Справа № 826/12824/17
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2018-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 березня 2018 року № 826/12824/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кармазіна О.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «Телеканал «ІНТЕР»
до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення
про визнання протиправним та скасування рішення,-
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Приватне акціонерне товариство «Телеканал «ІНТЕР» з позовом до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення про визнання протиправним та нечинним рішення №1581 від 31.08.2017 «Про результати позапланової перевірки ПрАТ «Телеканал «ІНТЕР», м. Київ (НР №00290-м від 23.08.2011, багатоканальне мовлення (МХ-1), логотип: «ІНТЕР»).

Вказаним рішенням, зокрема, визнано порушення позивачем ч. 4 ст. 28 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» (далі - Закон) та оголошено попередження, зобов'язано привести свою діяльність у відповідність до вимог чинного законодавства.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, позивач зазначає, що воно прийнято за результатами позапланової перевірки, яка проводилась з 17.05.2017 по 19.05.2017, якою встановлено порушення ч. 4 ст. 28 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», оскільки частка передач європейського виробництва, в т.ч. США і Канади, становить, на думку відповідача, 57 % загального тижневого мовлення. При цьому, підставою для проведення перевірки стали результати моніторингу за період 13-19.02.2017, з текстом якого представник позивача не був ознайомлений.

У зв'язку з цим позивачем подано зауваження на акт перевірки, однак, при прийнятті рішення їм не надано належної оцінки.

Між тим, як наголошує позивач, він не допускає порушень діючого законодавства та ліцензійних вимог. В ефір у проміжок часу з 07.00 до 23.00 транслюються переважно передачі власного та національного виробництва, що становить більше 70% європейського, в тому числі українського виробництва.

Мотивуючи свою позицію, позивач акцентує увагу на тому, що відповідно до Закону саме передачі європейського виробництва, а також США та Канади повинні становити не менше 70% загального тижневого обсягу, у т.ч. не менше 50% загального тижневого мовлення - передачі українського виробництва.

Тобто, як зазначає позивач, вимога Закону поширюється саме на передачі (не фільми - як окремий елемент програмного наповнення та окремий вид аудіовізуального твору, демонстрація яких може здійснюватися лише за наявності державного посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів). Тобто, на думку позивача, основою даної норми є виключно передачі.

Посилаючись на визначення терміну «передача», позивач зазначає, що законодавець чітко розмежовує та відокремлює один від одного як різні по своїй суті поняття «передача» і «фільм». Частина четверта статті 28 Закону, як наголошує позивач, стосується саме програм.

Між тим, проводячи перевірку та приймаючи спірне рішення, як зазначає позивач, Нацрада застосовує для цілей встановлення порушення не тільки власне обсяг передач, але й обсяг інших аудіовізуальних творів.

Крім того, позивач зазначає, що в акті перевірки йдеться про відмову у наданні Нацраді сітки мовлення, що, однак, не відповідає нормам ст. 48 Закону, Закон не зобов'язує зберігати сітку мовлення.

Що стосується ненадання державних посвідчень на право розповсюдження і демонстрування фільмів, позивач зазначає, що предметом перевірки могли бути лише передачі, а прокатні посвідчення стосуються фільмів.

Враховуючи наведене у сукупності позивач вважає висновки перевірки безпідставними, а спірне рішення незаконним та просить задовольнити позов.

Відповідач по суті зазначив, що рішення є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування не вбачає. Наполягає, що значення «передача» в контексті застосованих при прийнятті норм законодавства, слід розуміти в широкому значенні, у зв'язку з чим не вбачає підстав для висновку про невідповідність моніторингу фактичним обставинам, а спірного рішення - вимогам законодавства.

Відповідно до ухвали від 10.10.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 23.11.2017. У судовому засіданні оголошено перерву до 25.01.2018 з метою надання сторонами додаткових матеріалів на підтвердження своїх доводів та заперечень.

З 15.12.2017 набрала чинності нова редакція КАС України. У зв'язку з цим, слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України (в редакції з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

У судовому засіданні 25.01.2018 на підставі ч. 3 ст. 194 КАС України ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження. Таким чином справа розглядається з урахуванням положень п. 10 ч. 1 ст. 4, ч. 5 ст. 250 КАС України.

