Справа № 816/1869/17
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2018-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 р. м. ХарківСправа № 816/1869/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 13.12.2017 (суддя С.С. Бойко; м. Полтава; повний текст складено 13.12.2017) по справі № 816/1869/17

за позовом ОСОБА_1

до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області треті особи: Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області , Керівник апарату Миргородського міськрайонного суду Полтавської області Іванко Лідія Сергіївна

про визнання незаконним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, треті особи: територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, керівник апарату Миргородського міськрайонного суду Полтавської області Іванко Лідія Сергіївна про визнання незаконним та скасування наказу керівника апарату Миргородського міськрайонного суду Полтавської області №15/ос.а від 24.03.2017 "Про звільнення ОСОБА_1." та зобов'язання Миргородський міськрайонний суд Полтавської області працевлаштувати ОСОБА_1 відповідно до вимог законодавства про працю.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачем прийнято наказ про її звільнення з посади помічника судді без дотримання вимог статті 184 Кодексу законів про працю України.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 березня 2017 року "Про звільнення ОСОБА_1.".

Визнано протиправною бездіяльність Миргородського міськрайонного суду Полтавської області щодо не запропонування ОСОБА_1 посади старшого секретаря канцелярії суду.

Зобов'язано Миргородський міськрайонний суд Полтавської області запропонувати ОСОБА_1 посаду старшого секретаря канцелярії суду.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, відповідач просить постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2017 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на вжиття ним відповідних заходів для працевлаштування позивача. Вказує, що Миргородський міськрайонний суд позбавлений можливості реально виконати умови передбачені ст. 184 КЗпП України щодо обов'язкового працевлаштування ОСОБА_1, у зв'язку з відсутності вакансій не державної служби. При цьому, на переконання відповідача, зобов'язання запропонувати ОСОБА_1 посаду старшого секретаря канцелярії суду не є виконанням вимог ст. 184 КЗпП України в частині забезпечення права на працевлаштування, оскільки вказана посада віднесена до посад державної служби та призначення на цю посаду можливе переможця проведеного конкурсу.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи неприбуття жодного з учасників справи в судове засідання, хоча вони були належним повідомлені про дату, час і місце судового засідання, можливість вирішити справу на підставі наявних доказів, колегія суддів, керуючись пунктом 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Відповідно до протокольної ухвали від 27.02.2018 у зв'язку з неприбуттям жодного з учасників справи у судове засідання колегія суддів ухвалила апеляційний розгляд справи продовжити в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно ч. 4 ст. 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час судового розгляду справи встановлено, що наказом Миргородського міськрайонного суду від 01.08.2007 № 30 п.1 ОСОБА_1 призначено на посаду секретаря судового засідання, з резерву.

02.12.2013 Наказом Миргородського міськрайонного суду від 02.12.2013 №31/ос.а п.1 позивача переведено на посаду помічника судді ОСОБА_2..

Відповідно до Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 посада помічника судді віднесена до посад патронатної служби.

Наказом голови Миргородського міськрайонного суду від 18.05.2016 №7/од.с відповідно до вимог Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII посаду "помічника судді" віднесено до посад патронатної служби.

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 №1515-VIII та наказом в.о. голови Миргородського районного суду Полтавської області від 15.09.2016 №14/ос.с суддю Миргородського районного суду Полтавської області ОСОБА_2. звільнено з займаної посади.

У день припинення повноважень судді Миргородського районного суду Полтавської області ОСОБА_2. ОСОБА_1 звільнена з займаної посади у відповідності до вимог вказаної статті не була, оскільки перебувала у стані вагітності.

З 07.11.2016 позивачу надано відпустку у зв'язку з вагітністю та пологами тривалістю 126 календарних днів до 12.03.2017.

21.11.2016 ОСОБА_1 народила двох дітей.

13.03.2017 позивачка звернулася до Миргородського міськрайонного суду із заявою про продовження відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами на 14 календарних днів через ускладненні пологи, яка була продовжена до 26.03.2017.

Того ж дня керівником апарату Миргородського міськрайонного суду Іванко Л.С. позивачу вручено попередження про не допущення до роботи та можливість перебування вдома на час пошуку підходящої роботи. Вказаним попередженням ОСОБА_1 повідомлено, що у разі відмови від працевлаштування за спеціальністю без поважних причин її буде звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Наказом керівника апарату Миргородського міськрайонного суду від 24.03.2017 №15/ос.а ОСОБА_1 звільнено з посади помічника судді Миргородського міськрайонного суду у зв'язку із закінченням терміну строкового трудового договору п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Не погоджуючись з вказаним наказом та діями відповідача під час її звільнення, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що наказ Миргородського міськрайонного суду №15/ос.а від 24.03.2017 "Про звільнення ОСОБА_1." прийнятий без додержання вимог статті 184 КЗпП України.

Переглянувши рішення суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Правовідносини, що склалися між сторонами врегульовано нормами Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон України "Про судоустрій і статус суддів", Закон № 1402-VIII), Кодексом законів про працю України (далі - КзпП України), Розділом X Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон України "Про державну службу", Закон № 889-VIII) та Положенням про помічника судді суду загальної юрисдикції, затвердженого рішенням Ради суддів України від 25 березня 2011 року № 14 (далі - Положення № 14).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 157 Закону № 1402-VIII кожний суддя має помічника, статус і умови діяльності якого визначаються цим Законом та Положенням про помічника судді, затвердженим Радою суддів України. Судді самостійно здійснюють добір помічників. Помічник судді призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді.

Відповідно до п. 7 Положення про помічника судді, яким регламентований порядок призначення на посаду помічника судді, діяльності особи на цій посаді та її звільнення з даної посади, - судді самостійно здійснюють добір помічників. Помічник судді призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді.

Згідно п. 3 Положення № 14 (зі змінами, внесеними до Положення Рішенням Ради суддів України від 3 березня 2016 року № 20) помічник судді є працівником апарату суду.

Згідно ч. 4 ст. 149 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" керівник апарату суду призначає на посаду та звільняє з посади працівників апарату суду, застосовує до них заохочення та накладає дисциплінарні стягнення.

Згідно ч. 4 ст. 92 Закону України "Про державну службу" на працівників патронатної служби поширюється дія законодавства про працю, крім ст.ст. 39-1, 41-43-1, 49-2 Кодексу законів про працю України.

Як вбачається зі ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є закінчення строку (п.п. 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно з ч. 1-3 ст. 92 Закону України "Про державну службу" до посад патронатної служби належать, серед інших, посади помічників суддів.

Працівник патронатної служби призначається на посаду на строк повноважень особи, працівником патронатної служби якої він призначений. Трудові відносини з працівником патронатної служби припиняються в день припинення повноважень особи, працівником патронатної служби якої він призначений. При цьому, акт про звільнення приймається керівником державної служби. Достроково працівник патронатної служби може бути звільнений з посади за ініціативою особи, працівником патронатної служби якої він призначений, або керівника патронатної служби.

Зазначені норми кореспондуються з п.19 Положення про помічника судді суду загальної юрисдикції, затвердженого Рішення Ради суддів України 25.03.2011 року №14 (надалі по тексту - Положення), яким передбачено, що помічник судді може бути звільнений з посади з дотриманням вимог законодавства про працю та Закону України «Про державну службу» на підставі заяви про звільнення за власним бажанням або за мотивованим поданням судді, а у випадку тривалої відсутності судді (тривале відрядження, відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами, відпустка по догляду за дитиною тощо) - за наказом керівника апарату відповідного суду.

У разі припинення повноважень судді відповідного суду та звільнення судді з займаної посади у встановленому законом порядку, помічник судді звільняється із займаної посади з дотриманням гарантій, передбачених законодавством.

Проаналізувавши наведені вище приписи колегія суддів дійшла висновку, що у разі припинення повноважень судді відповідного суду та звільнення судді із займаної посади у встановленому законом порядку, помічник судді звільняється із займаної посади з дотриманням при цьому передбачених законодавством гарантій.

Під час судового розгляду справи встановлено, що 21.11.2016 ОСОБА_1 народила двох дітей.

Відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зазначена норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років. Так, звільнення жінок, зазначених у абзаці 3 статті 184 Кодексу законів про працю України має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов'язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Таким чином, закінчення строку трудового договору не дає власникові права звільнити жінку, яка має дітей віком до трьох років. Він повинен попередити її, що після закінчення строкового трудового договору вона до роботи допущена не буде та вжити усіх заходів щодо її працевлаштування для продовження роботи на цьому або іншому підприємстві (установі, організації).

У випадку, якщо жінка відмовиться від працевлаштування за спеціальністю без поважних підстав, тоді вона може бути звільнена з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП.

