Справа № 805/2740/15-а
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2018-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

15 березня 2018 року

Київ

справа №805/2740/15-а

адміністративне провадження №К/9901/1163/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білоуса О.В.,

суддів - Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 27 серпня 2015 року (головуючий суддя Кравченко Т.О., судді - Крилова М.М., Дмитрієв В.С.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року (головуючий суддя Ханова Р.Ф., судді - Василенко Л.А., Гайдар А.В.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України), в якому просив визнати протиправною бездіяльність МВС України щодо ненадання відповіді на його звернення від 12 травня 2014 року у строк, визначений Законом України «Про звернення громадян» та зобов'язати відповідача повідомити ОСОБА_2 про пересилання звернення від 3 лютого 2014 року, яке було адресоване МВС України до Департаменту державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 27 серпня 2015 року залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями, ОСОБА_2 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 березня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Вказану справу згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 4 січня 2018 року передано для розгляду касаційної скарги колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Білоуса О.В. (суддя-доповідач), Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.

Справу було призначено до розгляду у судовому засіданні. Представник Міністерства внутрішніх справ України Щепанський Антон Михайлович з'явився у судове засідання, проте не надав суду довіреність про повноваження представляти інтереси Міністерства у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, а тому відповідно до пункту 2 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні суд ухвалив розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Судами встановлено, що 12 травня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача із зверненням, в якому зазначив, що 3 лютого 2014 року він надіслав до МВС України звернення, в якому висловив незгоду із змінами, внесеними до Наказу МВС України від 26 липня 2004 року № 822 на підставі наказу МВС України від 19 березня 2013 року № 904.

4 березня 2014 року позивач отримав лист Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі - ГУМВС в Донецькій області) від 24 лютого 2014 року № 9/14-40, яким по суті була надана відповідь на його звернення, що було адресовано МВС України.

Позивач вказав, що до зазначеного листа не було додано довіреності, яка б підтверджувала повноваження ГУМВС в Донецькій області щодо надання відповіді на звернення, яке було адресовано МВС України.

З цієї причини 2 квітня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до МВС України та просив повідомити, чи можна лист ГУМВС в Донецькій області від 24 лютого 2014 року № 9/14-40 вважати відповіддю на його звернення до МВС України від 3 лютого 2014 року.

Проте, відповідь на вказане звернення позивач не отримав.

Разом з тим, 30 квітня 2014 року ОСОБА_2 отримав лист Департаменту Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України (далі - Департамент ДАІ МВС України) від 23 квітня 2014 року № 4/7-М1004, яким роз'яснено, що робота зі зверненнями громадян в системі МВС України регламентована Законом України «Про звернення громадян» та Положенням про порядок роботи із зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженим наказом МВС України від 10 жовтня 2004 року № 1177. Зазначено, що відповідно до приписів пунктів 3.2., 5.2. вказаного Положення, звернення позивача було зареєстровано належним чином та у п'ятиденний термін передано до підпорядкованого органу внутрішніх справ для розгляду і надання відповіді.

На думку позивача, відповідь Департаменту ДАІ МВС України не можна вважати такою, що надана за дорученням відповідача, оскільки відповідно до підпункту 78 пункту 4 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 383/2011, МВС України відповідно до покладених на нього завдань організовує розгляд звернень громадян з питань, пов'язаних з діяльністю МВС України, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління, а також стосовно актів, які ним видаються.

Статтею 7 Закону України «Про звернення громадян» та пунктом 5.3. Положення про порядок роботи із зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України передбачено обов'язок інформувати автора звернення про пересилання звернення до іншого органу внутрішніх справ.

Позивач зазначив, що всупереч вказаним нормам, МВС України не повідомило про пересилання його звернення від 3 лютого 2014 року до Департаменту ДАІ МВС України, внаслідок чого йому не відомо, чи можливо вважати відповіді ГУ МВС в області від 24 лютого 2014 № 9/14-40 та Департаменту ДАІ МВС України від 23 квітня 2014 року № 4/7-М1004 свідченням того, що його звернення розглянуто відповідним органом.

З цієї причини позивач звернувся до МВС України із зверненням від 12 травня 2014 року, в якому просив повідомити його про пересилання звернення від 3 лютого 2014 року до Департаменту ДАІ МВС України.

Не отримавши відповіді на звернення від 12 травня 2014 року, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, розглянувши позовні вимоги виходив з того, що відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності МВС України щодо ненадання відповіді на звернення позивача від 12 травня 2014 року у строк, визначений Законом України «Про звернення громадян», а також про зобов'язання відповідача повідомити позивача про пересилання звернення від 3 лютого 2014 року, яке було адресовано МВС України, до Департаменту ДАІ МВС України. Суд встановив, що під час організації розгляду звернень ОСОБА_2 від 3 лютого 2014 року, від 2 квітня 2014 року та від 12 травня 2014 року, МВС України діяло в межах повноважень, в порядку та у спосіб, що передбачені Конституцією України, з дотриманням вимог Закону України «Про звернення громадян» та Положення про порядок роботи із зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженим наказом МВС України від 10 жовтня 2004 року № 1177 (далі - Положення № 1177).

Суд в рішенні зазначив про безпідставність посилання позивача в обґрунтування позову на порушення МВС України приписів частини другої статті 7 Закону України «Про звернення громадян», оскільки відповідачем вказані звернення ОСОБА_2 не направлялись на розгляд до іншого органу, а було надано доручення його розглянути підпорядкованому структурному підрозділу до компетенції якого входить вирішення питань зазначених у зверненні. Суд встановив, що Департамент ДАІ МВС України повідомляв заявника, що керівництвом МВС України розгляд звернення та надання відповіді заявнику було доручено територіальному підрозділу (ГУМВС України в Донецькій області), а забезпечення контролю розгляду - структурному підрозділу (Департаменту ДАІ МВС України), що відповідає приписам Закону України «Про звернення громадян», Положення № 1177 та Інструкції з діловодства в системі МВС України, затвердженої наказом МВС України від 23 серпня 2012 року № 747.

На виконання вказаного доручення УДАІ ГУМВС України в Донецькій області на звернення позивача від 3 лютого 2014 року, листом від 24 лютого 2014 року № 9/М-40 надало роз'яснення ОСОБА_2 з приводу правового регулювання перевезення небезпечних вантажів автомобільним транспортом по території України; стосовно порядку видачі свідоцтв про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів; позначення транспортних засобів інформаційними таблицями небезпечного вантажу та знаками-табло небезпеки; отримання погодження дорожнього перевезення небезпечного вантажу; переліку документів, які подаються дозвільному центру автомобільним перевізником для отримання погодження дорожнього перевезення небезпечних вантажів та обмеження строку дії погодження; строку дії змін, внесених працівником Державтоінспекції МВС України у погодження дорожнього перевезення небезпечних вантажів, та дій водія у разі виникнення небезпеки; суб'єкта перевезень небезпечних вантажів, який повинен отримати погодження дорожнього перевезення небезпечних вантажів Державтоінспекції МВС України; опублікування переліку небезпечних вантажів, для перевезення яких необхідно отримувати погодження дорожнього перевезення небезпечних вантажів Державтоінспекції МВС України; перевірки документів, необхідних для перевезення небезпечного вантажу; а також складання водіями транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, іспиту на знання спеціальних вимог, що повинні виконуватися під час перевезення таких вантажів. А також у листі зазначено про відсутність підстав відміняти дію підпунктів 6.9.1, 6.9.2, 6.9.9, пунктів 9.1, 10.1-10.3, 10.5-10.7, та 12.1 Правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції виходив з того, що предметом звернення ОСОБА_2 до МВС України є його незгода з мотивів протиправності, на думку позивача акту нормативно - правової дії відповідача, а саме, змін внесених до наказу від 19 вересня 2013 року № 822 МВС України «Про затвердження Правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів», наказом МВС України від 19 листопада 2013 року № 904 «Про затвердження Змін до Правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів».

В обґрунтування рішення суд апеляційної інстанції посилався на норми частини третьої статті 19 та статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року), якими визначено порядок оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади та встановлено територіальну підсудність адміністративних справ.

Проте, як вбачається з позовної заяви, з рішення суду першої інстанції, а також як зазначає ОСОБА_2 в касаційній скарзі, що вимоги ані про скасування наказу МВС України від 19 листопада 2013 року № 904 «Про затвердження Змін до Правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів», ані про скасування відмови УДАІ ГУМВС України в Донецькій області від 24 лютого 2014 року № 9/М-40 ним не заявлялися.

Тобто, суд апеляційної інстанції розглядав позовні вимоги, які взагалі не були заявлені позивачем.

Частинами четвертою та п'ятою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року) на суд покладається обов'язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі.

Проте, судом апеляційної інстанції в порушення вказаних норм процесуального права не було досліджено обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору та не розглянуто справу по апеляційній скарзі на постановлене судове рішення суду першої інстанції.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частин другої, третьої статті 195 вказаного Кодексу суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу. Суд апеляційної інстанції може встановити нові обставини, якщо вони не встановлювалися судом першої інстанції у зв'язку із неправильним застосуванням норм матеріального права.

За правилами пункту 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Згідно частини четвертої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги та скасування рішення суду апеляційної інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати все вище викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді І.Л.Желтобрюх

Т.Г.Стрелець