Справа № 815/6149/17
Суддя: Стеценко О. О.
Дата ухвалення: 2018-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6149/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Стеценко О.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту захисту економіки Національної поліції України про визнання протиправною відмови Департаменту захисту економіки Національної поліції України №16085/39/04-2017 від 09.10.2017 року та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі Позивач або ОСОБА_1 ) з адміністративним позовом до Департаменту захисту економіки Національної поліції України (далі Відповідач або ДЗЕ НПУ) про визнання протиправною відмови Департаменту захисту економіки Національної поліції України №16085/39/04-2017 від 09.10.2017 року щодо зміни формулювання звільнення ОСОБА_1 без законної підстави, зобов`язання Департаменту захисту економіки Національної поліції України змінити підстави звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 (0055928), а саме за п.7 (за власним бажанням) ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» змінити на: за пунктом 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) в наказі ДЗЕ НПУ від 22.08.2017 року №226 о/с (по особовому складу) із внесенням відповідних змін до наказу про звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 (0055928) та послужного списку підполковника поліції ОСОБА_1 (0055928).
В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що Наказом ДЗЕ НПУ №83 о/с від 01.03.2017 року він був призначений на посаду оперуповноваженого відділу протидії хабарництву управління захисту економіки в Одеській області ДЗЕ НПУ з присвоєнням спеціального звання підполковник поліції. 22.08.2017 року Наказом № 266 о/с Позивач був звільнений згідно п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 31.08.2017 року. 09.08.2017 року Позивач був направлений на військово-лікарську комісію (далі ВЛК), при цьому Позивачу було роз`яснено, що в разі надання висновку ВЛК буде змінено підставу звільнення. Отримавши висновок ВЛК № 408/2 від 04.10.2017 року, яким станом на 31.08.2017 року Позивач був визнаний не придатним для проходження служби в поліції Позивач звернувся до ДЗЕ НПУ, проте листом ДЗЕ НПУ № 16085/39/04-2017 від 09.10.2017 року Позивачу було відмовлено у зміні формулювання причини звільнення. Позивач зазначає, що згідно направлення ДЗЕ НПУ на ВЛК № 44 було видане свідоцтво направлене в подальшому Відповідачу, проте не опрацьоване ним. Зазначене свідоцтво про хворобу, на думку Позивача, є належним документом, який підтверджує наявність у нього хвороби, що зумовлює непридатність Позивача до військової служби, зокрема, служби в поліції, та є підставою для звільнення. Враховуючи викладене, Позивач вважає протиправною відмову №16085/39/04-2017 від 09.10.2017 року, тому звернувся до суду з адміністративним позовом.
Ухвалою суду від 15.01.2018 року було відкрито провадження по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту захисту економіки Національної поліції України про визнання протиправною відмови №16085/39/04-2017 від 09.10.2017 року та зобов`язання вчинити певні дії. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання було призначено на 12.02.2018 року (а.с. 2-3).
В судове засідання, призначене на 12.02.2018 року, Позивач не з`явився, до канцелярії суду надав заяву про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження (а.с. 183).
Відповідач, належним чином повідомлений про місце, день та час судового засідання, явку повноважного представника в судове засідання, призначене на 12.02.2017 року, не забезпечив. Жодних клопотань про відкладення судового засідання або розгляд справи за відсутності представника Відповідача до суду не надходило.
Представник Відповідача надав до суду письмовий відзив на адміністративний позов, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі з підстав, викладених в письмовому відзиві на позов (а.с.59-62). Так, в письмовому відзиві на адміністративний позов представник Відповідача зазначив, що на підставі рапорту ОСОБА_1 14.08.2017 року наказом ДЗЕ НП № 266 о/с від 22.08.2017 року «По особовому складу» ОСОБА_1 з 31.08.2017 року звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Зі змісту рапорту ОСОБА_1 від 14.08.2017 року на ім`я заступника голови Національної поліції України - начальника Департаменту захисту економіки генерала поліції третього рангу ОСОБА_2 вбачається, що він наполягає на звільненні відповідно до п. 7 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 31.08.2017 року, а від проходження ВЛК відмовляється. Вищевказаний рапорт 14.08.2017 року погоджено начальником управління захисту економіки в Одеській області ДЗЕ НП полковником поліції Семенцовим О.Ю. та 22.08.2017 року було затверджено відповідно до резолюції заступника Голови Національної поліції України - начальника ДЗЕ НП генерала поліції третього рангу Купранця І.М., при цьому юридичні підстави щодо відмови в задоволенні вказаного рапорту або залишення його без розгляду були відсутні. Представник Відповідача зазначає, що 14.08.2017 року Позивач звернувся з рапортом про звільнення з поліції за власним бажанням з 31.08.2017 року, а свідоцтво про хворобу № 408/2 видано Позивачу 04.10.2017 року, після звільнення зі служби. Представник Відповідача, враховуючи зазначені обставини зазначає, що у ДЗЕ НП відсутні правові підстави на внесення змін до наказу № 266 о/с від 22.08.2017 року в частині зміни формулювання причин звільнення Позивача.
