Справа № 320/6447/16-а (2-а/320/236/16)
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2018-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

15 березня 2018 року

Київ

справа №320/6447/16-а (2-а/320/236/16)

адміністративне провадження №К/9901/11334/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Стрелець Т. Г.,

суддів: Білоуса О. В., Желтобрюх І. Л.,

розглянувши в письмовому провадженні в касаційній інстанції адміністративну справу № 320/6447/16-а

за позовом Мелітопольського міського відділу управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області до громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_2 про затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Мелітопольського міського відділу управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду (прийняту в складі колегії суддів: головуючого - Шальєвої В. А., суддів: Білак С. В., Олефіренко Н. А.) від 2 листопада 2016 року, у с т а н о в и в :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У жовтні 2016 року Мелітопольський міський відділ управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області про затримання громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_2 з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

2. В обґрунтування позову зазначив, що після розгляду справи № 320/5416/16-а Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 26 серпня 2016 року, яким постановлено видворити за межі території України у примусовому порядку громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_2, останній ухиляється від виконання рішення, у зв'язку з чим існує ризик його втечі.

3. Звертаючись з цим позовом, позивач просить позовні вимоги задовольнити на підставі статті 183-7 Кодексу адміністративного судочинства України.

Короткий зміст рішення суду І інстанції

4. Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області від 5 жовтня 2016 року позовні вимоги задовольнив. Постановив затримати громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконного перебувають в Україні на строк до 6 (шести) місяців.

5. Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав доцільним затримання цієї особи на строк 6 місяців із поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою підготовки відповідних документів для примусового видворення відповідача.

6. Керуючись статтею 183-7 Кодексу адміністративного судочинства України, свій висновок суд мотивував відсутністю у відповідача матеріальної можливості виїхати за межі України та ймовірне ухилення ним від виконання постанови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 серпня 2016 року у справі №-320/5416/16-а.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

7. Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 2 листопада 2016 року апеляційну скаргу громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_2 задовольнив, а постанову Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 5 жовтня 2016 року у цій справі скасував. Прийняв нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовив.

8. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що клопотання про затримання щодо іноземця або особи без громадянства може бути подано стосовно особи, до якої подано та розглядається адміністративний позов про примусове видворення, при цьому підставою затримання повинні слугувати докази на підтвердження обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі. В такому випадку клопотання про затримання розглядається судом в рамках розгляду справи про примусове видворення та вирішується ухвалою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву

9. 21 листопада 2016 року начальник Мелітопольського міського відділу управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області - Савулій О.Г. звернувся з касаційною скаргою до суду, яку 30 січня 2018 року передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

10. У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 2 листопада 2016 року та залишити в силі постанову Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 5 жовтня 2016 року.

11. 19 грудня 2016 року відповідач подав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції в силі.

II. АРГУМЕНТИ СТОРІН

А. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (позивача у справі)

12. Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд, в порушення статті 30 Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі - Закон № 3773-VI), неправильно надав оцінку щодо ухилення відповідачем від виконання постанови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 серпня 2016 року у справі №-320/5416/16-а.

13. Додатково позивач вказав, що в порушення пункту 2 Порядку "Про продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України", затвердженого Постановою Кабінетом Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150, апеляційний суд залишив поза увагою перебування відповідача на території України з порушенням строків перебування.

Б. Доводи відповідача у справі

14. Заперечення мотивоване тим, що судом апеляційної інстанції правильно застосовано частину другу статті 183-7 КАС України про відсутність підстав для задоволення позову з підстав, що вказані в позові.

IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

15. Постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 серпня 2016 року у справі № 320/5416/16-а позовні вимоги Мелітопольського МВ УДМС до громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, про примусове видворення з України задоволено. Постанова суду набрала законної сили.

16. У зв'язку з невиконанням відповідачем постанови суду та знаходженням на території України, позивач звернувся до суду з цим позовом.

IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

17. Конвенція "Про захист прав людини і основоположних свобод" від 4 листопада 1950 року № ETS N 005.

17.1. Стаття 5 Право на свободу та особисту недоторканність.

Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув'язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов'язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

18. Закону № 3773-VI.

