Справа № 734/113/18
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2018-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2018 року Чернігів Справа № 734/113/18

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Козелецької районної державної адміністрації про визнання незаконною відмови та неправомірними дій, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1В.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Козелецької районної державної адміністрації (далі УПСЗН, Управління), в якому просить:

- визнати незаконною відмову відповідача щодо нарахування і виплати несплаченої позивачу разової компенсації, призначеної за втрату здоров'я у розмірі 30 мінімальних заробітних плат як інваліду ІІІ групи згідно абз.2 ч.1 ст.48 Закону України від 28.02.1991 № 796 "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 16.03.2011 по теперішній час;

- визнати неправомірними дії відповідача в нарахуванні та виплаті позивачу суми разової компенсації, призначеної за втрату здоров'я;

- зобов'язати відповідача зробити на користь позивача розрахунок, нарахувати і виплатити, з урахуванням отриманої суми разової компенсації, призначеної за втрату здоров'я як інваліду ІІІ групи у розмірі 30 мінімальних заробітних плат, розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати, згідно абз.2 ч.1 ст.48 Закону України від 28.02.1991 № 796 "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Позов мотивовано тим, що відмовляючи в перерахунку розміру разової компенсації за втрату здоровя, відповідач послався на постанови Кабінету Міністрів України від 20.07.1996 №836 та від 20.09.2005 №936, що на думку позивача, є неправомірним.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 12.02.2018 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного письмового провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Представником відповідача подано відзив на позов, в яких останній просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що дії Управління щодо нарахування та виплати допомоги повністю відповідають вимогам чинного законодавства і є правомірними, оскільки здійснені згідно з кошторисом розпорядників бюджетних коштів, розпису державного бюджету України та відповідності напрямів витрачання бюджетних коштів бюджетному асигнуванню.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з такого.

ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії та має ІІІ групу інвалідності, що підтверджується посвідченням (а.с.11) та довідкою МСЕК №078967 (а.с.14, 15), на підставі чого позивач звернувся до УПСЗН із заявою, в якій просив перерахувати та виплатити йому одноразову компенсацію.

Листом від 29.12.2017 №03 відповідач, розглянувши звернення ОСОБА_1, повідомив останнього, що одноразова компенсація при встановленні позивачу інвалідності, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, нарахована 08.04.2011 в сумі 189,60 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 №936 "Про затвердження порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" відповідно до ч.1 ст.48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836, та виплачена в червні 2001 року через відділення звязку м.Остер. А тому, Управління здійснило нарахування та виплату одноразової компенсації при встановленні інвалідності в розмірі, визначеному чинним законодавством.

Не погоджуючись з вищезазначеною відповіддю Управління, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України від 28.02.1991 № 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон № 796-ХІІ), Бюджетним кодексом України, тощо.

Так, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст.48 Закону № 796-ХІІ (в редакції чинній на момент встановлення позивачу інвалідності та виплати коштів) визначено, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.4 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 №936 визначено, що виплата компенсацій та допомоги певних видів, передбачених Законом №796 проводиться центрами по нарахуванню і виплаті соціальних допомог, управліннями праці та соціального захисту населення районних (міських) держадміністрацій, виконкомів міських, районних у містах рад (далі - уповноважений орган) за місцем реєстрації громадян працюючим і непрацюючим громадянам та пенсіонерам, зокрема пенсіонерам та особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби та інших структур, громадянам, що займаються підприємницькою діяльністю без утворення юридичної особи, громадянам, які працюють у громадян, що займаються підприємницькою діяльністю без утворення юридичної особи, зокрема: одноразова компенсація - учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, що втратили годувальника із числа осіб, які належать до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, і батькам померлого громадянина, відповідно до частини першої статті 48 Закону №796, постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836, а також щорічна допомога на оздоровлення відповідно до частини четвертої статті 48 Закону, постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 №562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

З аналізу вищевикладеного вбачається, що розмір одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції чинній, що діяла на момент виплати коштів позивачу) встановлено, розміри виплат, передбачених Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а саме: одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, виплачуються в таких розмірах: інвалідам III групи 189,60 грн.

Як вбачається з позовної заяви, позивач не заперечує, що він отримав у червні 2011 року через відділення поштового звязку (м. Остер) компенсацію у розмірі 189,60 грн.

Тобто, компенсація як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС була нарахована та виплачена позивачу у розмірі 189,60 грн. відповідно до положень Бюджетного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від26.07.1996 №836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", передбаченої Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в редакції чинній на момент її проведення.

При цьому, ані норми Бюджетного кодексу України, а також постанови Кабінету Міністрів України від 29.07.1996 №836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" і Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" неконституційними не визнавалися. а відтак підлягали застосуванню під час виплати одноразової компенсації у розмірі 189,60 грн.

З наведеного можна зробити висновок, що одноразова компенсація як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС була правомірно нарахована та виплачена позивачу у розмірі відповідно до постанови КМУ від 29.07.1996 № 836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" і Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Частиною 2 ст.95 Конституції України передбачено, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

В рішенні Конституційного Суду України від 26.12.2011 №20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч.1 ст.17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в ч.3 ст.46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме ст.21 Конституції України.

Також, Конституційний Суду України у рішенні від 25.01.2012 №3-рп/2012 зазначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Окрім викладеного, при розв'язанні спірних правовідносин також враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи. Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований й в рішеннях від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" та від 12.10.2004 у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії", в якому Суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

А отже, відповідач за вказаних обставин діяв в межах повноважень, передбачених законодавством, згідно з кошторисом розпорядників бюджетних коштів, розпису державного бюджету України та відповідності напрямів витрачання бюджетних коштів бюджетному асигнуванню. Одноразова компенсація як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, була нарахована та виплачена позивачу у розмірі з дотриманням норм чинного законодавства України, і відповідно, у звязку з відсутністю порушення прав позивача з боку відповідача, відсутні законні підстави для зобовязання відповідача зробити на користь позивача розрахунок, нарахувати і виплатити, з урахуванням отриманої суми разової компенсації, призначеної за втрату здоров'я як інваліду ІІІ групи у розмірі 30 мінімальних заробітних плат, розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати, згідно абз.2 ч.1 ст.48 Закону України від 28.02.1991 № 796 "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в даному випадку відсутні достатні та необхідні правові підстави для задоволення даного адміністративного позову, оскільки на думку суду, дії Управління щодо нарахування та виплати одноразової компенсації, повністю відповідають вимогам чинного законодавства і є правомірними.

Керуючись ст.ст.241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (вул. 1 Травня, 48, м.Остер, Козелецький район, Чернігівська область, код НОМЕР_1) до Управління соціального захисту населення Козелецької районної державної адміністрації (вул. Соборності, 27, смт. Козелець, Чернігівська область, 17000) про визнання незаконною відмови та неправомірними дій, зобов'язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повне рішення суду складено 12 березня 2018 року.

Суддя Л.О. Житняк