Позивач надав до суду відповідь на відзив (а.с. 191-196), в якій зазначив, що він бажав проходити службу в поліції, проте стан його здоров`я об`єктивно міг призвести до погіршення її результатів. Причиною звільнення Позивача з поліції був стан здоров`я, що не заперечується сторонами. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я Позивача, 09.08.2017 року Відповідачем було надано ОСОБА_1 направлення на проходження ВЛК у зв`язку зі звільненням. За п. 2 розділу VI Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, затвердженого Наказом МВС України №285 від 03.04.2017 року, разом з направленням на медичний огляд підрозділ кадрового забезпечення надає ВЛК службову характеристику поліцейського, в якій зазначена інформація про випадки звільнення від служби у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, а Відповідач видав зазначену характеристику тільки 18.09.2017 року. Позивач зазначає, що він був визнаний непридатним саме на момент звільнення, а не станом на дату пізніше його звільнення. Позивач стверджує, що Відповідач був проінформований про його бажання бути звільненим із поліції у зв`язку з хворобою та зазначає, що свідоцтвом про хворобу № 408/2 від 04.10.2017 року передбачено, що захворювання Позивача пов`язані з проходженням служби. В даному випадку Відповідач при прийнятті оскаржуваного наказу пов`язував звільнення Позивача з неможливістю виконання функціональних обов`язків за станом здоров`я, а відтак обставини подання Позивачем рапорту про звільнення за власним бажанням, а не із наявністю хвороби, не можуть слугувати підставою для визнання звільнення правомірним. При цьому Позивач стверджує, що неодноразово посадові особи Відповідача повідомляли йому, що в разі надання висновку ВЛК буде змінено підставу звільнення шляхом внесення змін до наказу. У зв`язку з тим, що з метою всебічного обстеження терапевтом ВЛК Позивача було направлено для проходження огляду окрім поліклініки МВС до МКЛ № 10, Обласного ендокринологічного диспансеру, а також до воєнного шпиталю, пройти в найкоротший термін обстеження не довелось можливим, таким чином, зазначена в наказі ДЗЕ НПУ № 266 о/с від 22.08.2017 року підстава звільнення, на думку Позивача, сформульована Відповідачем невірно.
Представник Відповідача надав до суду заперечення (а.с. 205-206), в яких додатково зазначив, що у своїй відповіді на відзив Позивач стверджує, що причиною його звільнення з поліції був стан здоров`я і це на думку Позивача не заперечується Відповідачем. Відповідач не погоджується з зазначеним твердженням і зазначає, що підставою для звільнення Позивача зі служби в поліції став рапорт від 14.08.2017 року про звільнення за власним бажанням, про що вказано Відповідачем у відзиві на адміністративний позов. Враховуючи викладене, представник Відповідача вважає адміністративний позов ОСОБА_1 необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
Частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи клопотання представника позивача про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження та неприбуття представників сторін в судове засідання, суд ухвалив про розгляд справи в порядку письмового провадження, в межах строків, визначених статтею 258 КАС України до 16.03.2018 року.
У зв`язку з перебуванням головуючого судді Стеценко О.О. 16.03.2018 року, в останній день розгляду справи по суті у відпустці, справа розглядається 19.03.2018 року.
У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно приписів ч. 13 ст. 10, ч.4 ст. 229 КАС України, не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, судом було встановлено наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у 1998 році закінчив Одеський інститут внутрішніх справ за спеціальністю «правознавство» та проходив службу в органах внутрішніх справ з серпня 1994 року по листопад 2015 року (а.с. 70)
З 07.11.2015 року Позивач почав проходити службу у Головному управлінні Національної поліції в Одеській області, наказом ГУНП в Одеській області №205 о/с був призначений на посаду старшого інспектора з особливих доручень управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Одеській області (а.с. 72).
Наказом ДЗЕ НПУ №83 о/с від 01.03.2017 року Позивач був призначений на посаду оперуповноваженого відділу протидії хабарництву управління захисту економіки в Одеській області ДЗЕ НПУ з присвоєнням спеціального звання підполковник поліції (а.с. 16).
Відповідно до довідки ВЛК №69/2 від 01.03.2017 року, Позивач був визнаний придатним до служби в Національній поліції України (а.с. 143).
