Справа № 802/2526/17-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

07 березня 2018 р. Справа № 802/2526/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Жданкіної Наталії Володимирівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Перевертака Володимира Валентиновича,

представника позивача: Калашнікова А.О.,

представника відповідача: Кашуби Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини - НОМЕР_1 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Військової частини - НОМЕР_1 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказував, що він з 2015 року проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (найменування військової частини на особливий період чи військовий час - військова частина польова пошта НОМЕР_2 ). Також зазначив, що в період з 02 березня 2017 року та станом на час звернення до суду з даним позовом позивач увесь час виконував службові обов`язки поза межами пункту постійної дислокації військової частини, у тому числі у вихідні, святкові та неробочі дні. При цьому, відсутність вихідних, святкових та неробочих днів була зумовлена специфікою виконання службових обов`язків в зоні проведення Антитерористичної операції та постійної участі підрозділів військової частини в бойових діях.

14.11.2017 позивач у встановленому порядку звернувся з рапортом до командування військової частини польова пошта НОМЕР_2 , у якому, покликаючись на наказ Міністра оборони України № 27 від 19.01.2016, просив надати йому вихідні дні з можливістю виїзду до місця проживання в м. Вінниця терміном на 30 діб з 16.11.2017 за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктом постійної дислокації військової частиниу період з 01.03.2017. Проте, відповідач листом за вих. № 2017/28/3578 від 20.11.2017 відмовив ОСОБА_1 в наданні таких днів, посилаючись на ст. 294 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, згідно якої відповідне право може бути реалізоване протягом наступного тижня після дня несення служби у добовому наряді.

На думку позивача така відмова є протиправною, в зв`язку з чим він звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 26.12.2017 відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду.

Ухвалами від 25.01.2018, від 07.02.2018 та від 21.02.2018 розгляд справи було відкладено з підстав визначених ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог та просив суд відмовити в задоволенні позову мотивуючи тим, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені діючим законодавством.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Так, позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (найменування військової частини на особливий період чи військовий час - військова частина польова пошта НОМЕР_2 ) на посаді начальника зв`язку начальника відділення зв`язку штабу у військовому званні майор. Постійним місцем дислокації військової частини є АДРЕСА_1 .

02 березня 2017 року згідно наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 49 від 01.03.2017 позивач вибув з місця постійної дислокації військової частини для виконання службових обов`язків з організації проведення занять з бойової підготовки до 235 МЦПП, що дислокується в с. Ульянівка Миколаївської області.

В подальшому, 23 травня 2017 року, на виконання вимог наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) №121 від 23 травня 2017 року останній з с.Ульянівка Миколаївської області вибув у складі підрозділу військової частини польова пошта НОМЕР_2 до зони проведення Антитерористичної операції та 30 травня 2017 року наказом командира оперативно-тактичного угруповання «Маріуполь» (по стройовій частині) № 150 був включений до складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпечують її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань у оперативно-тактичному угрупуванню «Маріуполь».

Таким чином, в період з 02 березня 2017 року по лютий 2018 року позивач виконував службові обов`язки поза межами пункту постійної дислокації військової частини, у тому числі у вихідні, святкові та неробочі дні. При цьому, відсутність вихідних, святкових та неробочих днів зумовлюється специфікою виконання службових обов`язків в зоні проведення Антитерористичної операції та постійної участі підрозділів військової частини в бойових діях.

14.11.2017 позивач у встановленому порядку звернувся з рапортом до командування військової частини польова пошта НОМЕР_2 , у якому покликаючись на наказ Міністра оборони України № 27 від 19.01.2016 просив надати йому вихідні дні з можливістю виїзду до місця проживання в м. Вінниця терміном на 30 діб з 16.11.2017 за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктом постійної дислокації військової частини у період з 01.03.2017 по час звернення.

20.11.2017 позивач отримав відповідь командування в/ч НОМЕР_1 за вихідним № 2017/28/3578 від 20.11.2017, якою останньому відмовлено в наданні вихідних днів. Відмовляючи позивачу у наданні йому днів відпочинку, відповідач виходив з того, що відповідно ст. 294 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідне право може бути реалізоване протягом наступного тижня після дня несення служби у добовому наряді.

