Справа № 638/19354/17
Суддя: Супрун Ю.О.
Дата ухвалення: 2018-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

13 березня 2018 р. Справа № 638/19354/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Супруна Ю.О., розглянувши адміністративну справу у порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо не прийняття заяви від 23.10.2017 року про призначення пенсії;

- визнати протиправною бездіяльність Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1;

- зобов'язати Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова призначити та виплатити пенсію за віком ОСОБА_1 з дати звернення - 23.10.2017 року з врахуванням заробітної плати для обчислення пенсії, стажу зазначеного у трудовій книжці, в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб та підвищення розміру пенсії відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" на визначений пенсіонер банківський рахунок.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2018 року було відкрито спрощене провадження у справі.

Запропоновано відповідачу у п'ятнадцятиденний строк з дня отримання вищезазначеної ухвали, надати до суду відзив на позов, а також всі письмові та електронні докази, роз'яснивши, при цьому, про необхідність дотримання вимог ст. 162 КАС України.

Також, запропоновано було позивачу у п'ятиденний строк з дня отримання відзиву на позов, у разі його подання відповідачем - подати відповідь на відзив, дотримуючись, при цьому, приписів ст. 163 КАС України.

Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З огляду на вказане вище, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що дії Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо неприйняття документів та бездіяльність щодо відмови в призначенні пенсії за віком є протиправними, оскільки до липня 1999 року проживала у АДРЕСА_2, надалі виїхала до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку Посольства України в Державі Ізраїль, а також має страховий стаж - 28 років 7 місяців 28 днів, тому відповідно до ч. 1 ст. 26 закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" має право на призначення пенсії.

Аргументуючи відзив проти позову, відповідач звернув увагу суду на те, що в заяві позивача про призначення пенсії виявлено невідповідність даним паспорта та доданим до заяви документам щодо відомостей про місце реєстрації та позивач не надав усі необхідні документи, передбачені Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у зв'язку з чим протоколом № 3 від 30.01.2018 року було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу за віком. Також, що у відповідності до ст.51 ЗУ „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, однак Угода між Україною та Ізраїлем з питань пенсійного забезпечення не укладалась, а отже відсутні законні підстави для виплати пенсії громадянам України, які постійно проживають у Ізраїлі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, до виїзду на постійне проживання в Ізраїль проживала в Україні за адресою : АДРЕСА_2.

В Україні набула трудовий стаж, що підтверджується копією трудової книжки. (а.с. 10-11).

Позивач, ОСОБА_1, є громадянкою України, що підтверджується копією закордонного паспорта серії НОМЕР_2, термін дії якого продовжено до 24.12.2018 року. (а.с. 13).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 прийнята на консульський облік у Посольстві України в Державі Ізраїль (м. Хайфа), постійним місцем проживання є Ізраїль, що підтверджується закордонним паспортом громадянина України серії НОМЕР_2.(а.с. 13-14)

Судом встановлено, що представник ОСОБА_3 на підставі довіреності від імені позивача 23 жовтня 2017 року звернувся до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова із заявою про призначення пенсії як непрацюючому пенсіонеру, здійснити запити відповідно записів у трудовій книжці щодо отримання довідок по заробітній платі, що враховується для обчислення пенсії, довідок про перейменування (реорганізацію) підприємств, інших недостатніх для призначення пенсії документів.

Листом Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова від 26.10.2017 №12277-47/01-02 у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відмовлено, оскільки при розгляді заяви позивача про призначення пенсії виявлено невідповідність даним паспорта та доданим до заяви документам, викладених у ній відомостей про місце реєстрації. Тобто, позивачем не надано документів, що засвідчують місце проживання (реєстрації) в Україні.

Протоколом № 3 від 30.01.2018 року ОСОБА_1 було відмовлено в призначені пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки заявником не надані документи, що підтверджує місце проживання (реєстрації), тобто не додержано вимог пункту 2.22 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, зазначена обставинна стала єдиною підставою для відмови позивачу у призначені пенсії.

