Справа № 826/20211/16
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2018-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 лютого 2018 року 16:09 № 826/20211/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К. при секретарі судового засідання Мині І.І., за участі позивача, представника відповідача - Маковецької-Саєнко І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_2
до Міністерства охорони здоров'я України
про поновлення на роботі

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - ОСОБА_2 завернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, в якому, з урахуванням заяв про зміну позовних вимог, просить суд про визнання протиправним та скасування наказу про його звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення по день фактичного поновлення на роботі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивача, на його думку, без достатніх підстав, було звільнено з займаної посади, та не запропоновано іншої посади, яка, на думку позивача мала бути запропонована позивачу.

Відповідачем позовні вимоги заперечуються через правомірність своїх дій. При цьому позивач стверджує, що відповідачу було запропоновано посаду, а посаду, яку займав позивач, було ліквідовано.

Відповідно до Розпорядження від 12.10.2017 №7931, на підставі рішення зборів суддів Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2017, з метою пришвидшення розгляду, адміністративну справу №826/20211/16 передано на повторний автоматичний розподіл справ між суддями.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.10.2017 адміністративну справу №826/20211/16 передано судді Каракашьяну С.К.

Поряд з цим, Законом України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі - Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, які набрали чинності 15 грудня 2017 року.

У відповідності до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до приписів статті 32 Кодексу адміністративного судочинства України, усі адміністративні справи в суді першої інстанції, крім випадків, встановлених цим Кодексом, розглядаються і вирішуються суддею одноособово.

Адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, Національного банку України, окружної виборчої комісії (окружної комісії з референдуму), розглядаються і вирішуються в адміністративному суді першої інстанції колегією у складі трьох суддів. (частина перша статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України).

З огляду на вищевикладені обставини, справу розглянуто одноособово.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд

встановив :

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, у відповідності до наказу Міністерства охорони здоров'я України від 12.05.2016р. № 198-К було переведено на посаду головного спеціаліста відділу госпітальної екстреної медичної допомоги Управління надзвичайної медицини Міністерства охорони здоров'я України.

Як стверджує відповідач, у зв'язку зі зміною організаційної структури та штатного розпису Міністерства охорони здоров'я України, відповідно до наказу МОЗ України від 14.06.2016 № 236-к, структурний підрозділ, якому працював позивач був відсутній, а посада головного спеціаліста відділу госпітальної екстреної медичної допомоги Управління надзвичайної медицини ліквідована.

З огляду на вищезазначене, у зв'язку із змінами організаційної структури та штатного розпису МОЗ України, позивача 01.07.2016р. було ознайомлено про наступне звільнення та запропоновано іншу роботу на посаді головного спеціаліста відділу координації та забезпечення медичної допомоги під час антитерористичних операцій, надзвичайного та воєнного стану Управління екстреної медичної допомоги.

Оскільки позивач не погодився на зазначену пропозицію, наказом МОЗ України від 01.09.2016 № 384-к, позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу госпітальної екстреної медичної допомоги Управлінні надзвичайної медицини відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (у зв'язку з реорганізацією).

Із зазначеним наказом позивач не погоджується, вважає його незаконним, таким, що порушує його право на труд, прийнятим з порушенням вимог Кодексу законів про працю України та Закону України «Про державну службу», з чим й звертається до суду.

Аналізуючи наведені вище обставини, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36 від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

В Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У Рішенні від 27 вересня 2010 року по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Отже, вирішення даної справи залежить від доведеності відповідачем правомірності прийняття ним оспорюваного наказу про звільнення позивача.

Відносини щодо підстав та порядку припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення врегульовані положеннями статті 87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII далі - Закон №889-VIII), згідно якої скорочення чисельності або штату державних службовців є самостійною підставою для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Закон України «Про державну службу» № 889-VIII визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої та громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно статті 83 зазначеного Закону державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб'єкта призначення.

Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII передбачено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Працездатним громадянам, які постійно проживають на території України гарантовано правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Згідно пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, як встановлено правилами частини другої цієї статті, звільнення з зазначених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За змістом статті 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Із викладеного вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, тобто вжити усіх заходів до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Як стверджує відповідач, та не заперечує позивач, організаційна структура та штатний розпис Міністерства, в якій до моменту звільнення працював позивач, була затверджена відповідно до наказу Міністерства від 19.05.2016 №202-к. Як вбачається з наданих відповідачем документів, згідно штатного розпису станом на травень місяць 2016 року Управління надзвичайної медицини включало два відділи - відділ догоспітальної екстреної медичної допомоги та відділ госпітальної екстреної медичної допомоги.

Відповідач стверджує, що, відповідно до посадової інструкції головного спеціаліста відділу госпітальної екстреної медичної допомоги Управління надзвичайної медицини ОСОБА_2 одним із завдань та обов'язків позивача було забезпечення реалізації МОЗ України державної політики у сфері охорони здоров'я з питань удосконалення надання госпітальної екстреної медичної допомоги та розвитку системи медицини катастроф, забезпечення медичної допомоги постраждалим під час повсякденної діяльності та у разі виникнення надзвичайних ситуацій (надзвичайні ситуації природного та техногенного походження, антитерористична операція, ведення воєнного стану в державі).

Наказом МОЗ України від 14.06.2016 № 236-к було змінено організаційну структуру та штатний розпис Міністерства. Згідно зміненого штатного розпису було створено Управління екстреної медичної допомоги та медицини катастроф, в якому діяли відділ догоспітальної та госпітальної екстреної медичної допомоги та відділ координації та забезпечення медичної допомоги під час антитерористичних операцій, надзвичайного та воєнного стану.

