Справа № 233/20/18
Суддя: Голуб В.А.
Дата ухвалення: 2018-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2018 р. Справа№233/20/18

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Голуб В.А, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Костянтинівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Управління праці та соціального захисту населення Костянтинівської міської ради про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (86420, АДРЕСА_1) звернулась до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Костянтинівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (85113, Донецька обл., м. Костянтинівка, вул. Ціолковського, б.25), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Управління праці та соціального захисту населення Костянтинівської міської ради (85113, Донецька обл., м. Костянтинівка, вул. Громова, б.14) про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебуває на обліку в Костянтинівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області, однак з квітня 2015 року відповідач припинив виплату пенсії у звязку з перевіркою фактичного місця проживання. Позивач вважає дії відповідача такими, що порушують його конституційні права.

Представником відповідача через відділ документообігу та архівної роботи до суду надано відзив на позовну заяву, обґрунтований тим, що позивачу призупинена виплата пенсії за результатами обміну інформацією з органами соціального захисту населення про осіб, які взяті на облік відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №509 « Про облік внутрішньо переміщених осіб» для зясування фактичного місця проживання.

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 04.01.2018 року справу № 233/20/18 за позовом ОСОБА_1 до Костянтинівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області,третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Управління праці та соціального захисту населення Костянтинівської міської ради про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії, було передано за підсудністю на розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

Ухвалою суду від 05 лютого 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі, за правилами спрощеного судового провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 03.03.2018 року у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Костянтинівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Управління праці та соціального захисту населення Костянтинівської міської ради про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії,- відмовлено.

Розгляд справи проведено за правилами ст. 263 КАС України без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до ч.5 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі-КАС України) учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Як вбачається за матеріалів справи, позивачем у порушення вимог ч.5 ст.94 КАС України до позовної заяви додано у якості доказів копії документів, які не засвідчені належним чином.

Оскільки за клопотанням позивача розгляд даної адміністративної справи здійснюється за правилами спрощеного судового провадження без повідомлення учасників справи ( у письмовому провадженні) та подані позивачем письмові докази не суперечать змісту поданих відповідачем заперечень, суд не ставить під сумнів відповідність поданих копій оригіналу та вважає за можливе прийняти вказані докази до розгляду.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання : 86420, АДРЕСА_2 ( а.с. 10).

Згідно тимчасового посвідчення №196456 ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФУ м.Єнакієве та отримує пенсію за вислугою років з 01.12.2013 року ( а.с.18).

Відповідно до довідки від 04.04.2016 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивач перебуває на обліку, як внутрішньо переміщена особа, з фактичним місцем проживання: 85113, АДРЕСА_3 (а.с.13).

Згідно довідки, що видана Костянтинівським обєднаним управлінням пенсійного фонду у Донецькій області від 03.03.2018 року, позивачу не виплачується пенсія з квітня 2015 року, проте за січень- лютий 2016 позивач отримала пенсію у загальному розмірі 2398,40 грн. ( а.с.43).

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Право на соціальний захист, а саме на отримання пенсії гарантовано Конституцією України та чинними нормативно-правовими актами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058) встановлено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Статтею 49 Закону № 1058 передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зміст цієї норми можна розуміти так, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058.

В якості підстави для припинення виплати пенсії позивачу, відповідач посилався на не підтвердження фактичного місця проживання позивача, що є порушенням вимог постанови Кабінету Міністрів України № 509.

Суд зазначає, що зазначені підстави не є передбаченими законом підставами для припинення виплати пенсії, оскільки постанова КМУ № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» не є законом, а є підзаконними нормативно-правовими актом, який має нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем, а тому право позивача на отримання пенсії було безпідставно порушено відповідачем. Отже, зазначені відповідачем підстави не є належними для припинення пенсійних виплат в розумінні статті 49 Закону № 1058.

Так, за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, перевірка за місцем фактичного проживання, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду тощо.

За приписами ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, частина території Донецької та Луганської області, яка не підконтрольна українській владі в наслідок чого на цій території органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та по теперішній час проводиться АТО, є територією України.

Таким чином, позивачем не порушено порядку отримання пенсії в умовах проведення антитерористичної операції.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв'язку з чим підлягають захисту порушені права пенсіонера.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо припинення виплати пенсії позивача є протиправними, а тому відповідача слід зобов'язати поновити позивачу виплату пенсії за віком з 1 березня 2016 року та стягнути з відповідача невиплачену пенсію з квітня 2015 року по грудень 2015 року.

Позивач сплатив судовий збір у розмірі 640 грн., що підтверджено квитанцією №52 від 27.12.2017 року ( а.с.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, а тому стягненню підлягає судовий збір у розмірі 640,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань.

Керуючись ст.ст. 139, 244-250, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП 200918946, 86420, АДРЕСА_1) до Костянтинівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області(, 85113, Донецька обл., м. Костянтинівка, вул. Ціолковського, б.25), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Управління праці та соціального захисту населення Костянтинівської міської ради (85113, Донецька обл., м. Костянтинівка, вул. Громова, б.14) про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії,- задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність Костянтинівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01 квітня 2015 року по 01 грудня 2015 року, а також з 01 березня 2016 року.

Зобов`язати Костянтинівське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області здійснити нарахування та виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії за період з 01 квітня 2015 року по 01 грудня 2015 року, а також з 01 березня 2016 року.

Стягнути з Костянтинівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області ( за рахунок бюджетних асигнувань) судовий збір у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень).

Повний текст рішення складено 12 березня 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Голуб В.А.