Справа № 805/4114/17-а
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року справа №805/4114/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ястребової Л.В.,

суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,

секретар Терзі Д.А.

за участі представника відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2017 року у справі № 805/4114/17-а (головуючий І інстанції Зінченко О.В., повний текст складений 22 грудня 2017 року) за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про скасування податкового повідомлення-рішення від 14 липня 2017 року № 150479-13, про скасування податкової вимоги № 273-42 від 03 листопада 2017 року ,-

В С Т А Н О В И В:

23 листопада 2017 року ОСОБА_2 (надалі позивач) звернувся до Донецького апеляційного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області (надалі відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача від 14 липня 2017 року № 7924 на суму 11558,66 грн., як таке, що приводить до проявів податкової дискримінації, а також визнання незаконною та скасування вимоги відповідача від 03 листопада 2017 року про необхідність сплати суми податкового зобовязання у розмірі 11558,66 грн (а.с. 3-5).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області від 14 липня 2017 року № 150479-13 на суму 11558,66 грн. та податкову вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області від 03 листопада 2017 року № 273-42 на суму 11 558,66 грн. (а.с. 41-43).

Відповідач із таким судовим рішенням не погодився, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне зясування усіх обставин справи, ненадання цим обставинам вірної оцінки, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на п.п. «є» п. 266.2.2 ст. 266 Податкового кодексу України, в якій зазначено, серед іншого, що не є обєктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складського приміщення промислових підприємств, звертаючи увагу суду апеляційної інстанції на те, що позивач не є юридичною особою та не відповідає поняттю «підприємство». На переконання апелянта, судом першої інстанції не враховано, що для застосування норм пільги відповідно до п.п. «є» п. 266.2.2 ст. 266 Податкового кодексу України до позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відсутні підстави (а.с. 46-47).

Під час апеляційного розгляду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, позивач до суду не прибув.

Відповідно до вимог частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права колегія суддів встановила наступне.

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 є фізичною особою підприємцем, реєстраційний номер облікової картки платника податків та інших обовязкових платежів -НОМЕР_1, місце проживання фізичної особи-підприємця: 84500, АДРЕСА_1.

Основним видом економічної діяльності позивача є виробництво гофрованого паперу та картону, паперової та картонної тари (17.21,), що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських сформувань (а. с. 19).

Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивачу на праві власності належить нежитлова будівля - цех з виробництва паперової мішкотари, загальною площею 838,8 кв.м., яка розташовані за адресою: Донецька область, м. Бахмут, вулиця Носакова, будинок 9 Г (а.с. 31).

Відповідач, Головне управління ДФС у Донецькій області є суб'єктом владних повноважень, на яке чинним законодавством покладено владні управлінські функції стосовно контролю у сфері податкових взаємовідносин.

Відповідно до матеріалів справи, 14 липня 2017 року відповідачем, згідно із п.п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та відповідно до п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України прийнято податкове повідомлення форми «Ф»№ 150479-13 про визначення податкового зобовязання за платежем «Податок на нерухоме майно, відємне від земельної ділянки, сплаченої фізичними особам, які є власниками субєктів нежитлової нерухомості 18010300 у розмірі 11 558 грн. 66 коп. (а.с. 10).

03 листопада 2017 року відповідачем відносно позивача сформовано податкову вимогу № 273-42, в якій зазначено, що станом на 02 листопада 2017 року за позивачем рахується податковий борг на суму 11 558 грн. 66 коп. з податку на нерухоме майно, відємне від земельної ділянки, сплаченої фізичними особам, які є власниками субєктів нежитлової нерухомості (а.с. 12).

Позивач не погодився із діями відповідача щодо відмови в застосуванні пільги відповідно до п.п. «є» п. 266.2.2 ст. 266 Податкового кодексу України та звернувся до суду із вказаним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що в розумінні підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, не є об'єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, промислові будівлі та складські приміщення, що знаходяться у власності фізичних осіб-підприємців.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

У відповідності до ст. 265 ПК України податок на майно складається, зокрема, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України).