09.08.2017 року начальником відділу забезпечення діяльності УЗЕ в Одеській області майором поліції ОСОБА_3 було видано направлення на медичний огляд № 44 у зв`язку зі звільненням Позивача з Національної поліції (а.с. 12).
З матеріалів справи вбачається, що 14.08.2017 року ОСОБА_1 подано на ім`я заступника голови Національної поліції України, начальника ДЗЕ НП, генерала поліції третього рангу ОСОБА_2 рапорт про його звільнення зі служби в поліції у зв`язку з наявністю вислуги років для призначення пенсії по лінії Національної поліції. При цьому у тексті рапорту в якості підстави для звільнення Позивачем було зазначено п. 7 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 31.08.2017 року. Також у зазначеному рапорті Позивачем було зазначено, що від проходження ВЛК він відмовляється (а.с. 128)
Відповідно до Наказу ДЗЕ НПУ № 266 о/с від 22.08.2017 року Позивач був звільнений на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 31.08.2017 року, згідно рапорту Позивача від 14.08.2017 року (а.с. 17).
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про хворобу № 408/2 від 04.10.2017 року, станом на 31.08.2017 року, Позивач був визнаний непридатним для проходження служби в поліції у зв`язку з наявністю захворювань, пов`язаних з проходженням служби в поліції (а.с. 13).
Як встановлено судом, та не заперечується сторонами по справі, після отримання свідоцтва про хворобу № 408/2 від 04.10.2017 року Позивач звернувся до ДЗЕ НПУ щодо зміни формулювання причини звільнення з п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням) на п.2 ч.1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції), проте листом ДЗЕ НПУ № 16085/39/04-2017 від 09.10.2017 року Позивачу було відмовлено у зміні формулювання причини звільнення, оскільки свідоцтво про хворобу № 408/2 було видане 04.10.2017 року, після звільнення зі служби та проведення розрахунків (а.с. 14).
Вважаючи відмову у зміні формулювання причин його звільнення, викладену у листі ДЗЕ НПУ № 16085/39/04-2017 від 09.10.2017 року протиправною, Позивач звернувся до суду для захисту порушеного права.
Проаналізувавши матеріали адміністративної справи, оцінивши докази по справі у їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Спірні відносини регулюються Законом України "Про Національну поліцію" від 2 липня 2015 року № 580-VIII , який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Згідно з ч. 1 ст. 48 Закону України "Про Національну поліцію" призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.
Частиною 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.
Отже, ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено вичерпний перелік підстав звільнення особи, яка служить в органах Національної поліції України, при цьому, підставами для звільнення є як власне бажання особи, так і хвороба особи, яка підтверджується висновком медичної комісії про її непридатність до служби в поліції.
Суд зазначає, що системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що особа рядового і начальницького складу має право звільнитися зі служби за власним бажанням, при цьому попередити начальника про своє рішення та подати відповідний рапорт.
Відповідно до ч.5 ст.59 Закону України "Про Національну поліцію" порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.
Відповідно до Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1235 від 23.11.2016 року підставою для видання наказів по особовому складу є рапорт про звільнення зі служби в поліції.
Судом встановлено, що у наказі ДЗЕ НПУ № 266 о/с від 22.08.2017 року у якості підстави для звільнення позивача зі служби в поліції зазначено: "п.7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", рапорт ОСОБА_1 від 14.08.2017 року.
Як було встановлено судом, 14.08.2017 року ОСОБА_1 було подано на ім`я заступника голови Національної поліції України, начальника ДЗЕ НП, генерала поліції третього рангу Купранця І.М. рапорт про звільнення зі служби в поліції у зв`язку з наявністю вислуги років для призначення пенсії по лінії Національної поліції. При цьому у тексті рапорту Позивачем було зазначено, що він просить звільнити його відповідно до п. 7 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 31.08.2017 року, а від проходження ВЛК відмовляється.
Таким чином, з самого рапорта Позивача не вбачається, що він просив звільнити його зі служби в поліції у зв`язку з хворобою. Більше того, з рапорта Позивача вбачається, що він просив звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням, на звільненні наполягав, а від проходження ВЛК відмовлявся.
Суд зазначає, що Позивачем у рапорті від 14.08.2017 року була зазначена дата звільнення - з 31.08.2017 року, вищевказаний рапорт 14.08.2017 року погоджено начальником управління захисту економіки в Одеській області ДЗЕ НП полковником поліції Семенцовим О.Ю. та 22.08.2017 року було затверджено відповідно до резолюції заступника Голови Національної поліції України - начальника ДЗЕ НП генерала поліції третього рангу Купранця І.М.,, тобто фактично сторонами була погоджена дата звільнення Позивача.