Судовим розглядом встановлено, що Миргородським міськрайонним судом Полтавської області обов'язку щодо подальшого працевлаштування ОСОБА_1 до прийняття спірного наказу про її звільнення виконано не було, тобто позивачу при звільненні не було запропоновано іншу посаду.

Так, судом встановлено, що станом на дату звільнення ОСОБА_1 (26.03.2017) в Миргородському міськрайонному суді були наявні такі вакансії: старший секретар канцелярії суду та 2 помічники.

Відповідно до п.17 Положення про помічника судді суду загальною юрисдикції, затвердженого Рішенням Ради суддів України № 14 від 25.03.2011 року, у випадку тривалої відсутності судді (тривале відрядження, відсторонення судді від посади, відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами, відпустка по догляду за дитиною тощо), а також у період з моменту закінчення (припинення) повноважень судді з відправлення правосуддя до моменту поновлення цих повноважень або звільнення судді з займаної посади у встановленому законом порядку, помічник судді може тимчасово виконувати обов'язки помічника іншого судді, про що на підставі особистої заяви помічника судді та подання відповідного судді видається наказ керівника апарату суду.

Крім того, у випадку тривалої відсутності судді (тривале відрядження, відсторонення судді від посади, відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами, відпустка по догляду за дитиною тощо), а також з моменту закінчення (припинення) повноважень судді з відправлення правосуддя або звільнення судді з займаної посади у встановленому законом порядку, помічника судді за його згодою наказом керівника апарату суду може бути переведено на іншу посаду працівника апарату суду на строк до припинення тривалої відсутності судді або поновлення повноважень судді.

У разі відсутності згоди помічника виконувати обов'язки помічника іншого судді або працівника апарату суду його може бути звільнено з посади на підставі пункту 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

У разі відсутності помічника судді з причин хвороби, відпустки, відрядження виконання його обов'язків може бути покладено керівником апарату суду на іншого працівника апарату суду за погодженням зі суддею.

Судом встановлено, що на час звільнення позивача її заяви та подання іншого судді про призначення його помічником або додатковим помічником до відповідача не надходили, а тому підстав для призначення ОСОБА_1 на посаду помічника судді у відповідача не було.

Щодо наявної вакантної посади старшого секретаря канцелярії суду відповідач під час розгляду справи вказував, що вакантна посада старшого секретаря канцелярії суду ОСОБА_1 запропонована не була та конкурс на її заміщення не оголошувався, у зв'язку з відсутністю конкурсної комісії.

Відповідно до статті 21 Закону № 889-VIII вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу.

Згідно п. 5 Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 № 246, рішення про оголошення конкурсу на зайняття посади категорій "Б" і "В" приймає керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби).

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 23 Закону № 889-VIII, інформація про вакантну посаду державної служби оприлюднюється на офіційних веб-сайтах державного органу, в якому проводиться конкурс, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, відповідно до цього Закону і Порядку проведення конкурсу.

Рішення про оголошення конкурсу на зайняття вакантної посади державної служби категорії "А" приймає суб'єкт призначення, на вакантні посади державної служби категорій "Б" і "В" - керівник державної служби відповідно до цього Закону.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 27 Закону № 889-VIII, конкурс на зайняття вакантної посади державної служби категорії "Б", крім тих, що зазначені в абзаці другому цієї частини, та категорії "В" проводить конкурсна комісія у складі не менше п'яти осіб, утворена керівником державної служби в державному органі. При цьому до складу конкурсної комісії можуть залучатися на конкурсній основі представники громадських об'єднань, що діють згідно із Законом України "Про громадські об'єднання", відповідно до порядку, затвердженого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Частиною першою статті 31 Закону № 889-VIII визначено, що на посаду державної служби призначається переможець конкурсу.

Згідно ч. 6 ст. 92 Закону № 889-VIII, працівник патронатної служби, який виявив бажання вступити або повернутися на державну службу, реалізує таке право у порядку, визначеному цим Законом для осіб, які вперше вступають на державну службу, з обов'язковим проведенням конкурсу.

Таким чином, призначення ОСОБА_1 на посаду старшого секретаря канцелярії суду можливе лише за умови проведення відповідного конкурсу та в разі перемоги позивача у такому конкурсі, тобто на загальних умовах.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що відсутність конкурсної комісії не позбавляла відповідача обов'язку запропонувати позивачу вакантну посаду старшого секретаря канцелярії суду до прийняття рішення про її звільнення.

