Справа № 758/13089/17
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2018-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Троян Н.М.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Подільського районного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року (прийнята у порядку скороченого провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в місті Києві про визнання протиправним припинення виплати пенсії, зобов'язання поновити виплату пенсії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року, ОСОБА_2 звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в місті Києві про визнання протиправним припинення виплати пенсії, зобов'язання поновити виплату пенсії з 1 березня 2017 року, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з липня 2007 року набула право на отримання пенсії за віком.

Вказує, що перебувала на обліку в УПФ Будьоннівського району міста Донецька, оскільки до жовтня 2014 року проживала в м. Донецьк.

Зазначає, що в жовтні 2014 року переїхала в м. Київ та почала проживати в належній її чоловіку квартирі по Хрещатик в м. Києві, а 10 листопада 2014 року стала на облік як внутрішньо переміщена особа.

Також вказує, що з 1 листопада 2014 року УПФ України в Печерському районі м. Києва їй призначено пенсію за віком як внутрішньо переміщеній особі .

У зв'язку з набуттям права власності на квартиру її чоловіка, знялася з реєстрації в м. Донецьку та зареєструвалася в квартирі в м. Києві, а тому з 31 травня 2016 року була знята з обліку як внутрішньо переміщена особа.

Зазначає, що відразу звернулася до відповідача із заявою про внесення змін до її пенсійної справи, в якій повідомила про зняття її з обліку як внутрішньо переміщеної особи.

Вказує, що з червня 2016 року почала отримувати пенсію на загальних підставах, однак її виплату було припинено з березня 2017 року.

Посилаючись на те, що припинення виплати пенсії здійснена незаконно, звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у невиплаті їй пенсії, а також зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного Фонду України в місті Києві поновити виплату їй пенсії за віком з березня 2017 року.

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог та приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що згідно даних паспорта НОМЕР_1, виданого Будьоннівським РВ ДМУ ГУ МВС України в Донецькій області 24.12.2009, ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 - а до 29.05.2016.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з п. 2 ст. 1 Закону адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Частиною другою статті 4 цього Закону передбачено, що підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Відповідно до зазначеного, 24.11.2014 Управлінням праці та соціального захисту населення Печерської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_2 було видано довідку від № про взяття її на облік як внутрішньо переміщену особу відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб».

Встановлено, що з 13.10.2014 ОСОБА_2 перебуває на обліку в УПФ України в Печерському районі м. Києва та з 01.11.2014 на підставі довідки від 24.11.2014 № їй розпочато нарахування та виплату пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» як внутрішньо переміщеній особі.

29.05.2016 ОСОБА_2 було знято з реєстрації в м. Донецьку та зареєстровано місце її проживання в м. Києві.

31.05.2016 довідку від 24.11.2014 № внутрішньо переміщеної особи анульовано, а ОСОБА_2 знято з відповідного обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Печерської районної в м. Києві державної адміністрації.

Як вбачається з матеріалів пенсійної справи ОСОБА_2 як внутрішньо переміщеної особи, 16.12.2016 Центральне об'єднане управління Пенсійного Фонду України в місті Києві підготувало позивачці листа з пропозицією надати до Управління довідку про взяття її на облік як внутрішньо переміщену особу, або ж надати письмову відмову Управлінні праці та соціального захисту населення Печерської районної в м. Києві державної адміністрації взяти її на такий облік.

Ненадання ОСОБА_2 довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи чи письмової відмови взяти на такий облік стало підставою для припинення з 1 березня 2017 року виплати пенсії ОСОБА_2

З таким припиненням виплати пенсії не погодилась ОСОБА_2, у зв'язку з чим звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до положень ст. 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 1-32/2009 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (ст.ст. 1, 3 Конституції України).

До конституційного права на соціальний захист враховується і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, що були заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст. 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не можуть бути обмежені за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Отже, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме - отримання пенсії.

ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» отримує пенсію за віком, починаючи з липня 2007 року.

У період із листопада 2014 року і до червня 2016 року апелянт отримувала пенсію як внутрішньо переміщена особа із зони проведення АТО.

Однак, після того, як апелянт у травні 2016 року зареєструвала своє постійне місце проживання у м. Києві, її довідку про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО було анульовано і відповідно до підпункту 4 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365, - виплата їй пенсії, як внутрішньо переміщеній особі припинилася.