18.1. Частина четверта статті 30. Примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців. У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

19. Кодекс адміністративного судочинства України від 6 липня 2005 року № 2747-IV "Кодекс адміністративного судочинства України (ред. з 06.07.2005 до 15.12.2017).

19.1. Частина друга Статті 183-7. Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства.

У разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд, визначений частиною першою цієї статті, за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти одне з таких рішень: 1) взяти особу на поруки підприємства, установи чи організації; 2) зобов'язати іноземця або особу без громадянства внести заставу; 3) затримати іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Не можуть застосовуватися взяття на поруки та застава до іноземців та осіб без громадянства, до яких раніше застосовувалися такі заходи, а також стосовно яких є достатні дані про їх причетність до готування та/або вчинення терористичної діяльності.

Такі заходи також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань та про правовий статус іноземців до завершення цієї процедури.

20. Порядок про продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затверджений Постановою Кабінетом Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150 (далі - Порядок № 150).

20.1. Пункт 2.

Іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в'їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

21. Інструкція "Про затвердження Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні", затверджена Міністерством Внутрішніх Справ від 29 лютого 2016 року № 141 (далі Інструкція № 141).

21.1. Пункт 12.

Іноземці та особи без громадянства утримуються в ПТПІ протягом строку, необхідного для виконання постанови адміністративного суду: про примусове видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, але не більш як 12 місяців.

V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

22. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

23. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).

Щодо доводів касаційної скарги

24. Твердження скаржника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 30 Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі - Закон № 3773-VI) щодо ухилення від виконання рішення суду про видворення та пункту 2 Порядку № 150 щодо незаконного перебування відповідача на території України більше як 90 днів, колегія суддів вважає достатньо необґрунтованими, враховуючи наступне.

Системний аналіз частини другої статті 183-7 КАС України (ред. з 06.07.2005 до 15.12.2017) у взаємозв'язку із частиною четвертою статті 30 Закону № 3773-VI, пункту 12 Інструкції № 141 дає підстави вважати, що клопотання про затримання щодо іноземця або особи без громадянства може бути подано стосовно особи, до якої подано та розглядається адміністративний позов про примусове видворення, при цьому підставою затримання повинні слугувати докази на підтвердження обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі. Тобто, клопотання про затримання розглядається судом в рамках розгляду справи про примусове видворення та вирішується ухвалою, а не в рамках нової справи.

25. Таким чином колегія суддів погоджується з висновками апеляційної інстанції, що даний адміністративний позов про затримання відповідача та поміщення його до пункту тимчасового перебування подано після набрання законної сили судовим рішенням про його видворення, тобто поза межами розгляду справи про видворення, що унеможливлює застосування абз. 1 частини другої статті 183-7 «Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства» КАС України для прийняття рішення про затримання відповідача та поміщення у ПТПІ.

26. Крім того правильними є висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутні правових підстав для застосування до даних правовідносин абз. 3 частини другої статті 183-7 КАС України, оскільки передумовою подання такого позову є вчинення порушення законодавства України з прикордонних питань та про правовий статус іноземців до завершення процедури за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

27. Додатково колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

28. Зокрема, відповідно до п «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

29. У п. 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року "Справа "Анатолій Руденко проти України", стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту "e" пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах "Вітольд Літва проти Польщі", заява N 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та "Станєв проти Болгарії" [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

30. Суд наголошує, що відповідно до пункт 1 статті 5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

31. Водночас посилання судом першої інстанції на відсутність у відповідача фінансової можливості виїхати за межі України, колегія суддів вважає не переконливими, оскільки не підтверджені відповідними доказами. Так само не підтверджено доказами ухилення відповідача від виконання рішення суду.

Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

32. Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судом апеляційної інстанції судового рішення і погоджується з його висновками, якими доводи скаржника відхилено.

33. Оцінюючи доводи касаційної скарги, Суд виходив з того, що всі зазначені доводи в позові та в заперечені були перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції, та їм було надано належну правову оцінку. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.

34. Відповідно до частин першої - третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

35. Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

36. З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

37. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу Мелітопольського міського відділу управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області залишити без задоволення.

2. Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 2 листопада 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т.Г.Стрелець

Судді О.В.Білоус

І.Л.Желтобрюх