Справа № 826/8425/17
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 березня 2018 року №826/8425/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Коломієць Олени Георгіївни, Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: ОСОБА_3, про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва, (також далі - суд), надійшов позов ОСОБА_1, (далі - позивач, ОСОБА_1.), до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Коломієць Олени Георгіївни, (далі - відповідач-1, державний реєстратор), третя особа: ОСОБА_3, (далі - третя особа, ОСОБА_3.), про визнання протиправним та скасування рішення відповідача-1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттями розділу) від 28.04.2014 р. індексний номер 12723382, яким за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на квартиру №71, загальною площею 44,3 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, (далі - оскаржуване рішення).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що державну реєстрацію нерухомого майна за третьою особою проведено без врахування всіх обставин, а саме без фактичного повідомлення іпотекодавця, що обов'язково передбачено нормами Закону України «Про іпотеку». Належних доказів отримання позивачем повідомлення до реєстрації не додано.

У відповідному судовому засіданні до участі у справі як співвідповідачів залучено Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, (далі - відповідач-2, ГТУЮ у м. Києві), та Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), (далі - відповідач-3).

У ході судового розгляду даної справи представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх повністю.

Представник відповідача-2 позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю. На обґрунтування своєї позиції відповідач у письмових запереченнях проти позову зауважив, що оскаржуване рішення прийнято правомірно, на підставі відповідних документів, а тому не підлягає скасуванню.

Представник третьої особи також просив залишити позовні вимоги без задоволення.

Представник відповідача-3 у вирішенні спору поклався на розсуд суду.

Відповідач-1 у судові засідання не прибув, хоча про дати, час та місце судового розгляду справи сторона відповідача-1 повідомлена належним чином, заява про розгляд справи за відсутності відповідача-1 до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України від 06.07.2005 р. №2747-IV у редакції, що діяла до 15.12.2017 р.), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

При прийнятті судового рішення по суті судом враховано вимоги п. 10 ч. 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 р. №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017 р.), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

20.04.2012 р. між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Коноваловою Е.А. та зареєстровано в реєстрі за №1479, за умовами якого третя особа передає, а позивач приймає у позику 300658,60 грн, що за курсом ПАТ КБ «Правекс-Банк» становить 37400 доларів США.

Підпунктом 1.1 цього договору встановлено, що грошові кошти у визначеному розмірі ОСОБА_3 передала позивачу під час його підписання. У відповідності до договору позики, позивач зобов'язалася повернути грошові кошти позикодавцю у сумі, яка буде відповідати гривневому еквіваленту 37400 доларів США за курсом їх продажу ПАТ КБ «Правекс-Банк» на дату здійснення платежу та не пізніше 20.10.2012 р. відповідно до визначеного договором графіку.

З метою забезпечення належного виконання грошових зобов'язань за договором позики, 20.04.2012 р. між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Коноваловою Е.А. та зареєстровано в реєстрі за №1481, за умовами якого позивач (іпотекодавець) передала ОСОБА_3 (іпотекодержатель) в іпотеку належну позивачу на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно пп. 2.2.1 договору іпотеки, у разі порушення зобов'язання іпотекодержатель зобов'язаний надіслати іпотекодавцю у встановленому законодавством порядку письмову вимогу про усунення порушень.

Відповідно до п. 4.1 договору іпотеки, іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання умов договору позики, в тому числі якщо у момент настання строку виконання зобов'язань за договором позики вони не будуть виконані (виконані неналежним чином) та у випадку, якщо інформація або документи, надані іпотекодавцем при укладенні цього договору виявляться недостовірними та/або недійсними, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов даного договору, а також у інших випадках, передбачених договором позики.

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя між іпотекодавцем та іпотекодержателем, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 4.3 договору іпотеки, на підставі договору та іпотечного застереження іпотекодавець звертає стягнення на предмет іпотеки на власний розсуд шляхом: продажу від власного ім'я предмету іпотеки; прийняття предмета іпотеки у власність згідно порядку, встановленого ст. 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому дане застереження визнається сторонами договором про задоволення вимог іпотекодержателя та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки. За цим договором іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, встановленою на момент такого придбання на підставі оцінки предмету іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Відповідно до п. 6.3 договору іпотеки, будь-які повідомлення, які направляються сторонами одна одній в рамках цього договору, повинні бути здійснені в письмовій формі та будуть вважатись поданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом на замовлення або доставлені особисто на адресу сторін.

