Справа № 570/4681/17
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
ПОСТАНОВА

іменем України

"14" березня 2018 р. м. Житомир Справа № 570/4681/17

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Охрімчук І.Г.

суддів: Капустинського М.М.

Моніча Б.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області на постанову Рівненського районного суду Рівненської області від "11" грудня 2017 р. (судове рішення ухвалене суддею Коробовим С.О. в м. Рівне, в письмовому провадженні) у справі за позовом ОСОБА_2 до Сільського голови Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області Михасюк Тетяни Володимирівни, Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області про визнання протиправною бездіяльності сільського голови, визнання протиправним та скасування розпорядження сільського голови, зобов'язання місцевої ради про вчинення певних дій ,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2017р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про :

- визнання протиправним та скасування розпорядження сільського голови Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 94 від 14.09.2017 року "Про продовження строку розгляду заяви гр. ОСОБА_2 .";

- зобов'язання Олександрійську сільську раду Рівненського району Рівненській області розглянути на пленарному засіданні сільської ради питання про передачу у приватну власність з доплатою кімнати АДРЕСА_1 Рівненської області згідно заяви від 30 серпня 2017 року у встановлений законом строк.

Обґрунтовуючи позов, позивач покликається на те, що він як громадянин України набув право на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку з використанням житлових чеків (з доплатою за надлишки загальної площі), а саме кімнати АДРЕСА_1 у селі Нова Любомирка Рівненського району Рівненської області житловою площею 35,7 кв. м, загальною площею 51, 8 кв. м, у якому він мешкає одноосібно на законних підставах, офіційно зареєстрований за місцем проживання більше п'яти років та фактично проживає з 18.09.2010 року, власного житла не має. 31 серпня 2017 року позивач звернувся до Олександрійської сільської ради Рівненського району (надалі Відповідача-2) на ім' я виконуючого обов'язки сільського голови із письмовою заявою, зареєстрованою у книзі вхідної кореспонденції Відповідача 2 за №24 від 31.08.2017 року та відповідними додатками до неї із проханням розглянути дану заяву на пленарному засіданні Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області, яке мало відбутися 29.09.2017 року, та прийняти рішення про передачу йому - ОСОБА_2, у приватну власність вказаного вище жилого приміщення в гуртожитку. 07 вересня 2017 року на засіданні постійної комісії з питань планування, фінансів, бюджету, комунальної власності та соціально-економічного розвитку Олександрійської сільської ради (протокол №23) за розглядом заяви позивача від 30.08.2017 року та попереднього обговорення відповідного проекту рішенням комісії більшістю голосів було вирішено та рекомендовано сесії сільської ради, зокрема вирішено "надати дозвіл гр. ОСОБА_2 на приватизацію кімнати АДРЕСА_1 району Рівненської області (копія протоколу додається). Однак, всупереч тому, що вищевказана заява повинна була бути розглянута місцевою радою відповідно до закону не пізніше місяця з дня одержання заяви, не було включено дане питання до проекту порядку денного 27-ої сесії сільської ради сьомого скликання безпосередньо на пленарних засідку суб'єкта владних повноважень, а пов'язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 11.12.2017р. адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області Михасюк Т.В. за №94 від 14 вересня 2017 року "Про продовження строку розгляду заяви гр. ОСОБА_2.".

Визнано протиправною бездіяльність сільського голови Олександрійської сільської ради Рівненського району Михасюк Т.В. в частині формування порядку денного 27-ої сесії сьомого скликання Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області без включення питання про передачу у приватну власність з доплатою кімнати № 82 у гуртожитку АДРЕСА_1 Рівненського району Рівненської області позивачу згідно письмової заяви від 30 серпня 2017 року та не поставлення на голосування пропозиції депутатів олександрійської сільської ради Рівненського району про включення до порядку денного даної сесії питання приватизації вказаної кімнати безпосередньо на сесії 29 вересня 2017 року та 04 жовтня 2017 року.

Зобов'язано Олександрійську сільську раду Рівненського району Рівненській області розглянути на пленарному засіданні сільської ради питання про передачу у приватну власність з доплатою кімнати АДРЕСА_1 Рівненської області згідно заяви від 30 серпня 2017 року у встановлений законом строк.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Олександрійська сільська рада Рівненського району Рівненської області звернулась до суду зі скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду від 11.12.2017р. скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові. На думку скаржника, суд першої інстанції поверхнево, неповно з'ясував обставини справи, оскільки зважаючи на потребу додаткового вивчення з'ясування правових підстав вселення і проживання в гуртожитку позивача, включити до порядку денного пленарного засідання сесії від 29.09.2017р. питання стосовно приватизації кімнати №82 у гуртожитку №3 по вул.Силікатників в с.Нова Любомирка позивачу - було неправомірним до з'ясування обставин справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення , а постанову суду - без змін.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria2» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …».