Позивач вважає, що така бездіяльність командування в/ч НОМЕР_1 є протиправною та призводить до порушення його прав і свобод гарантованих Конституцією України та виданих в її розвиток законам і підзаконним нормативно-правовим актам, в зв`язку з чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом та просив

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, який відповідно до його преамбули визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах ( далі - Статут № 548-XIV).

Згідно з ст. 3 Статуту № 548-XIV, військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб, пов`язаній із захистом України.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 19 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України держава гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей соціальний і правовий захист відповідно до законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Питання соціального захисту військовослужбовців врегульовано Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до ст. 1 Закону № 2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потребі військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Стаття 1-1 Закону №2011-XII визначає, що законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначенні ст. 1-2 Закону №2011 -XII, згідно якої військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (ч. 2 ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ).

Відповідно ч. 4 ст. 10 Закону №2011-ХІІ для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.

Також, статтею 2 Закону №2011-XII передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

В свою чергу, умови соціального захисту військовослужбовців, їх права, а також обов`язки командирів щодо захисту цих прав, врегульовано Інструкцією про організацію у Збройних Силах України соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та членів їхніх сімей, працівників Збройних Сил України, затвердженою наказом Міністра оборони України № 27 від 19.01.2016 (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 30 березня 2016 року за №478/28608) (далі - Інструкція № 27).

Відповідно до п. 3 розділу II Інструкції № 27 в умовах особливого періоду на військові частини додатково покладаються такі завдання, зокрема: надання військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктами постійної дислокації військової частини, відповідного часу (іншого дня) для відпочинку, у тому числі з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї.

Тобто, даним підзаконним нормативно-правовим актом на військові частини покладається саме обов`язок в рамках забезпечення гарантії соціального захисту надавати військовослужбовцям, які виконували обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктами постійної дислокації військової частини, відповідного часу (іншого дня) для відпочинку, у тому числі з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї.

Так, представник відповідача заперечуючи проти даного позову, посилався на приписи ст. 294 Статуту, згідно яких відповідне право на відпочинок може бути реалізоване позивачем протягом одного тижня.

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що підстави та порядок надання військовослужбовцям відповідного часу (іншого дня) для відпочинку (з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї) саме в умовах особливого періоду визначено положеннями Інструкції № 27.

При цьому, положення даної Інструкції № 27 не містять жодних обмежень щодо періоду протягом якого військовослужбовець, який виконував службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктами постійної дислокації військової частини, може реалізувати право на отримання відповідного часу (іншого дня) для відпочинку, у тому числі, з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї.

В свою чергу, пунктом 1 розділу II Інструкції № 27 визначено, що робота щодо соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей, працівників у ЗСУ здійснюється відповідно до визначених повноважень: командирами та начальниками всіх рівнів; військовими частинами; районними (міськими, районними у містах, об`єднаними районними, об`єднаними міськими) військовими комісаріатами; Київським міським, обласними військовими комісаріатами; органами військового управління ЗСУ; начальником Генерального штабу Головнокомандувачем ЗСУ та його заступниками; структурними підрозділами апарату Міністерства оборони України; Міністром оборони України та його заступниками; військовими службовими особами гарнізонів.

Зокрема, на військові частини, окрім іншого, покладається обов`язок:

- забезпечення дотримання соціальної справедливості при розподілі службового навантаження та необхідного часу для відпочинку військовослужбовців, працівників, визначення та підтримання порядку надання часу (іншого дня) для відпочинку за невикористані вихідні, святкові та неробочі дні;

- виявлення і розв`язання соціально-правових проблем особового складу, розгляд звернень, які надходять до військової частини, з питань соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей, працівників, а також ведення особистого прийому громадян, видача необхідних довідок та інших документів (п. 3 розділу II Інструкції № 27).

Посадові особи, на яких покладається безпосереднє виконання зазначених вище завдань, зобов`язані не допускати у змісті документів, які видаються військовими частинами, випадків відхилення від передбачених законодавством України формулювань, необхідних за наявності підстав для отримання військовослужбовцями та членами їхніх сімей, працівниками відповідних пільг та соціальних гарантій.

