 року