В той же час колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що зобов'язання відповідача запропонувати ОСОБА_1 посаду старшого секретаря канцелярії суду судовим рішенням, тобто фактично зобов'язати відповідача запропонувати позивачу прийняти участь у конкурсі на зайняття такої посади на загальних засадах, не може вважатися виконанням вимог статті 184 КЗпП України в частині забезпечення права на працевлаштування, оскільки будь-якого переважного права для вступу на державну службу та заміщення вакантної посади державного службовця у позивача немає.

З приводу посилання відповідача на надіслання позивачу 21.06.2017 листа № 02-31/74/2017 із пропозиціями подальшого працевлаштування та звернення ОСОБА_1 до товариств запропонованих їй цим листом, колегія суддів зазначає, що вказані дії не свідчать про виконання відповідачем обов'язку по працевлаштуванню позивача встановленого ст. 184 КЗпП України, оскільки вказані дії вживались Миргородським міськрайонним судом Полтавської області вже після прийняття спірного наказу про звільнення ОСОБА_1.

Оскільки під час судового розгляду справи встановлено, що Миргородським міськрайонним судом Полтавської області порушено права та охоронювані законом інтереси позивача, передбачені абзацом третім статті 184 Кодексу законів про працю України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наказ Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 березня 2017 року "Про звільнення ОСОБА_1." є протиправним та підлягає скасуванню.

Водночас, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо необхідності вийти за межі позовних вимог та замість задоволення заявленої вимоги про зобов'язання відповідача працевлаштувати ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства, визнати протиправною бездіяльність Миргородського міськрайонного суду Полтавської області щодо не запропонування ОСОБА_1 посади старшого секретаря канцелярії суду і зобов'язати Миргородський міськрайонний суд Полтавської області запропонувати ОСОБА_1 посаду старшого секретаря канцелярії суду, на підставі ст. 11 КАС України (в редакції, що діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції).

На переконання колегії суддів, зобов'язання відповідача запропонувати ОСОБА_1 лише посаду старшого секретаря канцелярії суду не є ефективним та належним способом захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах на працевлаштування, з наведених вище підстав. Вказане рішення суду першої інстанції фактично покладає на відповідача обов'язок запропонувати позивачу прийняти участь у конкурсі на зайняття вакантної посади, що не гарантує працевлаштування позивача навіть за наявності її згоди та бажання працювати на зазначеній посаді, а не зобов'язує відповідача, як роботодавця, виконати обов'язок на виконання вимог ст. 184 КЗпП України саме по працевлаштуванню позивача в цій (за наявності відповідних вакансій) або іншій установі відповідно до її спеціальності.

Тобто, колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо необхідності зобов'язання відповідача запропонувати позивачу наявну вакантну посаду старшого секретаря канцелярії суду, вважає, що суд першої інстанції помилково фактично відмовив у задоволенні позовної вимоги щодо зобов'язання Миргородського міськрайонного суду Полтавської області працевлаштувати ОСОБА_1 відповідно до вимог законодавства про працю. На думку колегії суддів, саме такий спосіб, визначений позивачем, гарантує виконання відповідачем покладеного на нього ст. 184 КЗпП України обов'язку щодо працевлаштування ОСОБА_1, не зважаючи на результати проведеного конкурсу на посаду старшого секретаря канцелярії суду, та ефективно забезпечує відновлення порушеного права позивача, оскільки навіть у разі перемоги у конкурсі іншою особою, відповідач буде зобов'язаний вжити інших заходів щодо працевлаштування позивача у відповідності до вимог законодавства про працю.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність вийти за межі вимог апеляційної скарги та скасувати постанову суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання Миргородського міськрайонного суду Полтавської області працевлаштувати позивача відповідно до вимог законодавства про працю з прийняттям в цій частині нової постанови про задоволення зазначених позовних вимог.

В іншій частині рішення доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 13.12.2017 по справі № 816/1869/17 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання Миргородського міськрайонного суду Полтавської області працевлаштувати ОСОБА_1 відповідно до вимог законодавства про працю.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою зазначені позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Зобов'язати Миргородського міськрайонного суду Полтавської області працевлаштувати ОСОБА_1 відповідно до вимог законодавства про працю.

В іншій частині постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2017 року по справі № 816/1869/17 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, крім випадків, встановлених ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис)С.В. Дюкарєва
Судді(підпис) (підпис) Т.С. Перцова С.П. Жигилій

Повний текст постанови складено 13.03.2018.