Справа № 820/3877/17
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2018-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Мельніков Р.В.

05 березня 2018 р., м.Харків Справа № 820/3877/17
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Бенедик А.П.

суддів: Мельнікової Л.В. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання Багмет А.В.

представника позивача Шевченко Н.О

представника відповідача Рочняк Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду у м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю науково - виробнича фірма "Харків - Прилад" на постанову Харківського окружного адміністративного суду (головуючий-суддя І інстанції: Мельніков Р.В.) від 21.11.2017р. (повний текст рішення складено 28.11.2017р.) по справі №820/3877/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю науково - виробнича фірма "Харків - Прилад"

до Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування податкових повідомлень - рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Харків-Прилад", звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просив скасувати податкові повідомлення-рішення від 10.08.2017 року № та №.

В обґрунтування позову зазначив, що при проведенні перевірки та при оформленні її результатів мало місце недотримання контролюючим органом вимог податкового законодавства, висновки акту перевірки є неправомірними, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті з порушенням норм діючого законодавства України, що є підставою для їх скасування.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 21.11.2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21.11.2017 року та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального та процесуального, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку про обґрунтованість встановлених податковим органом за наслідком проведеної перевірки порушень позивачем вимог діючого законодавства, та як наслідок законності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Зазначив, що здійснення господарської операції між позивачем та контрагентами повністю підтверджується наявними первинними документами бухгалтерського обліку та податкової звітності. При цьому, оскільки запит контролюючого органу про надання інформації (пояснень та їх документальних підтверджень) мав невідповідності та не містив вичерпного переліку документів, які мав надати платник податків, позивач був позбавлений можливості надати первинні документи.

Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ТОВ НВФ "Харків-Прилад" пройшло передбачену законом процедуру державної реєстрації та набуло статусу юридичної особи, взято на податковий облік.

ТОВ НВФ "Харків-Прилад" засобами поштового зв'язку 27.03.2017 року отримано запит від 21.03.2017 року №2510/10/20-40-14-13-18 про надання пояснень та їх документального підтвердження.

Листом від 03.04.2017 року №214 позивач повідомив контролюючий орган про відмову у наданні пояснень та їх документального підтвердження.

У зв'язку з відмовою у наданні пояснень та їх документального підтвердження контролюючим органом прийнято рішення про проведення позапланової виїзної перевірки, яке оформлено у вигляді наказу від 21.06.2017 року №2712.

На підставі вищевказаного наказу та направлень від 29.06.2017 року №4359, 4360 співробітниками ГУ ДФС у Харківській області проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ НВФ "Харків-Прилад" з питань дотримання вимог податкового законодавства України щодо господарських взаємовідносин з ТОВ "Атіс Торг" (податковий номер 38633934) за вересень - грудень 2014 року, ТОВ "Фармафлекс" (податковий номер 36987674) за грудень 2014 року, ТОВ "Сеолан" (податковий номер39072643) за вересень - листопад 2014 року, ТОВ "Віва-Торг" (податковий номер 39457402) за квітень, липень 2015 року, ТОВ "Актавія-М" (податковий номер 39904920) за грудень 2015 року, ТОВ "Грейтопт ТЗ" (податковий номер 39984958) за січень 2016 року, за наслідками якої складено Акт №7259/20-40-14-12-11/31557302 від 12.07.2017 року.

Під час перевірки податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог діючого законодавства, а саме:

- п. 198.1 п. 198.2, п. 198.3 ст. 198, п. 201.1, п. 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого підприємством завищено податковий кредит на суму 773587 грн. у зв'язку з документально оформленими операціями з ТОВ "Атіс Торг" (податковий номер 38633934) за вересень - грудень 2014 року, ТОВ "Фармафлекс" (податковий номер 36987674) за грудень 2014 року, ТОВ "Сеолан" (податковий номер39072643) за вересень - листопад 2014 року, ТОВ "Віва-Торг" (податковий номер 39457402) за квітень, липень 2015 року, ТОВ "Актавія-М" (податковий номер 39904920) за грудень 2015 року, ТОВ "Грейтопт ТЗ" (податковий номер 39984958) за січень 2016 року, що призвело до завищення від'ємного значення з податку на додану вартість у розмірі 57656 грн. за липень 2015 року та до заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у розмірі 715931 грн в тому числі за вересень 2014 року 71368 грн., за жовтень 2014 року 196321 грн., за листопада 2014 року 15383 грн., за грудень 2014 року 135458 грн., за квітень 2015 року 113565 грн., за грудень 2015 року 121467 грн., за січень 2016 року 62369 грн.;