Відповідно до частини першої ст.2 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною третьою статті 2 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв'язку з прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень порушуються права позивача.

При цьому, відповідно до частини другої ст. 4 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлено інший порядок судового вирішення.

Частиною першою статті 17 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до ст.17 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Отже, з викладених законодавчих норм вбачається, що до юрисдикції адміністративних судів належать публічно-правові спори, в яких хоча б однією зі сторін є суб'єкт владних повноважень, який здійснює управлінські функції та реалізує свою компетенцію на основі законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що зверненню до суду з даним позовом слугувала, на думку позивача, протиправна бездіяльність сільського голови Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області, що полягає у не включенні питання про передачу у приватну власність з доплатою кімнати №82 у гуртожитку №3 по вул.Силікатників в с.Нова Любомирка Рівненського району та протиправні дії Олександрійської сільської ради щодо не розгляду на пленарному засіданні ради питання про передачу у приватну власність з доплатою кімнати у гуртожитку в термін, визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно частини третьої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону.

У відповідності до частин десятої-одинадцятої вказаної статті органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Пунктом 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

За правилами пункту 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання у належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків (стаття 25 Закону України від 4 вересня 2008 року №500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків») тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб'єкта владних повноважень.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Згідно статті 25 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 4 вересня 2008 року №500-VI спори, пов'язані з порушенням житлових прав громадян, які вимушені проживати в гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, незалежно від форми власності, розглядаються та вирішуються в судовому порядку, якому може передувати досудовий розгляд, що здійснюється відповідно до статті 26 цього Закону.

Громадяни, які вважають, що їх житлові права чи житлові права членів їх сімей порушені, мають право для вирішення спорів звертатися безпосередньо до суду.

Пунктом 13 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» №8 від 20.05.2013 визначено, що справи у спорах про захист порушених, невизнаних або оспорюваних інтересів, що виникають із житлових правовідносин, згідно з частиною першою статті 15 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV розглядаються за правилами цивільного судочинства, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У відповідності до правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи №6-14цс16 у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб'єкта владних повноважень як відповідача.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема, спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (статті 3, 15 Цивільного процесуального кодексу України).

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Житлові спори - особливий різновид спорів, що стосується житлових прав та інтересів громадян і організацій.

Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб'єкта владних повноважень як відповідача.

З аналізу наведених правових норм слідує висновок, що спори про вирішення питання про передачу у приватну власність з доплатою кімнати у гуртожитку підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки у такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права. Отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень, а пов'язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Аналогічні за змістом висновки щодо застосування зазначених норм права містяться в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2139цс15), від 23 лютого 2016 року (справа № 21-6551а15) та від 2 березня 2016 року (справа № 6-14цс16).

З огляду на вищевикладене, та з урахуванням того, що спірні правовідносини у даній справі пов'язані безпосередньо з житловими правами позивача як мешканця гуртожитка, колегія суддів вважає, що вказана справа не підлягає до розгляду в порядку адміністративного судочинства, а даний спір слід розглядати в порядку передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

З урахуванням викладених обставин, за результатами розгляду апеляційної скарги та з урахуванням наведених норм права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанцій є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд, не перевіривши обставини справи, вирішив спір з порушенням норм процесуального права.

При цьому, колегія суддів ураховує, що відповідно до ст. ч. 1 ст. 157 КАС України (у редакції, чинній на час винесення оскаржуваної ухвали), що кореспондує із ч. 1 ст. 238 КАС України (у новій редакції від 15 грудня 2017 року), суд закриває провадження у справі: 1) якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства; 2) якщо позивач відмовився від адміністративного позову і відмову прийнято судом; 3) якщо сторони досягли примирення; 4) якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами; 5) у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою особи, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, або ліквідації підприємства, установи, організації, які були стороною у справі.

Тобто, при вирішенні питання про закриття провадження у справі у першу чергу суд має перевірити чи належить розглядати дану справу в порядку адміністративного судочинства, що місцевим судом не враховано.

Відповідно до ст. 319 КАС України (у новій редакції від 15 грудня 2017 року) судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Олександрійської сільської радаи Рівненського району Рівненської області задовольнити частково, постанову Рівненського районного суду Рівненської області від "11" грудня 2017 р. скасувати.

Провадження в адміністративній справі 570/4681/17 закрити.

Роз'яснити ОСОБА_2, що дані вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.Г. Охрімчук

судді: М.М. Капустинський

Б.С. Моніч

Повне судове рішення складено "14" березня 2018 р.