При цьому, слід також звернути увагу на те, що п. 3 розділу II Інструкції № 27 не містить вказівки про те, що порядок надання часу (іншого дня) для відпочинку встановлюється командиром військової частини, в порядку визначеному Статутом, як про це помилково зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву.

Разом з тим, ст. 294 Статуту визначено, що офіцерам та військовослужбовцям військової служби за контрактом, за час несення служби в добовому наряді у вихідні, святкові та неробочі дні день відпочинку надається протягом тижня, а військовослужбовцям строкової служби час відпочинку встановлюється відповідним командиром (начальником).

Тобто положення даної статті передбачають порядок надання військовослужбовцям додаткового дня відпочинку саме за несення служби в добовому наряді , тоді як в даному випадку, позивач просив надати час для відпочинку (з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї) за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктом постійної дислокації військової частини, що було зумовлено виконанням ним службових (бойових) завдань у оперативно-тактичному угрупуванні «Маріуполь» .

З огляду на викладене, суд критично оцінює посилання представника відповідача на положення ст. 294 Статуту, як на підставу для відмови у наданні позивачу часу для відпочинку, позаяк, остання не врегульовує порядок надання додаткового дня для відпочинку за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктами постійної дислокації військової частини в умовах особливого періоду.

Крім того, відповідач, всупереч приписів Інструкції № 27, яка в даному випадку є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює спірні правовідносини, в подальшому не вчинив будь-яких дій щодо забезпечення реалізації права позивача на отримання днів відпочинку з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї.

Таким чином, здійснюючи системний аналіз вищенаведених правових норм, в розрізі встановлених під час розгляду справи фактичних обставин, суд погоджується з аргументацією позивача щодо наявності у нього законодавчо визначеного право на отримання відповідного часу (іншого дня) для відпочинку, у тому числі, з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї, а тому позовна вимога в частині визнання протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання ОСОБА_1 вихідних днів з можливістю виїзду за місцем проживання сім`ї взамін вихідних, святкових та неробочих днів виконання останнім службових обов`язків поза пунктом постійної дислокації військової частини, згідно рапорту ОСОБА_1 від 14.11.2017, є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Водночас, визначаючись щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 вихідні дні з можливістю виїзду за місцем проживання сім`ї взамін вихідних, святкових та неробочих днів виконання останнім службових обов`язків поза пунктом постійної дислокації військової частини, згідно рапорту ОСОБА_1 від 14.11.2017, суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту рапорту від 14.11.2017, позивач, звертаючись до начальника штабу першого заступника командира військової частини НОМЕР_1 , просив останнього надати йому 30 діб відпочинку з можливість виїзду до місця проживання сім`ї в м. Вінницю з 16.11.2017 за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктами постійної дислокації військової частини з 01.03.2017.

В контексті наведеного суд звертає увагу, що у поданому рапорті від 14.11.2017 позивач датою з якої він бажає отримати дні відпочинку вказав 16.11.2017, в свою чергу тривалість такого відпочинку вказав 30 діб.

Отже, визначений у рапорті час відпочинку наразі сплив, що позбавляє суд можливості, зобов`язати відповідача надати ОСОБА_1 вихідні дні з можливістю виїзду за місцем проживання сім`ї взамін вихідних, святкових та неробочих днів виконання останнім службових обов`язків поза пунктом постійної дислокації військової частини, згідно рапорту ОСОБА_1 від 14.11.2017, оскільки зміст останнього спрямований на вчинення дій у часі, що вже минув.

Таким чином, поданий позивачем адміністративний позов в цій частині не підлягає задоволенню

Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання ОСОБА_1 вихідних днів з можливістю виїзду за місцем проживання сім`ї взамін вихідних, святкових та неробочих днів виконання останнім службових обов`язків поза пунктом постійної дислокації військової частини, згідно рапорту ОСОБА_1 від 14.11.2017.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 16.03.2018.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_3 ).
Військова частина - НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна