Справа № 825/798/18
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2018-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2018 року м. Чернігів Справа № 825/798/18

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1М.) 06.02.2018 звернулась до суду з адміністративним позовом до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України (далі Чернігівське ОУПФ) та просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови здійснити перерахунок призначеної їй пенсії відповідно до ст. 37-1 Закону України ''Про державну службу'' у зв'язку з підвищенням заробітної плати працюючим посадовим особам місцевого самоврядування на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 № 353, виходячи із розміру заробітної плати, зазначеної у інформації від 02.08.2017 № В-415, виданій Новозаводською районною у м. Чернігові радою;

- зобов'язати відповідача провести їй перерахунок пенсії відповідно до ст. 37-1 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ ''Про державну службу'' (в редакції, що була чинною на час призначення їй пенсії), п. 4 та п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 № 865 (чинної на час призначення пенсії), у розмірі 90% місячного заробітку, у зв'язку з підвищенням заробітної плати працюючим посадовим особам місцевого самоврядування на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 № 353, виходячи із розміру усіх складових заробітної плати, з яких сплачується єдиний соціальний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, та які зазначені у інформації від 02.08.2017 № В-415, виданій Новозаводською районною у м. Чернігові радою, а саме: посадовий оклад - 2590,00 грн., надбавка за ранг - 60,00 грн., надбавка за вислугу років - 795,00 грн., надбавка за високі досягнення у праці - 1722,50 грн., премія - 259,00 грн., 1/2 матеріальної допомоги на оздоровлення - 400,37 грн., 1/2 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань - 400,37 грн., та виплатити їй, починаючи з 01.06.2017, недоотриманий розмір пенсії з урахуванням вже виплачених сум.

Позов мотивовано тим, що пенсія за віком, як службовцю органу місцевого самоврядування, їй була призначена відповідно до статті 37 Закону України № 3723 «Про державну службу», тобто до набрання чинності Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу». В свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 № 353 було внесено зміни у додаток 52 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268, шляхом встановлення нових розмірів посадових окладів працюючих посадових осіб місцевого самоврядування з 26.05.2017.

Враховуючи наведене, та те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, вважає, що вона має право на перерахунок раніше призначеної пенсії на підставі статті 37-1 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу», постанови Кабінету Міністрів України № 865, чинних на момент призначення пенсії.

Ухвалою судді від 12.02.2018 відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного письмового провадження, без виклику сторін та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для надання відзиву на позов.

У встановлений ухвалою суду строк відповідач подав відзив на позов, в якому просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог та зазначив, що на час виникнення спірних правовідносин чинним законодавством не передбачено проведення перерахунку пенсій державним службовцям, та не визначено механізм проведення перерахунку пенсій вказаній категорії осіб. Враховуючи наведене, вважає, що відсутні правові підстави для проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1, оскільки заявлені позовні вимоги суперечать нормам законодавства, чинного на момент звернення позивача до Чернігівського ОУПФ.

Також, просить розглядати справу за загальними правилами Кодексу адміністративного судочинства України з повідомленням сторін.

Вирішуючи вказане клопотання по суті, суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом (частини 2 та 5 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, пунктом 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

ОСОБА_1 звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовними вимогами, вирішення яких, враховуючи вищевикладене, має відбуватись за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Враховуючи наведене, суд зазначає, що відсутні правові підстави для задоволення клопотання Чернігівського ОУПФ про розгляд справи № 825/798/17 за правилами загального позовного провадження, оскільки воно є необґрунтованим та не відповідає встановленим Кодексом адміністративного судочинства України вимогам.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову має бути відмовлено, враховуючи таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 22.11.2000 перебуває на обліку в Чернігівському ОУПФ та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу». Пенсія позивачу призначена у розмірі 90% суми заробітної плати, з якої було сплачено страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, що підтверджується пенсійним посвідченням серії ААБ № 057210 (а.с. 12 зворот).

Постановою Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 № 353 було внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268, зокрема, у додаток № 52 «Схеми посадових окладів керівників, працівників і спеціалістів апарату районних у містах (крім м.м. Києва та Севастополя) рад та їх виконавчих комітетів», яким встановлені нові розміри посадових окладів працюючих посадових осіб місцевого самоврядування з 26.05.2017.

На запит ОСОБА_1 Новозаводською районною у м. Чернігові ради листом від 02.08.2017 за № В-415 було надано інформацію щодо розміру заробітної плати за рівнозначною посадою, з якої йшла позивач на пенсію, а саме: спеціаліста 1 категорії станом на 01.07.2017 (а.с. 14).

Враховуючи наведену в ньому інформацію, 04.08.2017 позивач звернулась до Чернігівського ОУПФ із заявою про перерахунок раніше призначеної пенсії.

