Справа № 809/186/18
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2018-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2018 р. Справа № 809/186/18

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Матуляка Я.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльності щодо нездійснення нарахування суддівської винагороди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік"; стягнення недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 січня по 31 грудня 2017 рік в сумі 220085,78 грн.

Одночасно з позовною заявою ОСОБА_1 подано до суду заяву про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.02.2018 року відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди за період січень-грудень 2017 року із застосуванням розрахункової величини - прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений у розмірі 1600,00 грн. допущено бездіяльність, що полягає у нездійсненні нарахування такої виплати ОСОБА_1 як судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання у відповідності до вимог пункту 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, що обумовлює необхідність нарахування посадового окладу судді як складової суддівської винагороди з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат, який з 01.01.2017 року, із врахуванням положень статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", становить 32000,00 грн.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 20.02.2018 року. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи (а.с.38-42). Просив суд в задоволенні позову відмовити, вказавши, що нарахування відповідачем суддівської винагороди здійснювалось на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, оскільки відповідно пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-VІІІ від 06.12.2016 року, який набув чинності 01.01.2017 року, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до Законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі 1600,00 грн. Також зазначив, що Конституційним Судом України не приймалось рішення щодо визнання неконституційним Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VIII в частині застосування мінімальної заробітної плати в розмірі 1600,00 грн. як розрахункової величини для визначення посадових окладів.

26.02.2018 року позивачем подано відповідь на відзив (а.с.59-64), а відповідачем 02.03.2018 року надано заперечення (а.с.67-70), де сторонами викладено свої пояснення, міркування та аргументи щодо обставин, наведених у вказаних заявах по суті.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області правом на подання пояснень щодо позову, у десятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, не скористалася.

Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог статті 262 КАС України, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, судом встановлено наступне.

Указом Президента України "Про призначення суддів" від 29.09.2010 року за № 922/2010 ОСОБА_1 призначено строком на п'ять років на посаду судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області (а.с.14-15).

Відповідно до наказу в.о. голови Івано-Франківського міського суду Антоняка Т.М. від 26.11.2010 року за № 500, ОСОБА_1 прийнято на посаду судді Івано-Франківського міського суду з 26.11.2010 року, з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с.16).

Згідно Указу Президента України "Про призначення суддів" від 28.09.2017 року за № 295/2017 ОСОБА_1 призначено посаду судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області (а.с.17-22).

На даний час, ОСОБА_1 є працюючим суддею Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, який не проходив кваліфікаційного оцінювання на предмет підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді чи відповідності займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України від 02.06.2016 року за № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", що передбачено підпунктом 4 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України, пункту 22 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 року за № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів". Дана обставина визнається і не заперечується сторонами по справі.

У відповідності до наказу голови Івано-Франківського міського суду Кишакевича Л.Ю. "Про виплату доплати за вислугу років ОСОБА_1." позивачу з 02.10.2017 року виплачується щомісячна доплата за вислугу років в розмірі 20% посадового окладу (а.с.23).

Судом встановлено, за період з січня по грудень 2017 позивачу виплачувалась суддівська винагорода з розрахунку посадового окладу судді місцевого суду у розмірі 16000,00 грн., що підтверджується довідкою територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області від 11.01.2018 року за № 10 (а.с.24). Згідно з вказаною довідкою ОСОБА_1 нараховано і виплачено суддівську винагороду в загальному 199114,22 грн., в тому числі за січень 2017 року - 12752,00 грн., за лютий 2017 року - 16000,00 грн., за березень 2017 року - 16000,00 грн., за квітень 2017 року - 16000,00 грн., за травень 2017 року - 16000,00 грн., за червень 2017 року - 16121,51 грн., за липень 2017 року - 16065,68 грн., за серпень 2017 року - 16011,94 грн., за вересень 2017 року - 16053,17 грн., за жовтень 2017 року - 19256,31 грн., за листопад 2017 року - 19331,35 грн., за грудень 2017 року - 19522,26 грн. (а.с.24).

Спірні правовідносини виникли у сфері оплати праці і стосуються визначення розміру посадового окладу судді місцевого суду, який не проходив кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді).

Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно частини 1 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 02.06.2016 року (надалі - Закон №1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до пункту 22 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VIII право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Згідно пункту 23 зазначеного Розділу до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VI від 07.07.2010 року (далі - Закон № 2453-VI).

Відповідно до частини 2 статті 133 Закону № 2453-VI суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 3 статті 133 Закону № 2453-VI посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 року № 1801-VIII визначено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200,00 грн.

Згідно зі статтею 7 коментованого Закону від 21.12.2016 № 1801-VIII з 1 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1600,00 грн.

Пунктом 3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-VІІІ від 06.12.2016 року (надалі - Закон № 1774-VІІІ) установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Відповідно до статті 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

На час розгляду справи судом положення пункту 3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774-VIII не визнані неконституційними, є чинними та підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Крім того, Закон № 1774-VІІІ прийнятий пізніше у часі за норми статті 133 Закону № 2453-VІ, тому при подоланні колізій положень нормативно-правового(их) акту(ів) рівної юридичної сили слід надавати перевагу тому, що прийнятий пізніше, тобто, Закону № 1774-VІІІ.

Про необхідність пріоритетного застосування положень Закону № 1774-VІІІ додатково свідчить також і пряма вказівка законодавця, викладена у пункті 9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, згідно якої до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Також суд звертає увагу, що у зв'язку з прийняттям Закону № 1774-VІІІ не відбулось зменшення розміру суддівської винагороди, яку фактично отримував позивач до його ухвалення: з 01 грудня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1600,00 грн. (абзац 2 статті 8 Закону України від 25.12.2015 року № 928-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2016 рік"), так само як і з 01.01.2017 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600,00 грн. (абзац 4 статті 7 Закону України від 21.12.2016 року № 1801-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2017 рік"), а тому права позивача ніяким чином не порушені, оскільки втручання у розмір суддівської винагороди як гарантію незалежності суддів не відбулося.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у Рішенні від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" Конституційний Суд України зазначив, що "передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави".

Згідно статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 10.03.2011 року у справі "Сук проти України" (заява № 10972/05) зазначено, що держава може ввести, призупинити або припинити виплату доплат, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Суд також зазначає, що згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року.

Тобто, практика Європейського суду з прав людини полягає в тому, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Крім того, у відповідності до частин 1 та 2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 119 Бюджетного кодексу України встановлено, що нецільовим використанням бюджетних коштів є їх витрачання на цілі, що не відповідають: бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет); напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі) або в порядку використання бюджетних коштів; бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання бюджетних коштів).

Таким чином, враховуючи те, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" № 1801-VІІІ від 21.12.2016 року видатки на оплату суддів, що не пройшли кваліфікаційне оцінювання, виходячи з посадового окладу 32000,00 грн., не передбачені, суд дійшов висновку, що відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 поза межами видатків державного бюджету на його оплату праці.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 825/933/17 (К/9901/112/17).

З огляду на наведене, суд прийшов до висновку, що територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області при виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу у розмірі 16000,00 грн., діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а відтак в задоволенні даного позову слід відмовити.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, АДРЕСА_1) до територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області (, вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, 76000), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області (, вул. Дністровська, 14, м. Івано-Франківськ, 76018) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання до вчинення дій - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Матуляк Я.П.