Розглянувши подані позивачем, відповідачем докази, беручи до уваги пояснення представників сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Приватне акціонерне товариство «ТЕЛЕКАНАЛ «ІНТЕР» здійснює мовлення відповідно до ліцензії на мовлення 00290-м від 23.08.2011.

Згідно додатку до Ліцензії «Програмна концепція мовлення» від 21.10.2014 до Ліцензії від 23.08.2011): частка програм власного виробництва - 4 години 51 хвилина на добу, мінімальна частка національного аудіовізуального продукту (у тому числі власного виробництва) - 13 годин 30 хвилин на добу, 56,3%. Максимальна частка аудіовізуальної продукції іноземного виробництва - 10 годин 30 хвилин на добу, 43,7%. Формат - інформаційно-просвітницький; Фільмопоказ.

Додатком № 4 визначено Розподіл програмного наповнення: передачі, підбірки музичних творів та музичних кліпів, дитячі передачі та аудіовізуальні твори, фільмопоказ, реклама, елементи оформлення ефіру, анонси і т.і.

Національною радою з питань телебачення і радіомовлення проведено позапланову перевірку дотримання телерадіоорганізацією законодавства України.

За результатами перевірки складено Акт № 27 ПП/Кв/А17 від 19.05.2017 (далі - Акт перевірки).

Перевірка проведена на виконання рішення Нацради від 13.04.2017 № 570 та наказу Голови Нацради від 25.04.2017 № 5а/162 у період з 17 по 19 травня 2017 року.

Підстави для здійснення перевірки: результати моніторингу за 13-19.02.2017.

Предмет перевірки: дотримання вимог ч. 4 ст. 28 Закону України «Про телебаченні і радіомовлення».

Зазначено, що ліцензіата повідомлено про перевірку рекомендованим листом від 27.04.2017 № 17/886, яке вручене 03.05.2017.

В акті перевірки зазначається, що моніторинг у період 13-19.02.2017 здійснив головний спеціаліст відділу моніторингу та аналізу телерадіомовлення управління контролю та аналізу телерадіомовлення Дубініна В.В. у м. Києві.

Перевірка проведена на підставі, зокрема, електронного журналу обліку передач за період 13-19.02.2017, ліцензійного договору № 01-02/17-V від 01.02.2017 на право на телевізійний показ програм, розпоряджень голови товариства на створення програм власного виробництва, договорів про надання послуг із створення (виробництва) аудіовізуального твору від 17.11.2015, від 19.12.2106, договору про надання послуг із створення (виробництва) телепередачі від 30.01.2017.

Результати перевірки. За результатами моніторингу за період з 13.02.2017 по 19.02.2017, враховуючи загальний обсяг мовлення, передбачений ліцензією - 24 години на добу, було встановлено, що частка передач європейського виробництва, а також США та Канади, у проміжках часу між 07:00 та 23:00 (результати моніторингу було враховано з точністю до 0,5 %) склала за параметрами «дата моніторингу», «обсяг передач європейського виробництва (год., хв. сек.) та «частка передач європейського виробництва» відповідно:

13.02.2017 - 10:48:33 - 68%,

14.02.2017 - 9:44:07 - 61%,

15.02.2017 - 9:44:54 - 61%,

16.02.2017 - 9:43:32 - 61%,

17.02.2017 - 11:30:07 - 72%,

18.02.2017 - 4:45:31 - 30%,

19.02.2017 - 7:01:38 - 44%.

Акт моніторингу також залучений до матеріалів справи (а.с. 68-120).

Зазначається далі в Акті перевірки, що передачею європейського виробництва вважається передача, створена однією або декількома юридичними особами - резидентами держав, що ратифікували Європейську конвенцію про транскордонне телебачення. До передач європейського виробництва також належать передачі, як зазначається в Акті, створені на замовлення юридичних осіб - резидентів держав, що ратифікували зазначену Конвенцію, за умови що безпосереднім виробником таких передач є особи - резиденти таких держав.

Під час опрацювання результатів моніторингу до передач європейського виробництва відносились передачі (у тому числі аудіовізуальні твори (фільми) вироблені фізичними або юридичними особами України) та інші складові частини програми - реклама, спонсорська інформація, елементи оформлення ефіру та анонси програм і передач.

В частку передач європейського виробництва враховано обсяг передач українського виробництва.

В Акті перевірки також зазначається, що в ефірі телекомпанії транслювалися передачі, у тому числі аудіовізуальні твори (фільми) створені за участю однієї або декількох юридичних осіб-резидентів держави, визнаної Верховною Радою України державою - агресором та/або державою - окупантом.

З огляду на це, до частки передач європейського виробництва не віднесено:

- х/ф «Узнай меня если сможешь» (спільне виробництво: Росія, Україна) (22:57 13.02.2017);

- х/ф «Генеральська невістка» (спільне виробництво: Росія, України) (14:18 18.02.2017);

- Проект «Жди меня. Украина» (копірайт: ЗАТ «телекомпанія ВИД» на замовлення ПрАТ «ТЕЛЕКАНАЛ «ІНТЕР» 2017( (15:22, 13.02.2017). Ліцензіатом надано розпорядження на створення передачі та Ліцензійну угоду на право телевізійного показу Телемосту між Московською та Київською телевізійними студіями до телепередачі «Чекай на мене. Україна» від 06.02.2017 та 13.02.2017.

В Акті перевірки констатовано, що представник за довіреністю відмовив надати робочій групі сітку мовлення телеканалу за період з 13 по 19.02.2017, а також державні прокатні посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів, що транслювались у період з 13 по 19.02.2017 в ефірі телеканалу, що є порушенням п. 4.2. Інструкції про порядок здійснення перевірок, затвердженої рішенням Національної ради від 08.02.2012 № 115 (далі - Інструкція № 115).

Перевіркою встановлено порушення ч. 4 ст. 28 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», оскільки частка передач європейського виробництва, в т.ч. США і Канади, становить 57% загального тижневого обсягу мовлення.

У запереченнях до Акту перевірки позивачем зазначено, що в порушення Закону були віднесені фільми. Щодо витребування сітки мовлення, позивач зазначив, що вона не стосується предмету перевірки.

Висновки Акту перевірки розглянуті на засідання Нацради 31.08.2017 (протокол № 29).

При розгляді питання був присутній представник позивача та надавав відповідні заперечення.

За результатами розгляду питання прийнято оскаржуване рішення.

Так, згідно з Рішенням Нацради від 31.08.2017 № 1581 ухвалено:

1. Визнати порушення ПрАТ «ТЕЛЕКАНАЛ «ІНТЕР», м. Київ, частини четвертої статті 28 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» і пункту 4.2. Інструкції про порядок здійснення перевірок телеорганізацій та провайдерів програмної послуги, оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення та про порушення законодавства про рекламу.

2. ПрАТ «ТЕЛЕКАНАЛ «ІНТЕР», м. Київ, НР № 00290-м від 23.08.2011 оголосити попередження.

3. Зобов'язати ліцензіата ПрАТ «ТЕЛЕКАНАЛ «ІНТЕР», м. Київ, протягом місяця з дня прийняття цього рішення привести свою діяльність у відповідність до вимог чинного законодавства. В разі невиконання ліцензіатом цього рішення Національна рада може застосовувати до ліцензіата санкції, передбачені чинним законодавством України.

4. Копія цього рішення надіслати ліцензіату ПрАТ «ТЕЛЕКАНАЛ «ІНТЕР», м. Київ.

Відображено також питання контролю за виконанням цього рішення.

«За» прийняття такого рішення проголосувало сім членів Нацради з семи присутніх.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

В силу вимог ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення» Національна рада є конституційним, постійно діючим колегіальним органом, метою діяльності якого є нагляд за дотриманням законів України у сфері телерадіомовлення, а також здійснення регуляторних повноважень, передбачених цими законами.

Статтею 2 цього ж закону встановлено, що Національна рада у своїй діяльності керується Конституцією України, Законом України "Про телебачення і радіомовлення", цим Законом, іншими законами України.

Діяльність Національної ради ґрунтується на принципах законності, незалежності, об'єктивності, прозорості, доступності для громадськості, врахування культурної, ідеологічної та політичної багатоманітності в суспільстві, врахування загальновизнаних міжнародних норм та стандартів у галузі телерадіомовлення, повноти і всебічного розгляду питань та обґрунтованості прийнятих рішень (ч. 1 ст. 3 Закону).

Відповідно до положень статті 13 зазначеного Закону Національна рада здійснює, крім іншого:

нагляд за дотриманням телерадіоорганізаціями та провайдерами програмної послуги вимог законодавства у галузі телерадіомовлення;

нагляд за дотриманням телерадіоорганізаціями вимог законодавства України щодо частки національного аудіовізуального продукту.

застосування в межах своїх повноважень санкцій відповідно до закону;

офіційний моніторинг телерадіопрограм;

Відповідно до положень статті 15 зазначеного Закону повноваженнями Національної ради щодо організації та перспектив розвитку телерадіомовлення є, крім іншого:

визначення порядку документування, формування, обліку та зберігання телерадіоорганізаціями копій (записів) програм і передач, що виходять в ефір, формування тимчасового архіву та архівного фонду телерадіоорганізацій відповідно до законодавства України;

Відповідно до ч. 1 ст. 17 цього Закону Національна рада в межах своїх повноважень приймає регуляторні акти, у тому числі нормативно-правові, а також інші акти індивідуальної дії.

Частиною п'ятою статті 17 Закону передбачено, що кожен акт індивідуальної дії Національної ради повинен містити мотивувальну частину, в якій зазначаються щонайменше такі дані:

посилання на норму чинного закону України, яка наділяє Національну раду повноваженнями приймати зазначений акт індивідуальної дії;

обставини, з настанням яких закони України пов'язують виникнення у Національної ради повноважень приймати відповідний акт, а також посилання на докази, якими підтверджується настання таких обставин.

Національна рада застосовує санкції до порушників законодавства про телебачення і радіомовлення відповідно до вимог Закону України "Про телебачення і радіомовлення" (стаття 21 цього Закону).

Так, відповідно до ч. 6 ст. 72 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» Національна рада може застосовувати до телерадіоорганізацій та провайдерів програмної послуги такі санкції, зокрема, оголошення попередження.

Рішення про оголошення попередження приймається у разі першого порушення законодавства чи умов ліцензії телерадіоорганізацією або першого порушення законодавства провайдером програмної послуги (ч. 7 ст. 72 Закону).

В контексті обставин, зазначених в Акті перевірки та які у даному випадку зумовили прийняття оскаржуваного Рішення, слід зазначити наступне.

Так, частиною четвертою статті 28 Закону (в редакції до набрання чинності Законом України від 23.05.2017 р. N 2054-VIII) передбачено, що Ліцензіати (крім супутникового мовлення) у проміжках часу між 07.00 та 23.00 повинні дотримуватися таких пропорцій між українськими та іноземними передачами:

передачі європейського виробництва, а також США та Канади повинні становити не менше 70 відсотків загального тижневого обсягу мовлення, у тому числі не менше 50 відсотків загального тижневого обсягу мовлення - передачі українського виробництва.

Для цілей цієї частини передачею європейського виробництва вважається передача, створена однією або декількома юридичними особами - резидентами держав, що ратифікували Європейську конвенцію про транскордонне телебачення.

До передач європейського виробництва, крім випадків, визначених цією частиною, також належать передачі, створені на замовлення юридичних осіб - резидентів держав, що ратифікували Європейську конвенцію про транскордонне телебачення, за умови що безпосереднім виробником таких передач є особи - резиденти таких держав.

Якщо передача створена на замовлення або за участю однієї або декількох юридичних осіб - резидентів держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором та/або державою-окупантом, вона не може вважатися передачею європейського чи українського виробництва.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону у загальному обсязі мовлення кожної телерадіоорганізації не менше 50 відсотків має становити національний аудіовізуальний продукт.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 цього ж Закону програмна концепція мовлення телерадіоорганізації визначає, крім іншого: мінімальну частку національного аудіовізуального продукту; максимальну частку аудіовізуальної продукції іноземного виробництва.

У взаємозв'язку з наведеним слід зазначити, відповідно до ст. 1 Закону № 3759-XII, передача (телерадіопередача) - змістовно завершена частина програми (телерадіопрограми), яка має відповідну назву, обсяг трансляції, авторський знак, може бути використана незалежно від інших частин програми і розглядається як цілісний інформаційний продукт.

