Справа № 804/2163/16
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 лютого 2018 року

Київ

справа №804/2163/16

касаційне провадження №К/9901/25003/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бившевої Л.І.,

суддів: Шипуліної Т.М., Хохуляка В.В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2) на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.06.2016 (суддя - Захарчук-Борисенко Н.В.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2016 (головуючий суддя - Круговий О.О., судді - Бишевська Н.А., Добродняк І.Ю.) у справі за позовом ОСОБА_2 до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції міста Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - Інспекція) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

УСТАНОВИВ:

15.04.2016 ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Інспекції, у якому просив визнати повністю нечинним податкове повідомлення-рішення від 09.03.2016 № 8/1302.

На обґрунтування зазначених позовних вимог ОСОБА_2 послався на те, що орендна плата за три місяці 2013 року, 2014 та 2015 роки була розрахована позивачем згідно з поданими деклараціями з плату за землю. Розмір орендної плати визначений згідно з договором оренди землі, укладеним 29.03.2006 з Дніпропетровською міською радою, що відповідає вимогам чинного на час укладення договору законодавства, і може бути збільшений лише шляхом внесення відповідних змін до договору, а вимоги підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України щодо мінімального розміру орендної плати стосуються узгодження орендної плати при укладенні договору або ж при внесенні змін до договору.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановою від 06.06.2016 у задоволенні позову відмовив.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 14.09.2016 рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суди виходили з того, що з набранням чинності Податковим кодексом України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає зарахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України, є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати та не може бути меншим від визначеного цим підпунктом розміру.

ОСОБА_2 оскаржив рішення судів першої та апеляційної інстанції до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 11.10.2016 відкрив касаційне провадження у справі. В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник вказує на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, оскільки: податкове зобов'язання за спірні періоди було узгоджене в порядку пункту 54.1 статті 54 Податкового кодексу України шляхом подачі податкових декларацій з плати за землю, з огляду на що Інспекція не мала права приймати оспорюване податкове повідомлення-рішення та самостійно визначати вже визначене і узгоджене позивачем податкове зобов'язання; в силу положень підпункту 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України питання щодо встановлення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності вирішується за згодою сторін договору оренди земельної ділянки.

Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, статтю 125 Конституції України викладено в редакції, згідно з якою Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.

Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, постановою Пленуму Верховного Суду від 30.11.2017 № 2 «Про визначення дня початку роботи Верховного Суду» днем початку роботи Верховного Суду визначено 15.12.2017.

Законом України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017, Кодекс адміністративного судочинства викладено в новій редакції.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2018 у справі визначено склад колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Бившева Л.І. (суддя-доповідач, головуючий суддя), Хохуляк В.В., Шипуліна Т.М.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 22.02.2018 прийняв касаційну скаргу ОСОБА_2 до провадження, визнав за можливе проведення попереднього розгляду справи та призначив попередній розгляд справи на 27.02.2018.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 29.03.2006 між Дніпропетровської міською радою (орендодавцем) та ОСОБА_2 (орендарем) був укладений договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку із цільовим використанням за цим договором 1.10.5 (підприємства іншої промисловості) строком на п'ятнадцять років. Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у грошовій формі у розмірі земельного податку, збільшеного на коефіцієнт 1,3. Протягом 2013-2015 років ОСОБА_2 подавав до Інспекції податкові декларації з плати за землю, розмір орендної плати у яких визначав згідно з договором оренди землі, укладеним 29.03.2006 з Дніпропетровською міською радою. 09.03.2016 Інспекція прийняла податкове повідомлення-рішення від 09.03.2016 № 8/1302, яким згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України визначила ОСОБА_2 суму податкового зобов'язання за платежем: орендна плата за землю з фізичних осіб у розмірі 210364,43 грн. Згідно розрахунку нарахованих ОСОБА_2 сум орендної плати за землю за 2013-2015 роки сума орендної плати була визначена Інспекцієюу розмірі 3% від нормативної грошової оцінки за відповідні роки (з урахуванням коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки).

Зі змісту Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) та Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) убачається, що користування землею в Україні є платним.

З 01.01.2011 року набрав чинності Податковий кодекс України, який, відповідно до пункту 1.1 статті 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла до 28.12.2014), плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» підпункт 14.1.147 було викладено в такій редакції: « 14.1.147. плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності».

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності. Отже, Податковий кодекс України визначив обов'язок й орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). Подібне визначення міститься й у статті 21 Закону України «Про оренду землі».

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункти 288.1, 288.4 статті 288 Податкового кодексу України).

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла до 28.12.2014) встановлено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом. Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», зокрема, підпункт 288.5.1 було викладено в такій редакції: «Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу, але не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки».

Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, суди дійшли правомірного висновку, що з набранням чинності Податковим кодексом України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 цього Кодексу, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

Таким чином, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій у справі, що розглядається, ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права до встановлених у справі обставин, у задоволенні заяви ОСОБА_2 слід відмовити.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи зазначене, касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.06.2016 та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2016 - без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 349, ст. 350, ч.ч. 1, 5 ст. 355, ст.ст. 356, 359, підпунктом 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.06.2016 та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2016 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк

Т.М. Шипуліна