- п. 44.6 ст. 44 ПК України підприємством до закінчення перевірки або у терміни зазначені у абзаці другому пункту 44.7 цієї статті не надано посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності. Отже, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

На підставі висновків акту перевірки, контролюючим органом винесено податкові повідомлення-рішення:

- від 10.08.2017 №, яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 57656 грн.;

- від 10.08.2017 року №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в України товарів (робі, послуг) у загальному розмірі 894913,75 грн., в тому числі за податковим зобов'язанням у сумі 715931 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 178982,75 грн.

Не погодившись з вищезазначеним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Як було встановлено під час розгляду справи, фактичною підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, слугували встановлені за наслідком проведеної перевірки висновки контролюючого органу про відсутність реального характеру укладених між позивачем та контрагентами - ТОВ "Атіс Торг", ТОВ "Фармафлекс", ТОВ "Сеолан", ТОВ "Віва-Торг", ТОВ "Актавія-М", ТОВ "Грейтопт ТЗ" господарських операцій, які ґрунтувались на наявності податкової інформації інших податкових органів відносно контрагентів.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявність у позивача податкових накладних не може бути визнана судом достатньою підставою для формування податкового кредиту, оскільки факт реальності господарських операцій не знайшов свого підтвердження належними і допустимими доказами.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Під час судового розгляду справи представником відповідача було надано пояснення та зазначено, що оскільки підприємством позивача не було надано до перевірки первинні документи, то відповідачем проведено перевірку за наявними у розпорядженні контролюючого органу даними.

Як вказав під час апеляційного розгляду справи представник позивача, про наявність наказу про проведення перевірки та направлень підприємству стало відомо наприкінці робочого дня 29.06.2017 року після прибуття в офіс підприємства ТОВ «НВФ «Харків - Прилад» за адресою: м. Харків, вул. Киргизька, 94/1 співробітників податкового органу. Однак, фактично вказані фахівці ГУ ДФС у Харківській області з невідомих підприємству причин до проведення перевірки не приступили, іншого наказу про продовження терміну перевірки не надали, в офісі підприємства більше не з'являлися. На підтвердження чого було надано копію журналу реєстрації перевірок та доповідні записки працівників підприємства.

З приводу ненадання первинних документів, представник позивача повідомив, що згідно запиту ГУ ДФС у Харківській області від 03.07.2017 року № 8625/10/20-40-14-12-18 «Про надання документів», заступник начальника ГУ ДФС у Харківській України просив надати посадовим особам фіскального органу всі документи, що належать або пов'язані з предметом документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «НВФ «Харків - Прилад». Проте, згідно абзацу другого вказаного запиту просив забезпечити надання посадовим особам ГУ ДФС у Харківській області оригіналів документів підприємства за період з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року, який не був предметом перевірки згідно наказу №2712 від 21.06.2017 року. А тому, підприємством письмово повідомлено про хибність зазначених в запиті ГУ ДФС у Харківській області від 03.07.2017 року № 8625/10/20-40-14-12-18 вимог та відмовлено в наданні таких документів, що підтверджується листом, який подано до канцелярії ГУ ДФС у Харківській області 05.07.2017 року.

Колегія суддів зазначає, що норми податкового законодавства не обмежують період подання платником необхідних первинних документів лише часом проведення податкової перевірки, оскільки положення пункту 44.6 статті 44 ПК України лише визначають статус показників податкової звітності, які не підтверджені необхідними документами під час перевірки, однак не обмежують право платника довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки. При цьому, право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

Зазначена позиція суду узгоджується з висновками Вищого адміністративного суду України, викладеними в ухвалі від 05.07.2017 року К/800/34136/16.

Відповідно до листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11 "Щодо однакового застосування адміністративними судами окремих приписів Податкового кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України" визначено, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, протиправності формування витрат та податкового кредиту для цілей визначення об'єкта оподаткування належить з'ясувати, зокрема, такі обставини, як: рух активів у процесі здійснення господарської операції, установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

При розв'язанні відповідних спорів судам варто враховувати принцип офіційного з'ясування обставин справи (лист Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 року №1936/11/13-11 "Щодо підтвердження даних податкового обліку").

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність перевірки під час розгляду даної справи висновків податкового органу про порушення позивачем вимог діючого законодавства, які були покладені в основу прийняття спірних податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до положень 14.1.36 ст.14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку (п. 22.1 ст. 22 ПК України).

Відповідно до приписів п.п.198.1-198.3 ст. 198 ПК України (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин), до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій, серед іншого, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг .

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Як встановлено під час судового розгляду справи, позивач у перевіряємий період мав господарські відносини із контрагентами - ТОВ "Атіс-торг", ТОВ "Фармафлекс", ТОВ "Сеолан", ТОВ "Віва-торг", ТОВ "Актавія-М", ТОВ "Грейтопт ТЗ".

Перевіряючи правомірність висновків податкового органу щодо відсутності реального характеру вищевказаних господарських операцій, які були покладені в основу оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №996-XIV (далі - Закон України №996-XIV), господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період.

Згідно до ст. 3 Закону України №996-XIV, метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 9 Закону України №996-XIV визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, документальному підтвердженню підлягає одна із вищезазначених подій, і якщо дана подія оформлена первинним документом, що містить усі обов'язкові реквізити, визначені ч. 2. ст. 9 Закону України №996-XIV, то дана обставина є належним доказом реальності господарської операції.

Відповідно до вимог п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як встановлено під час розгляду справи, між ТОВ НВФ "Харків-Прилад" та ТОВ "Атіс-торг" укладено договір купівлі-продажу №73 від 01.09.2014 р., відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність товарно-матеріальні цінності: контрольно-вимірювальні прилади, виробничі меблі, пірометри, паяльне обладнання, тепловізійне устаткування, а покупець зобов'язується прийняти та своєчасно оплатити ці товарно-матеріальні цінності на умовах даного договору (т.1 а.с. 64-65).

На виконання умов договору, ТОВ "Атіс-торг" поставило ТОВ НВФ "Харків-Прилад" товар вартістю 1297807 грн., у тому числі ПДВ 216301,20 грн., що підтверджується видатковими накладними №1860 від 18 грудня 2014 р., №104 від 10 листопада 2014 р., №772 від 30 жовтня 2014 р., № 215 від 17 жовтня 2014 р., № 684 від 28 жовтня 2014 р., № 328 від 30 вересня 2014 р.

На підтвердження сплати вартості товару позивачем надано копії платіжних доручень (т.1 а.с.73-83), журнал ордер і відомість по рахунку 631 Розрахунки з вітчизняними постачальниками (т.1 а.с.66).

Як зазначив представник позивача, придбані у контрагента товари були використані підприємством у власній господарській діяльності, а саме, в послідуючому реалізовані на користь ПАТ "МК "Азовсталь", ПАТ "Мотор Січ", ПрАТ "Полтавський ГЗК", ТОВ "ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН", ПАО "Одеський припортовий завод", ОО НПП Технохолод, ТОВ Центр технічної підтримки "МЕМ", ТОВ "Стек Груп", ТОВ "Еластомер завод", ПАТ "Український графіт", ПАТ "Рівнеазот", Черкаське хімволокно ОП Черкаської ТЕС про що надано копії первинних документів, а також частково товар залишено на складі.

На виконання договірних відносин ТОВ "Атіс-торг" виписано на адресу позивача податкові накладні, які були включені до реєстру виданих та отриманих податкових накладних відповідних звітних податкових періодів.

Позивачем було надано та долучено до апеляційної скарги копії податкових накладних №328 від 30.09.2014, №215 від 17.10.2014, №285 від 28.10.2014; №305 від 30.10.2014.

Представник позивача під час апеляційного розгляду справи зазначив, що підприємство позбавлено можливості надати інші податкові накладні, які були виписані ТОВ "Атіс-торг", а саме №104 від 10.11.2014; №186 від 18.12.2014, оскільки вказані документи були повністю пошкоджені 29.06.2017 року разом з документами по іншим господарським відносинам із іншими суб'єктами господарювання, про що надано копії доповідної записки від 29.06.2017 року, наказу №5 від 30.06.2017 року про встановлення переліку пошкоджених документів та акту від 03.07.2017 року про результати роботи комісії.

03.06.2017 року ТОВ НВФ "Харків-Прилад" направлено на адресу ТОВ "Атіс-торг" лист (вих.№216) про відновлення документів та повідомлення (вих.№217) до Східної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області про пошкодження документів.

Відповідно до п.44.5 ст. 44 ПК України у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов'язаний у п'ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації.

Платник податків зобов'язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу.

У разі неможливості проведення перевірки платника податків у випадках, передбачених цим підпунктом, терміни проведення таких перевірок переносяться до дати відновлення та надання документів до перевірки в межах визначених цим підпунктом строків.

Колегія суддів зазначає, що податковим органом ані під час перевірки, ані під час розгляду справи не ставилось під сумнів існування вищевказаних податкових накладних, а їх відсутність не була покладена в основу оскаржуваного рішення. Крім того, у разі неможливості проведення перевірки через відсутність вищевказаних податкових накладних, податковий орган мав встановлені законом підстав для її перенесення до дати відновлення та надання документів.

Також, як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ НВФ "Харків-Прилад" та ТОВ "Фармафлекс" укладено договір купівлі-продажу №54 від 04.12.2014 р., відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність товарно-матеріальні цінності: контрольно-вимірювальні прилади, виробничі меблі, пірометри, паяльне обладнання, тепловізійне устаткування, а покупець зобов'язується прийняти та своєчасно оплатити ці товарно-матеріальні цінності на умовах даного договору (т.1 а.с. 84-85).

На виконання умов договору ТОВ "Фармафлекс" поставило позивачу за видатковою накладною №33 від 31.12.2014 р. товар вартістю 697164,00 грн., у тому числі ПДВ 116194,00 грн.

На підтвердження факту транспортування придбаного товару позивачем надано та долучено до матеріалів справи копію товарно-транспортної накладної №00259 від 31.12.2014 р.

Вартість придбаного у контрагенту товару була повністю сплачена позивачем у безготівковій формі, про що свідчать надані копії платіжних доручень (т.1 а.с.90-95) та журнал ордер і відомість по рахунку 631 Розрахунки з вітчизняними постачальниками (т.1 зв.бік а.с.86).

Товар отриманий за видатковою накладною від ТОВ "Фармафлекс" було оприбутковано на складі підприємства 31.12.2014 року, на підтвердження чого надано журнал ордер і відомість по рахунку 631 та звіт про партії товару.

Як зазначив представник позивача, придбаний у контрагента товар був використаний підприємством у власній господарській діяльності, а саме, реалізований в послідуючому ВАТ "Запоріжсталь", що підтверджується копіями первинних документів.

На виконання договірних відносин ТОВ "Фармафлекс" виписано на адресу позивача податкову накладну №118 від 31.12.2014 р., яка була включена до реєстру виданих та отриманих податкових накладних відповідного звітного податкового періоду.

Крім того, між ТОВ НВФ "Харків-Прилад" та ТОВ "Сеолан" укладено договір №18/1 від 04.08.2014р., відповідно до умов якого постачальник зобов'язується систематично поставляти та передавати у власність покупця визначений товар для використання його у господарській діяльності, а покупець зобов'язується приймати цей товар та сплачувати його вартість на умовах даного договору (т.1 а.с. 96-97).

На виконання умов договору ТОВ "Сеолан" поставило ТОВ НВФ "Харків-Прилад" за видатковими накладними №2427 від 24.11.2014 р., №2513 від 25.11.2014 р., №2909 від 29.10.2014 р., № 2911 від 29.09.2014 р. товар загальною вартістю 560408,00 грн., у тому числі ПДВ 86034,45 грн.

На підтвердження факту транспортування придбаного товару, позивачем надано та долучено до матеріалів справи копію товарно-транспортної накладної №60 від 29.09.2014 р.

З приводу розрахунку за отриманий товар, представник позивача під час розгляду справи зазначив, що ТОВ НВФ "Харків-Прилад" за договором №27 від 25.09.2014 поставлено ТОВ "Сеолан" товар на суму 240939,00 грн. та на підставі угоди від 01.10.2014 року підприємства здійснили залік взаємних однорідних вимог на суму 240939,00 грн. При цьому, залишок боргу за договором позивачем сплачено шляхом перерахування на рахунок постачальника грошових коштів.

Товар отриманий від ТОВ "Сеолан" було оприбутковано на складі підприємства 29.09.2014 року, на підтвердження чого надано журнал ордер і відомість по рахунку 631 та звіт про партії товару.

Як зазначив представник позивача, придбаний у контрагента товар був використаний підприємством у власній господарській діяльності, а саме, в послідуючому реалізований ПАТ "Мотор Січ", НТУ "ХПІ", ТОВ "Отіс Тарда", ТОВ "Завод Елестомер" та частково товар залишено на складі, що підтверджується копіями первинних документів.

На виконання договірних відносин ТОВ "Сеолан" виписано на адресу позивача податкові накладні: №2911 від 29.09.2014, № 2909 від 29.10.2014, №2427 від 24.11.2014, №2513 від 25.11.2014, які були включені до реєстру виданих та отриманих податкових накладних відповідних звітних податкових періодів.

Також, як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ НВФ "Харків-Прилад" та ТОВ "Віва-Торг" укладено договір №65 від 02.04.2015 р., відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність товарно-матеріальні цінності: контрольно-вимірювальні прилади, виробничі меблі, пірометри, паяльне обладнання, тепловізійне устаткування, а покупець зобов'язується прийняти та своєчасно оплатити ці товарно-матеріальні цінності на умовах даного договору (т.1 а.с. 112-113).

На виконання умов договору ТОВ "Віва-Торг" поставило ТОВ НВФ "Харків-Прилад" за видатковими накладними №18 від 16.04.2015 р., № 22 від 22.07.2015 р., №322 від 23.07.2015 р., №34 від 22.04.2015 р. товар загальною вартістю 1027325,51 грн., у тому числі ПДВ 171220,92 грн.

Факт транспортування придбаного товару підтверджується наданими та долученими до матеріалів справи копіями товарно-транспортних накладних №18 від 16.04.2015, №322 від 23.07.2015р., №277 від 22.07.2015 р., №34 від 22.04.2015.

Вартість придбаного у контрагенту товару сплачена позивачем у безготівковій формі, про що свідчать надані копії платіжних доручень (т.1 а.с.127-133) та журнал ордер і відомість по рахунку 631 Розрахунки з вітчизняними постачальниками (т.1 а.с.114).

Отриманий від ТОВ "Віва-Торг" товар оприбутковано на складі підприємства 16.04.2015 року, на підтвердження чого надано журнал ордер і відомість по рахунку 631 та звіт про партії товару.

Придбаний у контрагента товар був використаний підприємством у власній господарській діяльності, а саме, реалізований на користь ТОВ "Стек Груп", ПАТ "Мотор Січ", ТОВ "ВІАЗ", ВАТ "Запоріжсталь" та частково використано на виробництво , на підтвердження чого долучено до матеріалів справи копії акту списання №ХП-0000003 від 23.07.2015 року та акту здачі готової продукції на склад №ГП-4 від 23.07.2015 року.

На виконання договірних відносин ТОВ "Віва-Торг" виписано на адресу позивача податкові накладні: №18 від 16.04.2015, №34 від 22.04.2015, №277 від 22.07.2015, №322 від 23.07.2015, №76 від 06.08.2015 року, які були включені до реєстру виданих та отриманих податкових накладних відповідних звітних податкових періодів.

Між ТОВ НВФ "Харків-Прилад" та ТОВ "Актавія-М" укладено договір купівлі-продажу №83 від 03.12.2015 р., відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність товарно-матеріальні цінності: контрольно-вимірювальні прилади, різноманітні матеріали, пірометри, паяльне обладнання, тепловізійне устаткування, датчики, а покупець зобов'язується прийняти та своєчасно оплатити ці товарно-матеріальні цінності на умовах даного договору (т.1 а.с. 134).

На виконання умов договору ТОВ "Актавія-М" поставило товар загальною вартістю 728803,20 грн., у тому числі ПДВ 121467,20 грн., що підтверджується видатковими накладними №б/н від 07.12.2015 р., №б/н від 21.12.2015 р.

Вартість придбаного у контрагенту товару повністю сплачена позивачем у безготівковій формі, про що свідчать надані копії платіжних доручень (т.1 а.с.138-142) та журналу ордер і відомість по рахунку 631 Розрахунки з вітчизняними постачальниками (т.1 а.с.135).

Отриманий товар оприбутковано на складі підприємства 07.12.2015 року та 21.12.2015 року, на підтвердження чого надано журнал ордер і відомість по рахунку 631 та звіт про партії товару.

Придбаний у контрагента товар був використаний підприємством у власній господарській діяльності, а саме в послідуючому реалізований на користь ПАТ "Мотор Січ", Харківського національного університету ім. Каразіна, що підтверджується копіями первинних документів.

На виконання договірних відносин ТОВ "Актавія-М" виписано на адресу позивача податкові накладні №13 від 07.12.2015, №33 від 21.12.2015, які були включені до реєстру виданих та отриманих податкових накладних відповідних звітних податкових періодів.

Також, як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ НВФ "Харків-Прилад" та ТОВ "Грейтопт ТЗ" укладено договір купівлі-продажу №4 від 05.01.2016 р., відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність товарно-матеріальні цінності: контрольно-вимірювальні прилади, виробничі меблі, пірометри, паяльне обладнання, тепловізійне устаткування, а покупець зобов'язується прийняти та своєчасно оплатити ці товарно-матеріальні цінності на умовах даного договору (т.1 а.с. 143).

На виконання умов договору ТОВ "Грейтопт ТЗ" поставило ТОВ НВФ "Харків-Прилад" за видатковими накладними №5 від 11.01.2016 р. товар загальною вартістю 374216,40 грн., у тому числі ПДВ 62369,40 грн.

Вартість придбаного у контрагенту товару сплачена позивачем у безготівковій формі, про що свідчать надані копії платіжних доручень (т.1 а.с.147-149), журнал ордер і відомість по рахунку 631 Розрахунки з вітчизняними постачальниками (т.1 а.с.145).

Отриманий від ТОВ "Грейтопт ТЗ" товар оприбутковано на складі підприємства 05.01.2016 року, на підтвердження чого до суду надано журнал ордер і відомість по рахунку 631 та звіт про партії товару.

Придбаний у контрагента товар був використаний підприємством у власній господарській діяльності, а саме в послідуючому реалізований на користь ПАТ "Мотор Січ", що підтверджується копіями первинних документів.

На виконання договірних відносин ТОВ "Грейтопт ТЗ" виписано на адресу позивача податкову накладну №5 від 11.01.2016, яка була включена до реєстру виданих та отриманих податкових накладних відповідного звітного податкового періоду.

На час виконання умов договорів та видачі податкових накладних підприємства були зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Колегія суддів зазначає, що податковим органом ані під час проведеної перевірки, ані під час судового розгляду не заперечувалось наявність у позивача необхідних складських приміщень для зберігання придбаного у контрагентів товару. Крім того, позивачем під час судового розгляду надано копії договорів оренди №01-АП від 03.01.12 р., №02-АП від 03.01.12 р. та №04-АП від 01.08.12 р., відповідно до умов яких ТОВ НВФ "Харків-Прилад" для здійснення власної господарської діяльності винаймає офісні та складські приміщення.

Під час розгляду справи представником надано пояснення, що для перевезення придбаних у постачальників товарів підприємством також використовуються орендовані легкові транспортні засоби, оскільки товари, які на постійній основі придбаваються та реалізуються позивачем, мають незначні вагові та габаритні властивості. На підтвердження даних обставин долучено до матеріалів справи копію договору оренди транспортного засобу від 18.09.2007 р. При цьому, для доставки товарів іногороднім покупцям ТОВ НВФ "Харків-Прилад" користується транспортно-експедиторськими послугами, що надаються ТОВ "Нова Пошта" згідно договорів №35617 від 04.06.13 р., №53564 від 18.06.14 р., №79144 від 03.07.15 р., №119065 від 13.07.16 р., копії яких долучено до матеріалів справи.

Оцінивши перелічені первинні документи колегія суддів дійшла висновку про те, що вони не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, а відтак сприймаються судом як належні та допустимі докази.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що під час судового розгляду підтверджено належними та допустимими доказами факт реальності укладених із контрагентами господарських операцій.

Посилання суду першої інстанції, як на підставу відсутності реальності укладених між позивачем та контрагентами господарських операцій на той факт, що позивачем під час розгляду справи не надано доказів укладання додаткових угод до договорів, а також наявності будь-яких домовленостей з контрагентом про кількість, якість, строки поставки, а також відсутності первинної документації, яка мала б бути складена у випадку виконання умов договору, зокрема, замовлення на поставку товарів, сертифікати якості тощо, колегія суддів вважає помилковими, оскільки відповідно до вимог діючого законодавства, терміни виконання зобов'язань узгоджуються сторонами у відповідних договорах, а у випадку їх неузгодження, сторони правочину повинні керуватись статтею 530 Цивільного кодексу України, в якій узгоджені ці питання.

Водночас, правило про визнання кількості товарів, що полягають поставці, у специфікації не є обов'язковою вимогою і виконується за домовленістю сторін. Сторони договору мають право самостійно вирішити, складати їм специфікації чи ні.

Як зазначив під час апеляційного розгляду справи представник позивача, питання щодо узгодження асортименту вирішувались сторонами правочинів в телефонному режимі за кожним договором окремо.

Крім того, представник позивача вказував, що оскільки придбані у контрагентів товари не підлягали обов'язковій сертифікації, то як наслідок, відповідні сертифікати контрагентами не надавались та позивачем не витребовувались. Податковим органом ані під час проведеної перевірки, ані під час судового розгляду справи не вказувалось про обов'язкову необхідність наявності у позивача сертифікатів якості на придбані у контрагентів товари.

З приводу висновків суду першої інстанції про відсутність довіреностей на отримання ТМЦ, колегія суддів зазначає, що підписання та засвідчення видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідають вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону, фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Довіреність на отримання товару не є первинним документом, який підтверджує виконання господарської операції, у зв'язку з чим, її відсутність не може спростувати факту здійснення поставки товару та його отримання особою.

Відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 29.04.2015 у справі №903/679/14.

Колегія суддів також критично оцінює висновки суду першої інстанції, як на підставу відсутності факту реальності укладених господарських операцій, на факт ненадання позивачем під час судового розгляду справи у суді першої інстанції копій податкових накладних, оскільки, по-перше, їх наявність не заперечувалась податковим органом ані під час проведеної перевірки, ані під час судового розгляду справи, а по-друге, підставою для висновків про порушення позивачем вимог діючого законодавства слугувало твердження контролюючого органу про неправомірне формування позивачем складу податкового кредиту по взаємовідносинам із контрагентами саме через відсутність реального характеру укладених між сторонами господарських операцій, а не через відсутність відповідних податкових накладних, або складання їх сторонами з порушенням встановлених законом вимог.

В даному випадку, згідно положень КАС України, суд першої інстанції не вжив передбачених законом заходів необхідних для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, а кваліфікував відсутність податкових накладних саме в якості підстави для відмови в задоволенні позову, що є помилковим.

Надані позивачем первинні документи у повній мірі розкривають зміст господарських операцій, а тому висновки суду першої інстанції про те, що подані платником документи не дозволяють встановити реальність виконання вказаних операцій є помилковими.

Посилання податкового органу, як на підставу відсутності реального характеру укладених між позивачем та контрагентами господарських операцій, на податкову інформацію, отриману за наслідком перевірки контрагентів, колегія суддів вважає небунтованими, виходячи з наступного.

В рішенні від 5 липня 2016 року по справі № 21-1793а16 Верховний суд України вказав, що сам факт заперечення директором контрагента своєї участі у діяльності товариства та у підписанні товариством від його імені первинних облікових та бухгалтерських документів, за умови, що на час встановлення фактичних взаємовідносин сторін керівником цього товариства в Єдиному реєстрі підприємств і організацій України значився саме цей директор, не може бути свідченням безтоварності спірних операцій, за умови скасування щодо нього постанови про порушення кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України ("Фіктивне підприємництво").

Згідно з ч. 2 ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 31.01.2011 у справі № 21-47а10 (№ в ЄДРСРУ 14222198), відповідно до якої чинне законодавство не ставить у залежність право платника податків на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства його контрагентом.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст.78 КАС України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно листа Вищого адміністративного суду України від 14.11.2012р. № 2379/12/13-12 вказано, що адміністративний суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм. Таким чином, в такого роду спорах, посилання фіскального органу на протоколи допиту свідків у кримінальній справі, де ще немає вироку по справі - не є належним доказом.

