Справа № 803/1213/17
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2018-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 року ЛуцькСправа № 803/1213/17

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Дмитрука В.В.,

при секретарі судового засідання Гринчук Я.О.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Забожчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1.) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - ГУ НП у Волинській області) про визнання протиправними дій щодо звільнення, визнання протиправним та скасування наказу від 13.05.2017 року №98о/с, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом від 13.05.2017 року №98о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби з 15.05.2017 року за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) на підставі рапорту позивача від 12.05.2017 року.

Позивач вважає даний наказ протиправним, оскільки відповідач видав наказ про звільнення з порушенням порядку, встановленим Законом України «Про Національну поліцію», Положенням про проходження служби в органах внутрішніх справ та Кодексом законів про працю України.

Зазначає, що не мав наміру звільнятись, тому в звичайному ритмі виконував свої службові обов'язки 12 та 15 травня 2017 року, а 16.05.2017 року у зв'язку із побутовою травмою потрапив на стаціонарне лікування в Ківерцівську районну лікарню.

17.05.2017 року до нього в лікарню прийшов його керівник ОСОБА_4 та попросив написати рапорт від 12.05.2017 року про звільнення за власним бажанням з 15.05.2017 року. Позивач у цей же день такий рапорт написав та передав керівництву.

ОСОБА_5 із наказом про своє звільнення ознайомлений не був, повідомлення про можливість отримання трудової книжки, а також здачу жетону чи посвідчення працівника поліції не отримував. Про своє звільнення дізнався лише після завершення стаціонарного лікування 02.08.2017 року.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити. Додатково зазначали, що написаний позивачем рапорт про звільнення не містить штампу про реєстрацію його в органі, де він проходив службу, а відповідачем суду не наданий журнал реєстрації вхідних документів, що підтверджує той факт, що рапорт був написаний позивачем 17.05.2017 року у лікарні, а не отриманий керівництвом у встановленому законодавством порядку. Крім того, із наданого суду Журналу реєстрації вихідних документів та документів, створюваних установою, в якому був зареєстрований оскаржуваний наказ, не можливо встановити дату, коли цей документ створювався, та його вихідний номер. Також зазначали, що надані суду акт від 08.06.2017 року за підписами ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 та рапорти ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є фіктивними документами та писались на вимогу відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні та у письмових запереченнях на адміністративний позов позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, мотивуючи тим, що волевиявлення позивача щодо припинення служби в лавах Національної поліції було реалізоване ним шляхом подання рапорту на звільнення за власним бажанням із зазначенням конкретної дати звільнення. Зазначила, що Законом України «Про Національну поліцію» детально не врегульовано процедуру та порядок звільнення особи за власним бажанням, у зв'язку з чим у даному випадку необхідно керуватися нормами Кодексу законів про працю України в межах та обсягу, що не суперечить Закону.

Так, чинним трудовим законодавством працівника наділено правом як прямо, шляхом подання відповідної заяви (рапорту, клопотання), так і опосередковано, шляхом продовження фактичного виконання посадових обов'язків, відкликати заяву про звільнення за власним бажанням.

12.05.2017 року позивач подав рапорт про звільнення за власним бажанням з 15.05.2017 року, тому наказом начальника ГУ НП у Волинській області від 13.05.2017 року №98о/с його звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) з 15.05.2017 року.

15.05.2017 року ОСОБА_1 було направлено лист №4043/54/01-2017 з витягом наказу про звільнення щодо необхідності прибуття в управління кадрового забезпечення ГУ НП у Волинській області для проведення повного розрахунку і отримання трудової книжки, що підтверджується записом у журналі реєстрації вихідних документів та документів, створюваних установою.

Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яке затверджене Постановою КМУ від 29.07.1991 року №114, на яке посилається у позовній заяві позивач, на дані правовідносини не поширюється, оскільки визначає порядок проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, до яких Національна поліція України не входить.

Таким чином, ГУ НП у Волинській області, видаючи наказ про звільнення позивача, діяло виключно у межах та у спосіб, визначений Конституцією, законами України та трудовим законодавством.

Заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, показання свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом начальника ГУ НП у Волинській області від 13.05.2017 року №98о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1, дільничного офіцера поліції сектору превенції Ківерцівського відділу поліції відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) з 15.05.2017 року.

Підставою для наказу слугували рапорт ОСОБА_1 від 12.05.2017 року та подання Ківерцівського відділу поліції від 12.05.2017 року.

Як вбачається із рапорту ОСОБА_1 від 12.05.2017 року, він просив звільнити його зі служби в Національній поліції України за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 15.05.2017 року.