20.04.2012 р. між позивачем та ОСОБА_3 також укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Коноваловою Е.А. та зареєстровано в реєстрі за №1482. За умовами договору позивач зобов'язувалася передати позивачу на праві приватної власності нерухоме майно, яке є предметом укладеного між нами договору іпотеки.

Згідно п. 4.1 даного договору, право власності на квартиру виникає у іпотекодержателя після виникнення відкладальної обставини, визначено в п. 6.2 цього договору або увипадку несплати іпотекодавцем одного із платежів, визначених згідно графіку по договору позики.

Підписанням цього договору сторони домовляються про перехід права власності на квартиру до іпотекодержателя після спливу 31-денного строку з моменту надіслання на адресу іпотекодавця та позичальника письмової вимоги про усунення порушення основного зобов'язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання зазначеної вимоги.

Окрім того, у п. 6.2 договору обумовлено, що права і зобов'язання за цим договором виникають з моменту виникнення у іпотекодержателя (ОСОБА_3.) права на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання, тобто на 31 день після документально підтвердженого надіслання на адресу іпотекодавця письмової вимоги про усунення порушення основного зобов'язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» (відкладальна обставина).

У зв'язку з невиконанням позивачем умов договору позики, третя особа скористалася наданим їй умовами договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя правом звернення стягнення на нерухоме майно та у квітні 2014 р. зареєструвала за собою право власності на квартиру.

У 2016 р. ОСОБА_3 звернулася із позовом до Дарницького районного суду міста Києва з вимогою про виселення позивача з квартири, посилаючись на ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 Житлового кодексу Української РСР.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що у зв'язку із неналежним виконанням позивачем зобов'язань за договором позики та відповідно до вимог п.4.1 договору про задоволення вимог іпотекодержателя ОСОБА_3 було направлено письмову вимогу про усунення порушення основного зобов'язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, яку позивач особисто отримала 05.07.2014 року.

Дана обставина встановлена у рішенні Дарницького районного суду міста Києва у цивільній справі №753/7093/16-ц, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19.10.2016 р.

За змістом ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України, (далі - ЦК України у редакції, чинній на момент укладення договорів), та ст. 1 Закону України «Про іпотеку», (в редакції, чинній на момент укладення договорів), іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким, іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч. 3 ст. 33 цього Закону встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частина 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» зазначала, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частина 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» встановлювала, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» було визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Крім того, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначала, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до п. 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. №868, (далі - Порядок №868 у редакції, чинній на момент реєстраційної дії), для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав і нерухоме майно, подає:

- завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання, у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги;

- документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателю іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

- заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, як встановлено у рішенні Дарницького районного суду міста Києва у цивільній справі №753/7093/16-ц від 05.08.2016 р., залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19.10.2016 р., ОСОБА_3, зареєструвавши право власності на квартиру у квітні 2014 р. надіслала позивачу вимогу про виконання порушеного зобов'язання 05.07.2014 року, тобто всупереч встановленій процедурі.

Проте, як стверджувала позивач, жодної вимоги про виконання порушеного зобов'язання ні до 10.04.2014 року, ні після вона не отримувала.

Згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», (далі - Закон у редакції, чинній на момент прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення), розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором, зокрема, у разі подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством.

Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 24 Закону, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Тобто, відповідачем мало бути прийнято рішення про відмову у державній реєстрації.

У ході судового розгляду справи відповідачем-2 до справи додано копії матеріалів реєстраційної справи, які стали підставою для прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд зазначає таке.

Відповідно до Закону, цей Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

- прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

- встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

- прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

- внесення записів до Державного реєстру прав;

- видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених ст. 18 цього Закону;

- надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Частина 5 ст. 15 Закону зазначала, що державна реєстрація прав (надання відмови в ній) проводиться у строк, що не перевищує п'яти робочих днів (крім випадків, установлених частиною сьомою цієї статті) з дня надходження до органу державної реєстрації прав заяви про таку реєстрацію і передбачених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до нього, документів, необхідних для її проведення.

Згідно ч. 7 ст. 16 Закону, державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до п. 8 Порядку №868, для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Міністерство юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України «Про впорядкування відносин, пов'язаних із державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 17.04.2012 р. №595/5 було затверджено форму картки прийому заяви та вимоги щодо її заповнення. Відповідно до п. 6 цих вимог, в картці має бути зазначені «Дата, підпис, повне прізвище, ім'я та по батькові у називному відмінку посадової особи, нотаріуса, який прийняв заяву, та додані до неї документи».

Відповідно до доданої до матеріалів реєстраційної справи картки прийому, 10.04.2014 р. державному реєстратору були, зокрема, надані:

- копія паспорту ОСОБА_5;

- копія заяви №43 від 10.01.2013 р.;

- копія накладної б/н від 14.01.2013 р., видавник Укрпошта;

- копія звіту б/н від 09.04.2014 р., видавник ТОВ «Інтернейшинал Консалтинг ЛТД».

Згідно пп. 1, 8 ч. 2 ст. 9 Закону, державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.04.2017 р. державним реєстратором було прийнято рішення про зупинення розгляду заяви в зв'язку з недостатністю документів, а саме не подані усі необхідні документи, зазначено про необхідність надати договір іпотеки від 20.04.2012 р., повідомлення про надсилання вимоги з підписом іпотекодавця.

Відповідно до п. 7 форми картки прийому заяв, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України «Про впорядкування відносин, пов'язаних із державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 17.04.2012 р. №595/5 (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), у картці зазначаються «Дата, підпис, повне прізвище, ім'я та по батькові у називному відмінку посадової особи, нотаріуса, який отримав додатково подані документи (відомості відображаються у випадку, коли до заяви було подано додаткові документи)».

Проте в матеріалах справи міститься картка заяви, в якій зазначено, що 25.04.2017 р. ОСОБА_5 було додатково подано: свідоцтво нотаріуса від 02.04.2014 р.; договір іпотеки та копії цих документів. Про повідомлення в даній картці нічого не зазначено.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 22 Закону, у разі якщо документи для державної реєстрації прав та їх обтяжень подано не в повному обсязі, передбаченому нормативно-правовими актами, державний реєстратор у строк, встановлений частинами п'ятою, сьомою і восьмою ст. 15 цього Закону для розгляду заявлених прав, приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і письмово повідомляє про це заявника.

У разі невиконання зазначених вимог державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Проте, державним реєстратором подані документи були визнані достатніми, 28.04.2014 р. ним прийнято рішення про відновлення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Аналізуючи надані документи, державний реєстратор має аналізувати їх відповідність чинному Порядку, а також іншим нормативно-правовим актам України (ст. 9, ч. 3 ст. 17 Закону, п. 6 Порядку №868).

Крім того, згідно п. 15 Порядку №868, під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Пункт 37 Порядку №868 зазначав, що документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат.

Пункт 46 Порядку №868 встановлював, що для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухома майно, подає: завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця.

Отже, виходячи з вищенаведених норм, державний реєстратор мав звернути увагу на невідповідність вимогам чинного законодавства наданих документів, що мало стати підставою для відмови у державній реєстрації права на нерухоме майно.

Так, на підтвердження факту отримання вимоги про порушення зобов'язання, державному реєстратору була надана накладна кур'єрської служби доставки. Відповідно до неї, 14.01.2013 р. позивач прийняла від Нотаріату з вул. Жилянської, 51, «пакет» у кількості 1 шт., який був переданий перевізнику 11.01.2013 р. З приводу зазначено позивач зауважила, що вона працює повний робочий день і в той день перебувала на робочому місці, а не у своїй квартирі АДРЕСА_1, оскільки 14.01.2013 р. - це робочий день (понеділок).

Крім того, з метою встановлення справжності підпису на накладній позивачем було замовлене експертне дослідження зразку підпису.

