Справа № 800/340/17
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2018-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.03.2018 Київ П/9901/95/18 800/340/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

головуючого судді: Бевзенка В.М.,

суддів - Білоуса О.В.,

Данилевич Н.А.,

Желтобрюх І.Л.,

Шарапи В.М.,

при секретарі судового засідання - Ігнатенко О.В.,

за участю позивача - ОСОБА_5,

представника відповідача - Долгова Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_5 до Верховної Ради України про визнання незаконною постанови, дій неправомірними, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2012 року ОСОБА_5 звернувся до Вищого адміністративного суду України, як до суду першої інстанції, з позовом до Верховної Ради України, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив:

- визнати незаконною Постанову Верховної Ради України від 12 квітня 2012 року №4638-VI про звільнення позивача з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області у зв'язку з порушенням присяги судді (далі - Постанова №4638-VI);

- визнати неправомірними дії Верховної Ради України по розгляду рішення Вищої ради юстиції від 24 січня 2012 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач, приймаючи Постанову №4638-VI, не перевірив законність і обґрунтованість рішення Вищої ради юстиції від 24 січня 2012 року, яке він вважає незаконним. Також, позивач зазначив, що жодного факту та ознак порушення ним присяги судді, які прямо визначені Законом України «Про Вищу раду юстиції» від 15 січня 1998 року №22/98-ВР, відповідач не зазначив. Однак, незважаючи на відсутність підстав для звільнення, Верховна Рада України безпідставно прийняла оскаржувану Постанову №4638-VI. Крім того, голосування у Верховній Раді України під час розгляду подання про його звільнення проводилось народними депутатами за чужими картками від імені інших народних депутатів, які були відсутні в залі засідань парламенту.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 27 червня 2012 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов висновку, що розгляд питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення ОСОБА_5 з посади судді було проведено із додержанням процедури, встановленої статтею 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Суд зазначив, що посилання позивача на те, що у Верховної Ради України не було підстав для прийняття постанови про його звільнення, оскільки рішення Вищої ради юстиції від 24 січня 2012 року про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_5 з посади судді за порушення присяги є незаконним, не відповідають дійсності у зв'язку з тим, що зазначене рішення Вищої ради юстиції в установленому законом порядку незаконним не визнавалось, а тому є чинним і обов'язковим до виконання.

Не погодившись із таким рішенням Вищого адміністративного суду України, у жовтні 2012 року ОСОБА_5 подав до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) заяву проти України, в якій скаржився: за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року №ETS №005, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР (далі - Конвенція), на те, що провадження стосовно його звільнення було несправедливим та суперечило принципу незалежного і безстороннього суду; за статтею 8 Конвенції на те, що звільнення значним чином вплинуло на його приватне життя.

З огляду на схожість заяви ОСОБА_5 з іншими заявами, поданими до ЄСПЛ громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об'єднані відповідно до пункту 1 Правила 42 Регламенту ЄСПЛ.

19 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_5 №77810/12, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.

ЄСПЛ постановив, що упродовж трьох місяців від дня, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач має сплатити заявникам суми, зазначені у Додатку II до цього рішення, а також додатково суми будь-яких податків, що можуть нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу. Зокрема, ОСОБА_5 присуджено відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 євро та відповідно до пункту 159 (а) рішення суду одинадцятьом заявникам, серед яких і ОСОБА_5, спільно суму у розмірі 11000 євро відшкодування судових та інших витрат, понесених під час проваджень у суді.

Рішення ЄСПЛ набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.

На підставі цього рішення позивач звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 27 червня 2012 року.

У заяві про перегляд Верховним Судом України судового рішення з підстави, встановленої пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України, ОСОБА_5 просив скасувати постанову Вищого адміністративного суду України від 27 червня 2012 року та прийняти нове рішення про задоволення позову повністю.

Постановою Верховного Суду України від 07 серпня 2017 року заяву ОСОБА_5 про перегляд судового рішення задоволено частково. Постанову Вищого адміністративного суду України від 27 червня 2012 року скасовано, справу передано на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.

У зв'язку з набранням 15 грудня 2017 року чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII зазначена справа передана на розгляд Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII) позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2018 року цю справу прийнято до провадження.

У відзиві на адміністративний позов представник Верховної Ради України просить відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що приймаючи оскаржувану постанову Верховна Рада України діяла на законних підставах та відповідно до порядку, встановленого чинним законодавством України. При цьому, стенограмою пленарного засідання Верховної Ради України від 12 квітня 2012 року, яка відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» є офіційним документом, підтверджується процес обговорення і прийняття рішень Верховною Радою України.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що наведені у відзиві доводи є необґрунтованими, а стенограма пленарного засідання Верховної Ради України лише відображає наслідок голосування депутатів, в тому числі і чужими картками, що не є волею народного депутата, а саме - голосуванням особисто народним депутатом Верховної Ради України.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, та просив позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Суд заслухав пояснення позивача та представника відповідача, дослідив надані ними докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень і з'ясував таке.

Указом Президента України від 07 вересня 1996 року №814/96 «Про призначення суддів» призначено, зокрема, позивача на посаду судді Генічеського районного суду Херсонської області строком на п'ять років.

Постановою Верховної Ради України від 05 липня 2001 року №2613-ІІІ «Про обрання суддів» ОСОБА_5 обраний суддею цього ж суду безстроково.

24 січня 2012 року Вища рада юстиції, розглянувши пропозицію члена Вищої ради юстиції Висоцького В.І., прийняла рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_5 з посади судді за порушення ним присяги.

Подання про звільнення судді 20 лютого 2012 року голова Вищої ради юстиції направив до відповідача.

12 квітня 2012 року Верховною Радою України прийнято постанову №4638-VI «Про звільнення судді», якою звільнено ОСОБА_5 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області у зв'язку з порушенням присяги судді.

На пленарному засіданні 12 квітня 2012 року Голова Верховної Ради України вніс на розгляд Верховної Ради України проект Постанови №10186-1 «Про звільнення суддів». Голова Вищої ради юстиції доповів про обставини, які, на переконання Вищої ради юстиції, підтверджували факти порушення позивачем присяги судді.

ОСОБА_5, який був повідомлений про дату розгляду подання Вищої ради юстиції про звільнення його з посади судді, з'явився на пленарне засідання Верховної Ради України та виступив перед народними депутатами України, висловивши свою незгоду з поданням Вищої ради юстиції.

Відповідно до результатів поіменного голосування народними депутатами України за звільнення з посади судді ОСОБА_5 віддано 253 голосів з 413 зареєстрованих.

Надаючи правову оцінку Постанові №4638-VI, Суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні «Куликов та інші проти України».

Порядок виконання рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV (далі - Закон №3477-IV), іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з абзацом 9 частини першої статті 1 Закону №3477-ІV виконання рішення ЄСПЛ включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Відповідно до статті 10 Закону №3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні ЄСПЛ.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

У справі «Куликов та інші проти України» суд зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інституційні зміни. У зв'язку із цим, ЕСПЛ не в змозі на теперішній час оцінити ефективність відновлення національного провадження, якщо заявники цього вимагатимуть. Проте, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними.

Стаття 17 Закону №3477-IV встановлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. У свою чергу, стаття 18 Закону №3477-IV визначає порядок посилання на Конвенцію та практику ЄСПЛ, тобто відповідно до статті 1 цього Закону - практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France суд зазначив, що: «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права».

Внаслідок проведених у ході судової реформи змін, органом, до повноважень якого віднесено питання у тому числі, щодо призначення судді на посаду, забезпечення здійснення дисциплінарним органом дисциплінарного провадження щодо судді; звільнення судді з посади тощо, є Вища рада правосуддя.

У рішенні «Олександр Волков проти України», яке взяте за основу Європейським судом з прав людини при постановленні рішення «Куликов та інші проти України» суд зазначив, що «точність та передбачуваність підстав для дисциплінарної відповідальності є бажаними для цілей юридичної визначеності та особливо для гарантування незалежності суддів. Тому слід докласти зусиль для того, щоб уникнути розпливчастих підстав або широких визначень. Проте нове визначення включає в себе багато загальних термінів, таких як «[вчинення] дій, що порочать звання судді або можуть викликати сумніви [щодо] його/її неупередженості, об'єктивності та незалежності, [або у] чесності та непідкупності судових органів» та «порушення морально-етичних принципів поведінки судді» серед інших. Це видається особливо небезпечним через такі нечіткі терміни та можливість використання цього як політичної зброї проти суддів. Таким чином, підстави для дисциплінарної відповідальності досі сприймаються надто широко та потрібне більш жорстке регулювання для того, щоб забезпечити незалежність судової влади».

У пунктах 110 -112 цього рішення ЄСПЛ зазначив, що наслідком принципів, згідно з якими здійснюється формування складу Вищої ради юстиції, закріплених у Конституції України та розвинутих у Законі України «Про Вищу раду юстиції», є те, що переважну більшість членів Вищої ради юстиції складають особи, які не є суддями та обрані безпосередньо органами виконавчої та законодавчої влади (три члени Вищої ради юстиції безпосередньо призначаються Президентом України, три члени - парламентом, два члени - всеукраїнською конференцією працівників прокуратури, Міністр юстиції та Генеральний прокурор України є членами Вищої ради юстиції за посадою).

ЄСПЛ визнав зміни до Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 7 липня 2010 року щодо обрання десяти членів Вищої ради юстиції з-поміж суддів недостатніми, оскільки органи, що призначають членів Вищої ради юстиції, залишаються тими ж самими, і тільки троє суддів обираються суддями. У цьому суд вбачає вплив політичних органів Уряду на склад Вищої ради юстиції та вказав на потребу забезпечити необхідний рівень судової незалежності, у спосіб, в який до дисциплінарного органу обираються судді. Суд послався на висновок Венеціанської комісії, що змінена процедура не вирішила питання, оскільки саме по собі призначення й надалі здійснюється тими ж самими органами, а не суддями (пункти 28 та 29 висновку Венеціанської комісії, наведеного у пункті 79).

У цьому ж рішенні (пункт 113) ЄСПЛ зазначав, що згідно зі статтею 19 Закону України «Про Вищу раду юстиції» тільки чотири члени Вищої ради юстиції працюють у ній на постійній основі. Інші члени працюють та отримують свою зарплатню поза межами Вищої ради юстиції, що неминуче означає їхню матеріальну, ієрархічну та адміністративну залежність від їхніх головних роботодавців та ставить під загрозу як їхню незалежність, так і безсторонність.

Разом з тим, щодо розгляду питання про звільнення суддів на пленарному засіданні Верховної Ради України у пункті 122 рішення у справі «Олександр Волков проти України» суд зазначив, що пленарне засідання не є належним місцем для розгляду питань факту і права, оцінки доказів та юридичної кваліфікації фактів. Роль політиків, які засідають у парламенті та від яких не вимагається мати будь-який юридичний або судовий досвід у встановленні складних питань факту та права, не була належним чином пояснена Урядом та не була обґрунтована як така, що відповідає вимогам незалежності та безсторонності суду згідно зі статтею 6 Конвенції.

Враховуючи висновки Європейського суду з прав людини, викладені у вищезазначеному рішенні «Куликов та інші проти України», зокрема, про порушення органами, які приймали рішення про звільнення позивача з посади судді, принципів незалежності та неупередженості, що саме по собі виключало можливість прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про визнання незаконною постанови Верховної Ради України від 12 квітня 2012 року №4638-VI про звільнення позивача з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області у зв'язку з порушенням присяги судді.

Щодо доводів відповідача про помилкове ототожнення Верховної Ради України із «судом», колегія суддів враховує положення пункту 88 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України», відповідно до якого судові ніщо не заважає назвати «судом» конкретний національний орган, який не входить до судової системи, для цілей встановлення його відповідності критеріям, викладеним у справі «Вільхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії». Адміністративний або парламентський орган може вважатися «судом» у матеріально-правовому значені цього терміну, що призведе до можливості застосування статті 6 Конвенції до спорів державних службовців (див. рішення у справах «Аргіру ті інші проти Греції» (Argyrou and Others v. Greece), заява № 10468/04, п. 24, від 15 січня 2009 року, та «Савіно та інші проти Італії» (Savino and Others v. Italy), заяви №№ 17214/05,20329/05 та 42113/04, пп. 72-75, від 28 квітня 2009 року). Проте висновок щодо застосовності статті 6 Конвенції не перешкоджає розгляду питання дотримання процесуальних гарантій у такому провадженні (див. вищезазначене рішення у справі «Савіно та інші проти Італії» (Savino and Others v. Italy), п. 72)».

Суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій Верховної Ради України щодо розгляду подання Вищої ради юстиції від 24 січня 2012 року про звільнення позивача з посади судді за порушення присяги, оскільки в даному випадку визнання незаконним акту Верховної Ради України є належним способом повного захисту порушеного права позивача та, відповідно, не потребує вжиття інших заходів.

Керуючись ст.ст. 241-246, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_5 до Верховної Ради України про визнання незаконною постанови, дій неправомірними задовольнити частково.

Визнати незаконною постанову Верховної Ради України від 12 квітня 2012 року №4638-VI в частині звільнення ОСОБА_5 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області у зв'язку з порушенням присяги та скасувати.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення складене та підписане 07 березня 2018 року.

Головуючий суддя В.М. Бевзенко

Судді О.В. Білоус

Н.А. Данилевич

І.Л. Желтобрюх

В.М. Шарапа