При цьому Позивачем рапорт про своє звільнення за власним бажанням було подано після одержання направлення на медичний огляд № 44 у зв`язку зі звільненням Позивача з Національної поліції від 09.08.2017 року, при цьому до 31.08.2017 року, тобто до дати звільнення Позивача, рапорт про своє звільнення за власним бажанням Позивач не відкликав.
Суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.11 ст. 77 України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції. Таким чином, рішення ВЛК про непридатність до служби в поліції, яке є підставою для звільнення через хворобу, повинне передувати рапорту про звільнення. Разом з тим, як встановлено судом, підставою для звільнення позивача слугував його рапорт від 14.08.2017 року, у якому він просив звільнити його з 31.08.2017 року. Даний рапорт передував рішенню ВЛК, яке було викладене в свідоцтві про хворобу № 408/2 від 04.10.2017 року.
Крім того суд зазначає, що відповідно до вимог до п. 1, 2 Розділу III Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України №285 від 03 квітня 2017 року (далі Положення), направлення на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи за формою здійснюють відповідні підрозділи кадрового забезпечення Національної поліції України, командири частин НГУ. При цьому у направленні зазначаються мета і питання, які підлягають вирішенню ВЛК, у тому числі щодо осіб, що звільняються зі служби, зазначаються вислуга років і мотиви звільнення, термін проходження служби в поліції, НГУ, Збройних Силах, СБУ, інших військових формуваннях, утворених відповідно до законодавства України (далі - військові формування), в органах внутрішніх справ, участь у бойових діях, антитерористичних операціях, інших заходах в умовах особливого періоду, воєнних конфліктах.
Як вбачається з матеріалів справи, у направленні Позивача на медичний огляд №44 від 09.08.2017 року в якості мети медичного огляду було вказано придатність до військової служби у зв`язку зі звільненням з Національної поліції України, проте мотиви звільнення в зазначеному направленні вказані не були.
Відповідно до пункту 19 розділу III «Організація проведення лікарської та військово-лікарської експертизи» Положення, постанова ВЛК щодо придатності (непридатності) особи до служби, яка приймається за результатами медичного огляду, заноситься до Акта медичного огляду, Книги (журналу) обліку документації ВЛК (додаток 9) і оформлюється Довідкою (додаток 10) або свідоцтвом про хворобу. Про прийняте рішення ВЛК інформує відповідний підрозділ кадрового забезпечення чи командира військової частини.
З аналізу наведених норм випливає, що Довідка про хворобу виноситься саме на час фактичного огляду особи. Таким чином, Довідка про хворобу № 408/2 від 04.10.2017 року, видана Позивачу, не може бути підставою для внесення змін до наказу про звільнення позивача та не повинно було сприйматись відповідачем як підстава для внесення змін до наказу № 266 о/с від 22.08.2017 року. Після звільнення Позивача на підставі наказу № 266 о/с від 22.08.2017 року зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", між сторонами були припинені трудові та службові відносини, у зв`язку із чим Відповідач втратив повноваження на внесення змін до наказу про звільнення позивача, при цьому, в даному випадку відсутні були також і підстави для внесення змін до зазначеного наказу.
Позивачем в тексті відповіді на відзив було зазначено, що з метою всебічного обстеження терапевтом ВЛК його було направлено для проходження огляду окрім поліклініки МВС до МКЛ № 10, Обласного ендокринологічного диспансеру, а також до воєнного шпиталю, відповідно пройти в найкоротший термін обстеження не довелось можливим, тому він до 04.10.2017 не міг отримати свідоцтво про хворобу.
Разом з тим, судом встановлено, що з моменту подання до відповідача рапорту про звільнення (14.08.2017 року) та до моменту звільнення Позивача (31.08.2017 року) Позивач не звертався до Відповідача із заявами, рапортами, листами тощо, з проханням не розглядати поданий ним раніше рапорт.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у Відповідача були відсутні правові підстави для звільнення ОСОБА_1 на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку з хворобою). Встановлення після звільнення зі служби факту непридатності до служби Позивача за станом здоров`я на час звільнення зі служби та причинного зв`язку між захворюванням та проходженням служби, жодним чином не впливає та не може впливати на формулювання підстав для звільнення, зазначених у наказі № 266 о/с від 22.08.2017 року, який був винесений до отримання Позивачем свідоцтва про хворобу № 408/2 від 04.10.2017 року.
Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 10, 72, 77, 90, 205, 229, 242-246, 258, 293, 295 КАС України, суд,-
В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту захисту економіки Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Богомольця,10, ) про визнання протиправною відмови Департаменту захисту економіки Національної поліції України №16085/39/04-2017 від 09.10.2017 року та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання в тридцятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Стеценко О.О.

.