Відповідно до пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За приписами п.п. 14.1.129 прим. 1 п. 14.1 ст. 14 ПК України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

Положеннями п. "є" пп. 266.2.2. п. 266.2 ст. 266 ІІК України передбачено, що не є об'єктом оподаткування: будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

В свою чергу, ПК України не містить тлумачення терміну "будівлі промисловості", що використовуються в пп. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України. Не наведено такого тлумачення і іншими нормативними актами, що діють в Україні.

Разом з тим, Національним класифікатором України ДК 009:2010, затвердженим наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 №530 (надалі - ДК 009:2010), встановлено, що економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях В "Добувна промисловість та розроблення кар'єрів", С "Переробна промисловість", О "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря", Е "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами" та Р "Будівництво".

Тобто, в цілях застосування норм пункту 266.2.2 статті 266.2 Кодексу промисловими вважаються підприємства, які відповідно до ДК 009:2010 належать до вищезазначених секцій.

Водночас, термін промислове підприємство охоплює всі підприємства, які належать до таких галузей економічної діяльності: добувна промисловість, переробна промисловість, будівництво, електроенергія, газ, водопостачання і санітарне обслуговування, транспорт, склади і служби зв'язку (ст.1 Конвенції про допомогу у випадках виробничого травматизму від 08.07.1964 року №121).

Перероблення - це технологічний процес, виконання якого змінює форму, властивості чи склад сировини, напівфабрикатів або, в окремих випадках, готової продукції, задля отримання нової продукції.

Переробна промисловість - усі види економічної діяльності, віднесені до секції С «Переробна промисловість». До неї належать як кустарно-ремісничі промисли, так і серійне виробництво.

Крім того, слід зазначити, що визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об'єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 (далі - ДК 018-2000), призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб'єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об'єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) "Будівлі промислові та склади" належить клас (код 1251) "Будівлі промислові", який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1252) "Резервуари, силоси та склади" належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що з метою правильного застосування норм п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України при визначенні будівель промисловості в розрізі об'єкта оподаткування необхідно керуватись перш за все вимогами Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018- 2000.

Як вже зазначалось вище, позивачу належна на праві власності нежитлова будівля: цех з виробництва паперової мішкотари, загальною площею 838,8 кв.м., яка розташовані за адресою: Донецька область, м. Бахмут, вулиця Носакова, будинок 9 Г.

Разом з тим, вищезазначена нежитлова будівля не є об'єктом оподаткування в силу імперативних приписів закону (п. п. "є" п. 266.2.2. ст. 266 ПК України) і податок на нерухоме майно на неї не повинен нараховуватись, а відтак, а відтак, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідача є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Посилання апелянта на ту обставину, що позивач не є юридичною особою та не відповідає поняттю «підприємство» у звязку з чим, відсутні правові підстави для застосування позивачу пільги відповідно до п.п. «є» п. 266.2.2 ст. 266 Податкового кодексу України не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин та не містять фактів невірного застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Податковий кодекс України не містить жодного розмежування щодо належності вказаного об'єкту фізичній особі чи промисловому підприємству, оскільки визначальним критерієм для звільнення від сплати податку є саме цільове призначення об'єкту нерухомого майна.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до п. 56.21 ст. 56 ПК України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, в остаточному рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 року у справі "Щокін проти України" останній дійшов до висновку про порушення прав заявника, гарантованих ст.1 Першого протоколу до конвенції, зокрема, у зв'язку з тим, що національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Крім того, слід зазначити, що податкова вимогу № 273-42 прийнята на підставі неправомірного податкового повідомлення-рішення, а тому, також підлягає скасуванню в частині боргу (недоїмки) в сумі 11 558 грн. 66 коп.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення, а тому підстави для скасування судового рішення відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст складений 14 березня 2018 року.

Керуючись ст.ст. 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2017 року у справі № 805/4114/17-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.В. Ястребова

Судді А.В. Гайдар

ОСОБА_4