У свою чергу, програма (телерадіопрограма) - поєднана єдиною творчою концепцією сукупність передач (телерадіопередач), яка має постійну назву і транслюється телерадіоорганізацією за певною сіткою мовлення.

Відповідно до статті 1 Закону № 3759-XII національний аудіовізуальний продукт - програми, фільми, аудіовізуальні твори, вироблені фізичними або юридичними особами України.

Фільм - аудіовізуальний твір (у тому числі телевізійні серіали та їх окремі серії), що складається з епізодів, поєднаних між собою творчим задумом і зображувальними засобами, та є результатом спільної діяльності його авторів, виконавців і виробників (ст. 3 Закону України «Про кінематографію»).

Аудіовізуальний твір - частина телерадіопрограми, яка є об'єктом авторського права, має певну тривалість, авторську назву і власну концепцію, складається з епізодів або цілісних авторських творів, поєднаних між собою творчим задумом і зображувальними чи звуковими засобами та яка є результатом спільної діяльності авторів, виконавців та виробників (ст. 1 Закону № 3759-XII).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» аудіовізуальний твір - твір, що фіксується на певному матеріальному носії (кіноплівці, магнітній плівці чи магнітному диску, компакт-диску тощо) у вигляді серії послідовних кадрів (зображень) чи аналогових або дискретних сигналів, які відображають (закодовують) рухомі зображення (як із звуковим супроводом, так і без нього), і сприйняття якого є можливим виключно за допомогою того чи іншого виду екрана (кіноекрана, телевізійного екрана тощо), на якому рухомі зображення візуально відображаються за допомогою певних технічних засобів. Видами аудіовізуального твору є кінофільми, телефільми, відеофільми, діафільми, слайдофільми тощо, які можуть бути ігровими, анімаційними (мультиплікаційними), неігровими чи іншими.

З наведеного у сукупності вбачається, що за загальним правилом передачі, як складові програм, є інформаційними продуктами, та, як і фільми, належать до категорії аудіовізуальних творів/продуктів.

У взаємозв'язку з наведеним, слід зазначити, що для правильного розуміння та застосування норм ч. 4 ст. 28 Закону № 3759-XII визначальне значення має намір законодавця, законодавча історія вказаної норми, сутність і призначення Закону.

У зв'язку з цим, при застосуванні ч. 4 ст. 28 Закону № 3759-XII, слід виходити з того, що значенням юридичної норми є той намір, який законодавець хотів донести до її реципієнтів.

Так, як вбачається з пояснювальної записки до законопроекту № 2766 від 30.04.2015 «Про внесення змін до Закону України "Про телебачення і радіомовлення" (щодо визначення передач європейського виробництва)», яка розміщена на офіційному сайті ВР України, необхідність прийняття законопроекту обумовлена потребою у забезпеченні виконання Україною зобов'язань, передбачених ч. 1. ст. 10 Європейської конвенції про транскордонне телебачення (далі - Конвенція), а саме: «Кожна Сторона, що здійснює трансляцію, забезпечує в разі доцільності та відповідними засобами, щоб телемовник, який підпадає під її юрисдикцію, приділяв більшу частину свого ефірного часу європейським роботам».

Зазначений законопроект про внесенні змін до ч. 4 ст. 28 Закону № 3759-XII надалі був прийнятий як Закон України «Про внесення зміни до статті 28 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» щодо визначення передач європейського виробництва» від 17 травня 2016 року № 1364-VIII, яким вносились зміни до ч. 4 ст. 28 Закону та який набрав чинності 15.09.2016.

Відповідно до п. «e» статті 2 зазначеної Конвенції, на яку посилалися автори законопроекту, визначення «європейські аудіовізуальні роботи» означає творчі роботи, виробництво або спільне виробництво яких контролюється європейськими фізичними або юридичними особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Директиви Ради Європи 89/552/ЄС щодо координації відповідних положень, встановлених законодавчо, регуляторно або адміністративно країнами-учасниками (Європейської Конвенції про трансграничне телебачення) в сфері здійснення телевізійного мовлення (в редакції Директиви 97/36/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 19 червня 1997 р.) під «європейськими творами» слід розуміти: а) твори, створені в Учасників; б) твори, створені в третіх європейських країнах, на які поширюється Європейська Конвенція про транскордонне телебаченні (994_444), якщо ці твори задовольняють умовами параграфа 2 цієї статті; в) твори, створені в інших європейських країнах, якщо вони задовольняють умовам параграфа 3 цієї статті.

