Справа № 803/230/18
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2018-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 року ЛуцькСправа № 803/230/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

при секретарі Головатій І.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Смілого А.С.,

представника відповідача Плеханова Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з адміністративним позовом до Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в якому просить визнати протиправною бездіяльність начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо невжиття заходів стосовно звільнення позивача з військової служби відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту, зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 звільнити його з військової служби відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту.

Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що ОСОБА_1 з 06.09.2013 проходить військову службу за контрактом, який укладений строком на 3 роки. По закінченню терміну дії контракту ним орієнтовно у перших числах вересня 2016 року подано рапорт начальнику ІНФОРМАЦІЯ_2 про бажання укласти новий контракт про проходження військової служби, який укладено не було. Як пояснили службові особи кадрового підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 , дія контракту автоматично продовжується у зв`язку з оголошеним в Україні особливим періодом. 09.10.2017, ознайомившись з матеріалами особової справи, ОСОБА_1 стало відомо, що до справи долучено новий контракт про проходження військової служби, який позивач нібито уклав 06.09.2016. ОСОБА_1 зазначає, що контракт від 06.09.2016 є підроблений, що стверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження. 11.01.2018 позивач звернувся до начальника Луцького прикордонного загону із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту, оскільки термін дії укладеного з ним контракту закінчився 06.09.2016. Проте начальник Луцького прикордонного загону будь-яких дій щодо звільнення позивача з військової служби не вживає, відповіді на рапорт не надав. Таку бездіяльність відповідача ОСОБА_1 вважає протиправною та просить зобов`язати останнього звільнити його з військової служби за вищевикладених підстав.

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав та зазначив, що позивач 06.05.2016 у встановленому порядку подав рапорт про продовження йому терміну дії контракту для проходження військової служби за контрактом в Державній прикордонній службі України терміном на 3 (три) роки, тобто з 06.09.2016 по 06.09.2019. За результатами розгляду вказаного рапорту був виданий наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 06.07.2016 №148-ос щодо укладання нового контракту з ОСОБА_1 11.01.2018 позивач звернувся з рапортом до керівництва ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просив звільнити його з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту 05.09.2016, оскільки новий контракт був підписаний не ним, а іншою особою, долучивши до свого рапорту копію висновку експерта Волинського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 27.12.2017 №393. У зв`язку з викладеним був виданий наказ начальника Луцького прикордонного загону від 29.01.2018 №35-ос, яким внесені зміни в наказ 06.07.2016 №148-ос в частині укладання нового контракту про проходження військової служби на період оголошення рішення про демобілізацію або до завершення особливого періоду з 06.09.2016 (тобто до 06.03.2018). На рапорт ОСОБА_1 відповідач надав письмову відповідь від 25.01.2018 за вих.№30/1042, якою повідомлено про відсутність правових підстав для звільнення позивача з військової служби. В подальшому ОСОБА_1 наказом начальника Луцького прикордонного загону від 15.02.2018 №54-ос звільнений з військової служби в запас за пунктом «и» (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) частини 6 із застосуванням частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та з 27.02.2018 виключений зі списків особового складу загону. За вказаних обставин відповідач зазначає про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов`язання начальника Луцького прикордонного загону звільнити його з військової служби на підставі пункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тому просить в позові відмовити.

В судовому засіданні позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій зазначив, що 15.02.2018 був звільнений з військової служби, а тому просив визнати протиправною бездіяльність начальника Луцького прикордонного загону щодо невжиття заходів стосовно звільнення його з військової служби відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту. Представник позивача додатково суду пояснив, що посилання відповідача на дію особливого періоду в країні є необгрунтованим, оскільки Указами Президента України від 25.03.2016, 24.06.2016 та 26.09.2016 було оголошено демобілізацію, а відтак позивач підлягав звільненню з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив з підстав, викладених у відзиві, та додатково зазначив, що рішення Президента України про демобілізацію стосувались мобілізованих осіб, однак не мають відношення до військовослужбовців, які проходять службу за контрактом.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з огляду на таке.

Судом встановлено, що 06.09.2013 між начальником Навчального центру Державної прикордонної служби України полковником ОСОБА_2 та громадянином України (військовослужбовцем) ОСОБА_1 був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України строком на 3 (три) роки з 06.09.2013 по 06.09.2016 (а.с.67).