Колегія суддів вказує, що докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

На підставі викладеного, доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (бо діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об'єктивною стороною злочинів, передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК України, а діяння по відображенню в документах обов'язкової податкової звітності, тобто в офіційних документах завідомо недостовірних відомостей, є об'єктивною стороною злочину, передбаченого ст.366 КК України), або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (бо наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до ст.ст. 207, 208, 250 Господарського кодексу України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином), або рішення суду про визнання правочину недійсним (бо відповідно до ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави і суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним).

В свою чергу, відповідачем ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не було надано жодних доказів наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином чи рішення суду про визнання правочину недійсним.

Колегія суддів зазначає, що стан виконання податкових обов'язків визначається виключно дотриманням норм податкового законодавства. В основі оподаткування лежить не волевиявлення осіб у вигляді цивільно-правового правочину, а фактичний рух активів з урахуванням ділової мети такого руху та його зв'язку з господарською діяльністю платника податків. Це випливає з того, що норми податкового законодавства пов'язують формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування та податкового кредиту з фактом придбання товарів з метою використання в господарській діяльності.

Отже, вирішальним значенням при вирішенні питання щодо формування платником податку витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, та податкового кредиту має значення не те, які зобов'язання сторони обумовили договором, а те, що вчинив платник податків. З позицій оподаткування не має значення чи має в господарській операції дефект волевиявлення сторін правочину, а має значення господарська операція, що вчинена платником, яка і має бути предметом аналізу в податковому спорі.

Відповідачем не надано доказів та не наведено жодних обставин, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, незвичності цих операцій для цих осіб, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про непов'язаність операцій з господарською діяльністю позивача, про не вчинення операцій, про відсутність факту надання послуг.

Згідно ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 року (далі - Конвенція), є частиною національного законодавства.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами (ст. 46 Конвенції).

Колегія суддів звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість (шляхом прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є частиною національного законодавства України згідно із статтею 9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права"

Роз'яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - "ЄСПЛ"). Дані рішення згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" мають в Україні значення джерела права. Більше того, ч.2 ст.8 КАС України вимагає врахування практики ЄСПЛ при вирішенні справ.

Так, у пункті 53 рішення в справі "Булвес" АД проти Болгарії, ЄСПЛ визначив поняття власності, вказавши, що "власність" може включати як існуючу власність, так і активи, включаючи вимоги стосовно яких заявник може стверджувати, що у нього чи у неї є принаймні "правомірні очікування" отримати ефективне здійснення свого майнового права.

У рішенні в справі "Щокін проти України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення податковим органом зобов'язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пп. 50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає: "Найпершою та найбільш важливою вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише "на умовах, передбачених законом" і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття "закону") вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні."

Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Так, в пункті 71 рішення у справі "Булвес"АД проти Болгарії" ЄСПЛ дійшов такого висновку: "...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності".

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб'єкт владних повноважень на якого покладено обов'язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів обґрунтованість висновків акту перевірки, колегія суддів вважає, що правочини відповідають положенням норм чинного законодавства України.

Висновки податкового органу про можливі порушення податкового законодавства зі сторони контрагентів позивача, не є підставою для висновку про порушення саме позивачем вимог податкового законодавства.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність в діях позивача порушення вимог законодавства та, як наслідок, неправомірності визначення податковим органом підприємству суми грошового зобов'язання на підставі оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а тому висновки суду першої інстанції є помилковими.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова суду підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Судові витрати позивача зі сплати судового збору за подання адміністративного позову та апеляційної скарги на підставі положень ст. 139 КАС України підлягають розподілу, шляхом стягнення сплачених сум за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю науково - виробнича фірма "Харків - Прилад" задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21.11.2017р. по справі №820/3877/17 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю науково - виробнича фірма "Харків - Прилад" до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень - рішень задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 10.08.2017 року № та №.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області (61057, м.Харків, вул. Пушкінська, 46, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю науково - виробнича фірма "Харків - Прилад" (61105, м.Харків, вул. Киргизька, 94/1, ) витрати зі сплати судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 14288 (чотирнадцять тисяч двісті вісімдесят вісім) грн. 55 коп. та за подання апеляційної скарги у розмірі 15717 (п'ятнадцять тисяч сімсот сімнадцять) грн. 41 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Мельнікова Л.О. Донець
Постанова складена в повному обсязі 15.03.18 р.