Листом від 18.08.2017 за № 23105/06 відповідач повідомив, що проведення перерахунків пенсій державним службовцям чинним законодавством не передбачено. Вказана відповідь мотивована тим, що з 01.05.2016 набрав чинності Закон України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу». Пенсійне забезпечення державних службовців регулюється статтею 90 та пунктами 10-12 Прикінцевих положень вказаного Закону. Також, постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії», яка регулювала норми врахування заробітної плати для перерахунку пенсії у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, втратила чинність у звязку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 19.09.2016 № 622 «Деякі питання пенсійного забезпечення осіб», яка набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 01.05.2016 (а.с. 13).

Вважаючи вказану відмову протиправною, ОСОБА_1 звернулась до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з статтею 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу» (далі Закон № 3723-ХІІ; чинного на час призначення пенсії позивачу), на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі. За кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати.

Частина перша статті 37-1 Закону № 3723-ХІІ у редакції, чинній до 1 січня 2015 року, передбачала, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв'язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій.

Законом України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» статтю 37-1 Закону № 3723-ХІІ викладено у новій редакції, згідно з якою умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 4, 5 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» передбачено, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям заробітна плата для перерахунку пенсії пенсіонерам, яким пенсія призначена з дня набрання чинності Законом № 3723-ХІІ, визначається в такому порядку:

1) пенсіонерам, які на момент перерахунку пенсії продовжують працювати на посаді, з якої призначено пенсію, - на підставі поданої довідки про одержувану заробітну плату на момент перерахунку;

2) іншим пенсіонерам - на підставі документів, поданих на час перерахунку, виходячи із сум заробітної плати, яку одержує працюючий державний службовець на відповідній посаді, з якої призначено (перераховано) пенсію, на момент виникнення права на перерахунок.

Перерахунок пенсій провадиться з місяця підвищення розміру заробітної плати працюючого державного службовця на підставі поданої заяви та довідок, виданих державними органами за останнім місцем роботи. Форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення (перерахунку) пенсії державним службовцям, затверджується правлінням ПФУ за погодженням з Мінсоцполітики.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» виключено, а пункт 5 і 6 викладено в такій редакції: «форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Міністерством соціальної політики».

10 грудня 2015 року прийнято новий закон, який регулює відносини, що виникають у зв'язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, - Закон України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу».

У зв'язку з набуттям з 1 травня 2016 року чинності зазначеним Законом, положення Закону № 3723-XII втратили чинність, в тому числі норми, якими було врегульоване пенсійне забезпечення державних службовців (крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону № 889-VIII).

Відповідно до статті 90 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу», пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Враховуючи наведені вище положення джерел права, суд дійшов висновку, що з 1 грудня 2015 року - початку застосування постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», якою пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» виключено, а її пункт 5 викладено в іншій редакції, та у зв'язку з набранням у подальшому чинності Законом України № 889-VIII «Про державну службу», яким по-іншому врегульовані правовідносини, пов'язані із пенсійним забезпеченням державних службовців, пенсії, призначені за статтею 37 Закону № 3723-XII, не підлягають перерахунку у зв'язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців.

Посилання позивача на порушення статті 22 Конституції України у зв'язку зі зміною правого регулювання спірних правовідносин є безпідставними, адже ні Закон України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», яким, зокрема, статтю 37-1 Закону України № 3723-ХІІ «Про державну службу» викладено у новій редакції, ні стаття 90 Закону України » № 889-VIII «Про державну службу, не визнані неконституційними Конституційним Судом України, який до того ж у Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов'язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Аналогічної позиції дотримується і Європейський суд з прав людини.

Так, у рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» зазначено, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов'язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини».

У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» Суд зазначив, що, з'ясовуючи, чи існує позитивне зобов'язання стосовно людини, «належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» Суд констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 3 червня 2014 року у справі за заявою ОСОБА_2 проти України № 43331/12, Суд, розглянувши скаргу, зокрема, за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19 січня 2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів, вказав на відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

Також, Суд вказав на відсутність підстав для висновку про те, що, передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв на порушення якихось положень Конвенції, та зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважав, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

За таких підстав, суд приходить до висновку про те, що оскільки законодавством, чинним на час звернення ОСОБА_1 до Чернігівського ОУПФ із заявою про перерахунок розміру пенсії (04.08.2017), не було передбачено можливість її перерахунку у зв'язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців, у відповідача не було правових підстав для здійснення такого перерахунку позивачу.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 23.01.2018 у справі № 745/458/16-а (К/9901/1748/18).

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, суд вважає, що Чернігівське ОУПФ, відмовляючи ОСОБА_1 в перерахунку розміру її пенсії, діяло в межах своїх повноважень та у відповідності до норм чинного законодавства, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Керуючись статтями 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя С.В. Бородавкіна