Як вбачається із пояснювальної записки та стенограми засідання ВР України від 21.04.2016, на якому розглядався законопроект № 2766, обговорюючи законопроект, законодавець виходив не з необхідності забезпечення певного рівня квот на власне передачі, як окремий інформаційний продукт, а виходив із необхідності забезпечення квот на європейський продукт, європейські творчі роботи у цілому, а не за окремими видами аудіовізуальних творів/інформаційних продуктів.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене у сукупності, саме з урахуванням такого значення мають застосовуватись положення ч. 4 ст. 28 Закону № 3759-XII, тобто не у вузькому значенні визначення «передача», а з урахуванням визначень Конвенції, Директиви ЄС вказане визначення має застосовуватись у широкому значенні творчої роботи/продукту, аудіовізуальної твору на що додатково вказують і вищезгадані положення ч. 1 ст. 9, ч. 2 ст. 28 зазначеного Закону (щодо визначення у програмній концепції мовлення мінімальних та максимальних часток аудіовізуального продукту), тобто і з урахуванням фільмів.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає правильним таке застосування відповідачем норм ч. 4 ст. 28 Закону № 3759-XII до обставин, встановлених під час перевірки, зокрема, врахування в Акті моніторингу (а.с. 68-120) та підрахунків - часу відтворення фільмів.

Під час розгляду справи в порядку виконання обов'язку, встановленого ч. 1 ст. 77 КАС України, позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування підрахунків, визначених у вказаному акті.

Висновок науково-правової експертизи від 30.11.2017 наведеного не спростовує, не враховує положень Конвенції та Директиви ЄС, не доводить зворотного, а відтак не береться судом до уваги (відхиляється).

При цьому, Меморандум про співпрацю між телекомпаніями та Національною радою від 2006 року не є нормативно-правовим актом, який визначає для суду сутність і призначення визначених у Законах та міжнародних договорах норм та правил.

Що стосується посилання позивача на те, що в акті перевірки відповідачем безпідставно зазначено про ненадання сітки мовлення, а також прокатних посвідчень, слід зазначити, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 3 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Відповідно до ст. 1 Закону № 3759-XII сітка мовлення - документ, що містить перелік, послідовність, назву, час виходу в ефір теле- чи радіопрограм, теле- чи радіопередач і відображає основні напрями програмної концепції мовлення на конкретний період. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про кінематографію» право на розповсюдження і демонстрування національних та іноземних фільмів на всіх видах носіїв зображення надається суб'єктам кінематографії центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері кінематографії. Документом, який засвідчує це право та визначає умови розповсюдження і демонстрування, є державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів. Фільми, на які видані державні посвідчення на право розповсюдження і демонстрування, вносяться до державного реєстру фільмів.

Виходячи з наведеного, звернення відповідача до позивача щодо надання вказаних документів було спрямовано на з'ясування всіх обставин, що мали значення для прийняття правильного та обґрунтованого рішення, що є завданням відповідача, а відтак, суд не вбачає підстав для висновку про протиправну поведінку, дії відповідача у наведеному контексті та наведене не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Що стосується осіб, які проводила моніторинг та перевірку, слід зазначити, що вказані особи діяли на підставі рішення Нацради, наказу та посадової інструкції, які не оскаржені та не скасовані, у зв'язку з чим відсутні підстави для сумніву у юридичній значимості дій вказаних осіб у зв'язку з проведенням моніторингу та перевірки.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог та їх обґрунтування, системного аналізу положень вказаних правових актів, оцінки за своїм внутрішнім переконанням поданих сторонами доказів, що ґрунтується на всебічному, безпосередньому, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про відповідність фактичним обставинам та нормам податкового законодавства висновків Акту перевірки та, відповідно, оскаржуваного рішення, яке прийнято відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України та Законами України, а відтак підстав для визнання його противним та скасування - немає.

Доводи позивача та надані ним матеріали, досліджені та оцінені судом, не спростовують наведених висновків суду та не доводять зворотного. У взаємозв'язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відтак, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями статтями ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72-77, 90, 139, ст.ст. 241-246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя О.А. Кармазін