У висновку спеціаліста №29 від 18.09.2017 р., виконаного відокремленим підрозділом «Центр експертиз та оцінки» Приватного підприємства «Консалтинг експерт груп «Діктум-Фатум» встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 виконаний не нею, а іншою особою.

Також з метою встановлення наявності у перевізника накладної, надіслано адвокатський запит ТОВ «ТНТ Україна». Листом №801 від 01.09.2017 р. ТОВ «ТНТ Україна» повідомила, що представником «TNT Express» у 2013 р. була компанія ТОВ «Аеро-ЕКспресс».

В зв'язку з цим було направлено другий адвокатський запит з наступними питаннями:

«Чи оформлювалась у 2013 р. доставка згідно накладної № GD 745 293 970WW? Хто саме замовляв доставку такого пакету?

Чи вручався пакет згідно накладної № GD 745 293 970WW? Якщо вручався, то кому та коли?

Чи є у перевізника якісь документи, які підтверджують вміст пакету, окрім того, то зазначено у п. 10 накладної («Пакет»)?

У разі наявності прошу надати оригінал накладної № GD 745 293 970WW».

Листом №9-1388 від 19.09.2017 р. ТОВ «Аеро-Експрес» повідомило, що запитувані документи відсутні у зв'язку із закінченням строку їх зберігання.

А тому, з'ясувати що саме знаходилось в пакеті, направленому на ім'я ОСОБА_1, який вона не отримувала, неможливо.

Судова практика зазначає, що для перереєстрації права власності на підставі іпотечного застереження іпотекодержатель серед іншого повинен подати державному реєстратору копію вимоги про усунення порушень, докази її направлення та отримання іпотекодавцем, а саме повідомлення про вручення поштового відправлення, врученого та оформленого відповідно до Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 р. №270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 12.05.2006 р. №211 (постанова Верховного Суду України №21-1458а16 від 11.04.2017 р.).

25.04.2014 року ОСОБА_5 - представником третьої особи реєстратору було додано свідоцтво нотаріуса від 02.04.2014 року.

Відповідно до даного свідоцтва, нотаріус Коновалова Е.А. 10.01.2013 р. заяву ОСОБА_3 передала ОСОБА_1, хоча згідно накладної, заява передана перевізнику 11.01.2013 р. Далі зазначено, що заява була вручена ОСОБА_1 кур'єрською службою доставки 14.01.2013 р.

Відповідно до ст. 84 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час ухвалення спірного рішення), нотаріус передає заяви громадян, підприємств, установ та організацій іншим громадянам, підприємствам, установам і організаціям, якщо вони не суперечать закону та не містять відомостей, що порочать честь і гідність людини. Заяви передаються поштою із зворотним повідомленням або особисто адресатам під розписку. Заяви можуть передаватися також з використанням технічних засобів.

На прохання особи, що подала заяву, їй видається свідоцтво про передачу заяви.

Також при вчиненні такої нотаріальної дії нотаріуси України повинні керуватися главою 20 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. №296/5, (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення). Відповідно до пп. 3.1. п. 3 даної глави, заяви подаються нотаріусу належним чином оформлені і не менше ніж у двох примірниках, один з яких пересилається поштою зі зворотним повідомленням або особисто передається адресатам під розписку.

Отже, законодавство визначає спосіб, в який зобов'язує нотаріуса направляти подібні повідомлення адресатам. Як зазначається в тексті свідоцтва, підтвердженням отримання заяви було кур'єрське повідомлення про вручення служби доставки від 14.01.2013 р. Отже, в даному випадку накладна ТНТ не є належним доказом надсилання боржнику вимоги про виконання порушеного зобов'язання.

Таким чином, підсумовуючи все вищевикладене в сукупності, суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваного рішення, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 72, ч. 2 ст. 73, ст. 76, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Коломієць Олени Георгіївни, Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: ОСОБА_3, про визнання протиправним та скасування рішення є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Коломієць Олени Георгіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.04.2014 р., індексний номер 12723382.

3. Присудити на користь ОСОБА_1 (місце проживання: 02140, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) сплачений нею судовий збір у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у місті Києві (місцезнаходження: 01001, м. Київ, пров. Музейний, буд. 2-Д, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко