Справа № 817/691/18
Суддя: Зозуля Д.П.
Дата ухвалення: 2018-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

05 березня 2018 року м. Рівне №817/691/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Зозуля Д.П., після одержання позовної заяви

ОСОБА_1
до Рівненської обласної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру в Рівненській області
проскасування розпорядження, зобов'язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Рівненської обласної державної адміністрації та Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, у якому просив скасувати розпорядження Рівненської обласної державної адміністрації № 376 від 17 липня 2015 року про надання дозволу Приватному акціонерному товариству «Шпанівагроцукор» на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 10 га в оренду строком на 25 років для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, за рахунок земель запасу промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення державної власності, які розташовані за межами населених пунктів на території Шпанівської сільської ради Рівненського району та просив зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області скасувати реєстрацію кадастрового номеру НОМЕР_1 земельної ділянки площею 8,1940 га розташованої на території Шпанівської сільської ради, Рівненського району, Рівненської області.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 є власником чотирьох об'єктів нерухомості, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, тобто розпорядження Рівненської обласної державної адміністрації № 376 від 17 липня 2015 року за своєю правовою природою є безпідставним, оскільки ним надано дозвіл Приватному акціонерному товариству «Шпанівагроцукор» на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, де розміщені об'єкти нерухомості іншого власника. Також зазначив, що враховуючи безпідставність розпорядження Рівненської обласної державної адміністрації про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розроблення проекту землеустрою земельної ділянки та її реєстрація є також протиправним.

З наявних у матеріалах позовної заяви письмових доказів, суддею встановлено, що згідно з Договором купівлі-продажу від 19.04.2017 ОСОБА_1 придбав у власність будівлі трансформаторної підстанції загальною площею 13,6 кв. м., 40,9 кв. м. та будівлю ГРП загальною площею 42,9 кв. м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Згідно з Договором купівлі-продажу від 23.06.2016 ОСОБА_1 придбав у власність будівлю вагової транспортного цеху загальною площею 67,8 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Під час розробки проекту землеустрою ОСОБА_1 виявив, що доступ до вказаних об'єктів нерухомості відсутній, оскільки вони знаходяться на території земельної ділянки, на яку розпорядженням Рівненської обласної державної адміністрації № 376 від 17 липня 2015 року дозвіл Приватному акціонерному товариству «Шпанівагроцукор» на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 10 га в оренду строком на 25 років для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, за рахунок земель запасу промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення державної власності, які розташовані за межами населених пунктів на території Шпанівської сільської ради Рівненського району.

Перевіривши наведені у адміністративному позові доводи, суддя вважає, що у відкритті провадження у даній адміністративній справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно пункту 2 ч. 1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи

Відповідно до частини першої ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Звертаючись до адміністративного суду, позивач виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку судді, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-правових управлінських функцій.

Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Так, у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне. До аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постановах від 31.01.2017 справа № 817/3053/14, від 26.10.2016 справа № 1716/3939/2012.

Разом з тим, частиною 3 ст. 19 КАС України передбачено, що адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Оскільки позовні вимоги про зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області вчинити певні дії є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, а цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, то адміністративний суд також не розглядає дані позовні вимоги.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Не обговорюючи питання правильності застосування норм Земельного кодексу України, суддя вважає, що оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції. До аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 25.05.2016 справа № 21-1204а16.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Крім того, суддя звертає увагу, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 170, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненської обласної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру в Рівненській області про скасування розпорядження, зобов'язання вчинення певних дій.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як тої, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Роз'яснити заявнику, що дана справа віднесена до юрисдикції загального суду, що здійснює розгляд за правилами цивільного судочинства.

Копію ухвали надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення. Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Суддя Зозуля Д.П.