На підставі вищезазначеного та виконуючи вимоги вказаних нормативних актів ОСОБА_2 звернулася з відповідною заявою та копіями документів до органів пенсійного фонду і починаючи з червня 2016 року почала отримувати пенсію за віком на загальних підставах. Пенсія апелянту нараховувалася на особовий картковий рахунок у ПАТ «ПРИВАТБАНК» по лютий 2017 року включно. Підтвердженням цього є копії виписок із карткового рахунку позивача, які наявні у матеріалах справи.

Проте, з невідомих для апелянта причин, починаючи із березня 2017 року виплата їй пенсії зупинилася.

Підставою припинення виплати пенсії, як пізніше було повідомлено у листі відповідача від 26.04.2017 року № 689/3-593, стало те, що відповідно до змін, внесених до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 однією з підстав для виплати пенсії особам, місце проживання (реєстрації) яких є підконтрольна українській владі територія, в той час, якЗ пенсійні справи таких осіб знаходяться в окремих районах Луганської та Донецької областей, до періоду, коли буде можливо запросити пенсійні справи, є письмова відмова відповідного і структурного підрозділу з питань соціального захисту населення у взятті на облік внутрішньо/ переміщеної особи.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів зазначає, що позиція органу пенсійного фонду є недоречною та суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки, ОСОБА_2 немає статусу внутрішньо переміщеної особи, у зв'язку з тим, що з 30 травня 2016 року зареєстрована у м. Києві та з червня 2016 року по лютий (включно) 2017 року отримувала пенсію на загальних підставах, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Щодо правових підстав припинення виплати пенсії, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Стаття 4 Закону № №1058-IV визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Закону №1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України

Підстави припинення та поновлення виплати пенсії визначені ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 49 вказаного Закону №1058-IV передбачені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Отже, відповідно до вищезазначених норм права, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення або на підставі рішення суду і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону №1058-IV.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що у вказаному вище листі відповідача відсутні посилання на будь-які підстави припинення виплати пенсії, що визначені у законі.

Натомість, у листі від 26.04.2017 року № 689/3-593 відповідач зазначив про одну із підстав виплати пенсії із посиланням на так звані зміни, що внесені до Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Щодо посилання на порядок передачі пенсійної справи з одного територіального органу пенсійного фонду до іншого визначено у п. 4.12 Постанови Правління Пенсійного Фонду України від 25.11.2005 № 22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і іншої норми, яка б якимось іншим чином деталізувала чи розширювала порядок передачі пенсійної справи з одного органу до іншого, не має., а зважаючи на те, що територія міста Донецьк станом на день призначення пенсії ОСОБА_2 внутрішньо переміщеній особі і на час розгляду даної справи, не підконтрольна органам державної влади України, витребувати пенсійну справу ОСОБА_2 не виявляється можливим, колеія суддів зазначає наступне, колегія суддів зазначає наступне.

Так, ні вказана вище Постанова Правління Пенсійного Фонду України, ні рішення суду першої інстанції не містить інформації про те, як передача пенсійної справи з одного територіального органу пенсійного фонду до іншого впливає на виплату пенсії, яка уже призначена і виплачувалася пенсіонеру протягом тривалого періоду.

Крім того, із змісту письмових заперечень відповідача вбачається, що відповідач обізнаний із даними пенсійної справи ОСОБА_2, оскільки її пенсійна справа сформована у електронному вигляді і містить інформацію про трудовий стаж та нараховану заробітну плату, на основі яких формувалася і нараховувалася пенсія.

Щодо посилання на те, що ОСОБА_2 необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог, заявлених до відповідача щодо неправомірності його дій та зобов'язання поновити виплату пенсії за період з 04.04.2017, колегія суддів зазначає наступне.

Так, позовні вимоги, що стосуються періоду до 04 квітня 2017 року, в порядку ст.ст. 99, 100 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що невиплата пенсії апелянту проявляється у тривалій бездіяльності з боку відповідача.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому постанова Подільського районного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задоволити.

Постанову Подільського районного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в місті Києві про визнання протиправним припинення виплати пенсії, зобов'язання поновити виплату пенсії - задоволити.

Визнати протиправною бездіяльність Центрального об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в місті Києві, що полягає у зупиненні виплати пенсії ОСОБА_2 з 01 березня 2017 року.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного Фонду України в місті Києві поновити виплату пенсії ОСОБА_2 з 1 березня 2017 року.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 06 березня 2018 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

Н.М. Троян