06.05.2016 ОСОБА_1 подав керівництву рапорт, в якому просив продовжити йому термін дії контракту для проходження військової служби за контрактом в лавах Державної прикордонної служби України терміном на 3 (три) роки (а.с.45).

06.07.2016 начальником Луцького прикордонного загону видано наказ №148-ос «По особовому складу», відповідно до якого наказано укласти новий контракт про проходження військової служби сержанту ОСОБА_1 , дільничному інспектору прикордонної служби 2 категорії відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » І категорії (тип Б), строком на три роки з 06 вересня 2016 року по 05 вересня 2019 року (а.с.46).

В матеріалах справи наявний контракт, укладений з ОСОБА_1 про проходження ним військової служби в Державній прикордонній службі України строком на 3 (три) роки з 06.09.2016 по 05.09.2019 (а.с.47).

Висновком експерта від 27.12.2017 №393 за наслідками проведеної судово-почеркознавчої експертизи, призначеної у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.11.2017 за №0000170, встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 в пунктах 5 та 7 контракту від 06.09.2016 виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.9-16).

11.01.2018 позивач подав рапорт тво.начальника Луцького прикордонного загону, в якому просив звільнити його з військової служби у зв`язку із закінченням терміну дії контракту 05.09.2016, оскільки контракт, який є в його особовій справі підписаний не ним, а іншою особою, тобто є недійсний (а.с.48).

За результатами розгляду рапорту відповідач листом від 25.01.2018 №30/1042 повідомив ОСОБА_1 про відсутність належних правових підстав для його звільнення з військової служби (а.с.49).

Наказом начальника Луцького прикордонного загону від 29.01.2018 №35-ос «Про внесення змін» внесені зміни до наказу від 06.07.2016 №148-ос та викладено його в такій редакції: сержанту ОСОБА_1 , дільничному інспектору прикордонної служби 2 категорії відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Рівне» І категорії (тип Б), на період до оголошення рішення про демобілізацію або до завершення особливого періоду з 6 вересня 2016 року (а.с.50).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої другої статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII).

Частиною першою статті 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частини першої статті 2 даного Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом (частина перша статті 4 Закону №2232-XII).

Тобто, вказаним Законом визначено два різні види проходження служби у Збройних Силах України. Добровільно уклавши контракт про проходження військової служби у Державній прикордонній службі України, позивач набув статуту військовослужбовця за контрактом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону №2232-XII початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.

Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України (частина друга статті 24 Закону №2232-XII).

Статтею 23 Закону №2232-XII визначені строки військової служби.

Так, для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні, зокрема, для осіб рядового складу - 3 роки; для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років (частина друга статті 23 Закону №2232-XII).

Водночас пунктом 2 частини дев`ятої статті 23 Закону №2232-XII передбачено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки: з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону; з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені норми Закону №2232-XII, слід дійти висновку про те, що в разі настання особливого періоду дія контракту автоматично продовжується понад строки, на який його укладено, з моменту оголошення мобілізації.

Згідно із абзацом одинадцятим статті 1 Закону України «Про оборону України» , від 06.12.1991 №1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до абзацу п`ятого статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі Закон №3543-XII) особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В свою чергу, абзацом четвертим статті 1 Закону №3543-XII визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно із частиною восьмою статті 4 Закону №3543-XII з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Отже, за змістом вищенаведених норм слідує, що з моменту оголошення мобілізації настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України від 17.03.2014 року №1126-VІІ, постановлено: оголосити та провести часткову мобілізацію; Голові Служби безпеки України, начальнику Управління державної охорони України, Голові Служби зовнішньої розвідки України, вищому командуванню Національної гвардії України, керівникам центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту, перевести підпорядковані військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.

Указами Президента України від 06.05.2014 року №454/2014, від 21.07.2014 року №607/2014, від 14.01.2015 року №15/2015, які були затверджені Законами України від 06.05.2014 року №1240-VІІ, від 22.07.2014 року №1595-VІІ, від 15.01.2015 року №113-VІІІ відповідно, також оголошувались та проводились часткові мобілізації. Крім того, згідно з пунктом 5 Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 зобов`язано Кабінет Міністрів України, зокрема, перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність.