Позивач стверджує, що даний рапорт він написав не за власним бажання, а під тиском свого прямого начальника дільничних офіцерів Ківерцівського ВП 17.05.2017 року під час перебування на стаціонарному лікуванні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Спеціальним Законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України «Про Національну поліцію» (далі - Закон).

Порядок прийняття та звільнення з посади поліцейських визначено статтею 48 Закону, відповідно до якої призначення та звільнення з посади поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених в статті 47 цього Закону.

Відповідно до статті 47 цього Закону призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, Установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Пункт 7 частини першої статті 77 Закону передбачає, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частина друга - третя статті 77 Закону).

Крім того, частиною першою статті 3 зазначеного Закону передбачено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 4 розділу ХІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З аналізу положень Закону України «Про Національну поліцію» вбачається, що останнім детально не врегульовано процедуру та порядок звільнення особи за власним бажанням, у зв`язку з чим суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) в межах та обсягу, що не суперечить Закону.

Так, статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в рапорті від 12.05.2017 року зазначив дату, з якої просив звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням - 15.05.2017 року, а наявні на заяві резолюції керівництва свідчать про погодження такої дати.

Так, загальними нормами, зокрема статтею 38 КЗпП України, передбачено право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

При цьому якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що чинним трудовим законодавством працівника наділено правом як прямо шляхом можливості подання відповідної заяви (рапорту, клопотання), так і опосередковано шляхом продовження фактичного виконання посадових обов'язків, відкликати власну заяву (рапорт) про звільнення з роботи за власним бажанням.

Під час розгляду справи судом встановлено, що після написання рапорту від 12.05.2017 року та завершення періоду тимчасової непрацездатності позивач не подавав до керівництва рапорту про відкликання свого рапорту про звільнення з роботи за власним бажанням, натомість у своїй заяві від 08.08.2017 року (вх.дата СДЗ ГУНП у Волинській області - 14.08.2017 року) просив направити рекомендованою кореспонденцією копію наказу про звільнення та оригінал трудової книжки.

Щодо тверджень позивача про те, що рапорт написано ним під впливом тиску з боку керівництва, суд зазначає наступне.

Згідно із пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» по справах про звільнення за статтею 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого статтею 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Відповідно до статті 72, частини першої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Як встановлено частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно із частиною п'ятою статті 77 КАС України якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів того, що його було змушено звільнитися із займаної посади під тиском керівництва.

Допитаний в якості свідка начальник сектору превенції Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_4 заперечив факт примусу позивача до написання рапорту про звільнення та отримання такого рапорту 17.05.2017 року в приміщенні лікувального закладу, натомість допитаний з його згоди в якості свідка ОСОБА_1 зазначив зворотне.

Суд також звертає увагу, що доказів звернення до правоохоронних органів та обвинувальних вироків суду щодо звинувачення посадових осіб Головного управління Національної поліції у Волинській області у тиску на позивача до суду позивачем не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, рапорт про звільнення за власним бажанням було написано особисто ОСОБА_1, що не заперечується останнім.

Отже, позивачем не доведено факту складання рапорту про звільнення від 12.05.2017 року під тиском керівництва.

Крім того, доводи позивача про те, що його було звільнено заднім числом також спростовуються матеріалами справи.

Так, із аркуша 31 журналу обліку нормативних документів (наказів з кадрових питань), який розпочато 05.01.2017 року та завершено 30.12.2017 року, оригінал якого було досліджено в судовому засіданні вбачається, що наказ від 13.05.2017 року №98о/с, яким звільнено позивача, зареєстрований саме 13.05.2017 року під порядковим обліковим номером 98, попередній та наступний аркуші даного журналу виправлень чи помилок у зазначенні дат не містять.

При цьому, посилання представника позивача на той факт, що запис з порядковим номером 96 містить дати «17.05» та «18.05», що, нібито свідчить про внесення запису №98 щодо винесення наказу №98 о/с вже після 17.05.2017 року, судом не взято до уваги оскільки дати «17.05» та «18.05» внесені в графі 12 «Позначка про повернення (номери примірників, номер і дата супровідного листа)» і стосуються даних не надсилання кореспонденції, а її повернення.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті наказу від 13.05.2017 року №98о/с «По особовому складу» про звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1, дільничного офіцера поліції сектору превенції Ківерцівського відділу поліції зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 15.05.2017 року, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законодавством України, з дотриманням вимог частини другої статті 2 КАС України.

Враховуючи те, що судом не було встановлено протиправності наказу від 13.05.2017 року №98о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади, позовні вимоги про визнання протиправними дій, скасування наказу, поновлення позивача на посаді, стягнення на його користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Дмитрук

Дата складення повного тексту

судового рішення - 12.03.2018 року