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

По суті спірних відносин суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 29 Закону України 1058-XV "«Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначено що, жінкам, які народилися у період по 31 грудня 1961 року, після виходу на пенсію встановлюється підвищення розміру пенсії, обчисленого відповідно до статті 27 цього Закону, в розмірі 2,5 відсотка за кожні шість місяців більш пізнього виходу на пенсію, починаючи з 55 років до досягнення ними 60-річного віку, за умови, що до цього їм не призначалася будь-яка пенсія.

Суд зазначає, що з боку відповідача не надано доказів призначення іншої пенсії позивачу до часу звернення - 23.10.2017 року.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України" Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення" - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей. Право на отримання довічної пенсії та одноразової виплати за рахунок коштів накопичувальної системи пенсійного страхування мають застраховані особи і члени їхніх сімей та/або спадкоємці на умовах та в порядку, визначених цим Законом. Особи, які не підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, але добровільно сплачували страхові внески в порядку та розмірах, встановлених законом, до солідарної системи та/або накопичувальної системи пенсійного страхування, мають право на умовах, визначених цим Законом, на отримання пенсії і соціальних послуг за рахунок коштів Пенсійного фонду та/або отримання довічної пенсії чи одноразової виплати за рахунок коштів накопичувальної системи пенсійного страхування. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відмовляючи у призначенні пенсії позивачеві протоколом № 3 від 30.01.2018 року, відповідач посилається на вимог пункту 2.22 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Частиною 1 ст. 44 Закону України № 1058-IV передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до п. 1.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі за текстом - Порядок), заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об'єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Пунктом 1.7. Порядку передбачено, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Згідно з п. 2.1. Порядку, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи:

1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов'язкове державне соціальне страхування;

2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637;

3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року.

За бажанням пенсіонера ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) по 30 червня 2000 року (додаток 1) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.

4) документи про місце проживання (реєстрації) особи;

5) документи, які засвідчують особливий статус особи:

Відповідно до п. 2.9. Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Згідно з 2.25. Порядку, до заяви про виплату пенсії у зв'язку з виїздом за кордон подається паспорт громадянина України для виїзду за кордон з відповідним записом про виїзд на постійне місце проживання за кордон, паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, та довідка або інший документ про зняття з реєстрації місця проживання в Україні.

Надаючи оцінку правомірності відмови відповідача суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Щодо посилань відповідача у відзиві на вимогу ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» згідно якого під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Також зазначивши, що угоди між Україною та державною Ізраїлем про пенсійне забезпечення громадян України, які проживають на території Ізраїлю не укладено, а отже на думку відповідача відсутні законні підстави для виплати пенсії громадянам України, які постійно проживають у Ізраїлі, суд зазначає наступне.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

В силу ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Слід вказати, що міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, починаючи з 07.10.2009 р. порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009.

Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права та свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних чи інших переконань, статі, етнічного та національного походження, майнового стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. У свою чергу, ст. 46 КУ закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина Україна.

Таким чином, виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Також слід вказати, що як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

Пунктом 54 вказаного рішення визначено, що наведених вище міркувань Європейського суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Отже, на підставі чинного національного законодавства та практики ЄСПЛ право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням обставин справи, з метою повного і всебічного захисту прав позивача у відповідності до ч. 1 ст. 2 КАС України, суд вважає за необхідним вийти за межі позовних вимог та позовні вимоги позивача задовольнити в наступній редакції: визнати протиправними дії Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо не прийняття заяви від 23.10.2017 року про призначення пенсії ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1); визнати протиправними дії Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1); зобов'язати Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) з 23.10.2017 року, з врахуванням заробітної плати для обчислення пенсії, стажу зазначеного у трудовій книжці ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1), в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб та підвищенням розміру пенсії відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судовий збір підлягає розподілу відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 246, 255, 257, 258 , 262, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо не прийняття заяви від 23.10.2017 року про призначення пенсії ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1).

Визнати протиправними дії Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1).

Зобов'язати Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) з 23.10.2017 року, та з врахуванням заробітної плати для обчислення пенсії, стажу зазначеного у трудовій книжці ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1), в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб та підвищенням розміру пенсії відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

В задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 320 (триста двадцять) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 2 під., 3 пов., м. Харків, 61022, ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст рішення виготовлено 15.03.2018 року.

Суддя Супрун Ю.О.