Таким чином, суд зазначає, що з моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні настав особливий період, зокрема, Збройні Сили України та інші військові формування України переведені на функціонування в умовах особливого періоду, а в подальшому Указом Президента України від 15.01.2015 року №113-VІІІ переведено національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду. Особливий період в Україні діє і по теперішній час.

Як свідчать матеріали справи, строк дії укладеного ОСОБА_1 06.09.2013 контракту закінчився 05.09.2016, тобто під час дії особливого періоду в Україні, відтак підлягав автоматичному продовженню понад встановлені строки.

Разом з тим, підстави звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду визначені частиною восьмою статті 26 Закону №2232-XII (із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06.12.2016 №1769-VIII (далі Закон №1769-VIII), перелік яких є вичерпним.

Водночас пунктом 2 Прикінцевих положень Закону №1769-VIII встановлено, що право на звільнення з військової служби набувають військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Отже, внесеними Законом №1769-VIII змінами (дата набуття чинності 07.01.2017) передбачено право військовослужбовців за контрактом на звільнення в період дії особливого періоду в разі, якщо контракт був продовжений понад встановлені строки та військовослужбовець прослужив не менше 18 місяців з дати такого продовження.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 06.05.2016 подав рапорт, в якому висловив бажання продовжити військову службу за контрактом.

На підставі вказаного рапорту відповідач видав наказ від 06.07.2016 №148-ос, яким наказав ОСОБА_1 укласти новий контракт про проходження військової служби строком на 3 (три) роки з 06 вересня 2016 по 05 вересня 2019.

В жовтні 2017 позивач довідався, що в матеріалах його особової справи знаходиться контракт, укладений строком на 3 (три) роки з 06 вересня 2016 по 05 вересня 2019, який він не підписував, що підтверджено висновком експерта.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача із рапортом від 11.01.2018 про звільнення його з військової служби відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту.

Разом з тим, суд зазначає, що, незважаючи на неукладення нового контракту, позивач з моменту закінчення строку дії попереднього контракту продовжував проходити військову службу та будь-яких рапортів щодо неукладення з ним нового контракту до вищого керівництва не подавав. Більше того, ОСОБА_1 добровільно висловив своє бажання продовжувати військову службу, подавши відповідний рапорт 06.05.2016.

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що перелік підстав для звільнення військовослужбовців під час особливого періоду передбачений частиною восьмої статті 26 Закону №2232-XII і він є вичерпний. Водночас загальні підстави звільнення військовослужбовців з військової служби, передбачені частиною шостою статті 26 Закону №2232-XII, підлягають застосуванню з врахуванням частини восьмої статті 26 даного Закону, оскільки як зазначено судом в Україні діє особливий період.

Як свідчать матеріали справи, відповідач, встановивши факт неукладання з позивачем нового контракту, наказом від 29.01.2018 №35-ос вніс зміни до наказу від 06.07.2016 №148-ос, яким передбачив продовження дії попереднього контракту на період до оголошення рішення про демобілізацію або до завершення особливого періоду з 06.09.2016, про що зроблено відповідну відмітку в контракті від 06.09.2013 (а.с.67 зворот). Отже, з врахуванням вимог пункту 2 Прикінцевих положень Закону №1769-VIII право на звільнення з військової служби у ОСОБА_1 настало б з 06.03.2018.

Суд не бере до уваги посилання представника позивача на ту обставину, що Указами Президента України від 25.03.2016, 24.06.2016, 26.09.2016 прийнято рішення про демобілізацію, оскільки вказані рішення Президента України стосувались звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, а не військовослужбовців, які проходять службу за контрактом.

З врахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку про те, що Луцький прикордонний загін не допускав протиправної бездіяльності щодо невжиття заходів по звільненню ОСОБА_1 відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 Закону №2232-XII у зв`язку із закінченням строку контракту, оскільки на момент подання позивачем рапорту строк дії контракту з моменту його продовження понад встановлені строки ще не закінчився.

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень довів суду належними та допустимими доказами правомірність своїх дій при розгляді рапорта ОСОБА_1 .

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та безпідставними, з огляду на що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій

Повне судове рішення складено 20 березня 2018 року.