З наданих відповідачем документів вбачається, що після зміни штатного розпису Міністерства відділи догоспітальної та госпітальної екстреної медичної допомоги в Управлінні надзвичайної медицини були об'єднані, окремо був створений новий відділ - координації та забезпечення медичної допомоги під час антитерористичних операцій, надзвичайного та воєнного стану, до якого перейшли частина функцій та завдань, двох попередніх відділів.

Судом були досліджені надані відповідачем :

Положення про відділ догоспітальної екстреної медичної допомоги Управління надзвичайної медицини;

Положення про відділ госпітальної екстреної медичної допомоги Управління надзвичайної медицини;

Положення про відділ координації та забезпечення медичної допомоги під час антитерористичних операцій, надзвичайного та воєнного стану Управління екстреної медичної допомоги та медицини катастроф.

Положення про відділ догоспітальної та госпітальної екстреної медичної допомоги Управління екстреної медичної допомоги та медицини катастроф;

Посадова інструкція головного спеціаліста відділу госпітальної екстреної медичної допомоги Управління надзвичайної медицини ОСОБА_2

Також судом були досліджені посадові інструкції головних спеціалістів відділу госпітальної екстреної медичної допомоги Управління надзвичайної медицини та посадові інструкції головних спеціалістів відділу догоспітальної екстреної медичної допомоги Управління надзвичайної медицини.

Відповідач не стверджував про скорочення посад, а з матеріалів справи, всебічно та повно досліджених судом, неможливо встановити, яким саме критеріям не відповідав позивач, на підставі яких саме критеріїв відповідач дійшов висновку про звільнення саме позивача, не запропонувавши позивачу інших посад у новостворених відділах.

Відповідачем не було повідомлено про існування будь - яких відмінностей у посадових інструкціях позивача та головних спеціалістів відділу догоспітальної та госпітальної екстреної медичної допомоги Управління екстреної медичної допомоги та медицини катастроф.

Також, за результатами судового розгляду, судом не встановлено відмінностей у вимогах, які висувалися до осіб, що займали посади позивача та посад головних спеціалістів зазначеного відділу, або будь - яких інших критеріїв, за якими можна було б дійти висновку про невідповідність позивача посаді головного спеціаліста відділу догоспітальної та госпітальної екстреної медичної допомоги .

Суд зауважує, що звільнення особи, відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, та неможливість запропонувати інші, рівнозначні посади, має обумовлюватися вимогами, які ставляться до осіб, які можуть займати такі посади.

Натомість, відповідачем не повідомлено про наявність жодних вимог, яким не відповідав би позивач, або інших пояснень щодо того, чому ці посади позивачу запропоновані не були.

Отже, у даному випадку, відповідачем не було забезпечено права рівного доступу громадян до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Закон № 889-VIII містить поняття рівнозначної посади, як посади державної служби, що належать до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

У цьому зв'язку суд зазначає, що відповідачем не надано доказів та переконливих пояснень щодо відсутності можливості надати позивачу пропозиції рівноцінної посади державної служби відповідно до його кваліфікації, тому, на думку суду зазначені дії (бездіяльність) відповідача, що полягають у пропонуванні позивачу не всіх вільних на час попередження про вивільнення посад, не можуть вважатися належним виконанням обов'язку щодо вжиття заходів до переведення працівника за його згодою на іншу роботу і є протиправними.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ є незаконним та підлягає скасуванню.

При визначенні суми заробітної плати, яка підлягає нарахуванню та виплаті позивачу, суд виходить з вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а саме з пунктів 5 та 8 зазначеного Порядку, відповідно до яких основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні дні) на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.

Як вбачається з довідки №8 від 06.02.2018р., наданої відповідачем, середньомісячна заробітна плата позивача складає 6762 грн., а середньоденна - 307,36 грн.

Отже, за час вимушеного прогулу за період з 2 вересня 2016 року по 16 лютого 2018 року (368 робочих днів) на користь позивача підлягає стягненню сума 113108,18 грн.

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Враховуючи викладене, керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1.Позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати Наказ в.о. Міністра охорони здоров'я України від 01.09.2016р. №384-к "Про вивільнення ОСОБА_2"

3. Поновити ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу догоспітальної та госпітальної екстреної медичної допомоги Управління екстреної медичної допомоги та медичних катастроф Міністерства охорони здоров'я України.

4. Стягнути з Міністерства охорони здоров'я України (ідентифікаційний код 00012925, 01601, м.Київ, вул. м.Грушевського, 7) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1)заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 2 вересня 2016 року по 16 лютого 2018 року в сумі 113108,18 (сто тринадцять тисяч сто вісім грн. 18 коп.) без урахування обов'язкових податків та зборів.

5. Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Міністерства охорони здоров'я України (ідентифікаційний код 00012925, 01601, м.Київ, вул. м.Грушевського, 7) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) заробітної плати за в межах одного місяця в розмірі 6761,92 грн. (шість тисяч сімсот шістдесят одна грн. 92 коп.) без урахування обов'язкових податків та зборів.

6.Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу догоспітальної та госпітальної екстреної медичної допомоги Управління екстреної медичної допомоги та медичних катастроф Міністерства охорони здоров'я України.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Повний текст рішення складено 02.03.2018.

Суддя С.К. Каракашьян