Справа № 357/972/17
Суддя: Кошель Б. І.
Дата ухвалення: 2018-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 357/972/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючий - суддя Кошель Б. І. ,

при секретарі - Кривенко О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №6 м. Біла Церква за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області про визнання протиправним та скасування рішення опікунської ради,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, посилаючись на те, що висновком служби у справах дітей Білоцерківської міської ради від 06.12.2016 року «Про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1», затвердженим рішенням Виконавчого комітету Білоцерківської міськради від 13.12.2016 року №527, встановлено за доцільне визначити місцем проживання малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3, разом з їх матір'ю ОСОБА_4, та надати дане рішення до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області. Оскільки позивач вважає, що вказане рішення міськвиконкому прийнято з порушенням його процесуального права, без врахування певних суттєвих обставин, просить суд його скасувати.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII, яким Кодекс адміністративного судочинства України викладено в новій редакції.

Згідно з ч.3 ст.3 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення справи, а також враховуючи відсутність клопотань будь-якої з сторін про інше, суд на підставі ч. 5 ст. 262 КАС України, вважає можливим провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог частини 1 та частини 2 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Згідно пункту 1 частини 1 статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, а згідно пункту 7 цієї ж норми суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Зі змісту вказаних статей випливає, що для спору, який має бути вирішених в порядку адміністративного судочинства має бути уповноваження одного суб'єкта владно керувати поведінкою іншого суб'єкта (суб'єктів), а ці суб'єкти зобов'язані вимоги та приписи такого владного суб'єкта. До юрисдикції адміністративних судів віднесені тільки ті публічно-правові спори, які виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктами владних повноважень віднесених до їх компетенції владних управлінських функцій, а не взагалі всіх функцій, які виконують суб'єкти владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до статті 15 Цивільного процесуального кодексу України справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних відносин, розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Правовий статус органів опіки та піклування в чинному законодавстві знаходить своє відображення через завдання та функції, покладенні на цей інститут, які визначено, зокрема, главою 6 Цивільного кодексу України, главою 19 Сімейного кодексу України і Правилами опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року N 34/166/131/88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.06.1999 за № 387/3680.

Так, статтею 56 ЦК України встановлено, що органи, на які покладено здійснення опіки та піклування, їх права і обов'язки щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1.1. Правил опіки та піклування визначено, що опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків, та повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів.

Згідно статті 246 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування контролює умови утримання, виховання, навчання дитини, над якою встановлено опіку або піклування. Положеннями статті 243 цього ж Кодексу передбачено, що опіка, піклування встановлюється також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України.

Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матірю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (частина 1 статті 2).

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Предметом спору в даній справі є визнання неправомірним рішення засідання виконавчого комітету Білоцерківської міської ради оформленого висновком служби у справах дітей Білоцерківської міської ради.

Правилами опіки та піклування затвердженими наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 р. N 34/166/131/88, встановлено, що органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається у межах їх компетенції на відповідні відділи й управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад.

Пунктом 1.4 Правил визначено, що органи в справах сім'ї та молоді, служби в справах неповнолітніх здійснюють діяльність з питань виявлення, обліку та тимчасового влаштування безпритульних дітей, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, що утримуються в державних дитячих закладах, на виховання в сім'ї прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу)та з інших питань, що належать до їх компетенції.

Пунктом 1.6 Правил визначено, що для допомоги в роботі при органах опіки та піклування створюються опікунські ради, що мають дорадчі функції і до складу яких входять депутати, представники місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування і громадськості.

Таким чином, за суб'єктним складом опікунська рада не складається з державних службовців. Крім того, її повноваження визначені дорадчою функцією.

Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» не наводить визначення поняття дорадча функція або дорадчі послуги.

Тобто, як вбачається з наведених нормативно-правових актів, безпосередньо на опікунську раду законом не покладено державно-владні повноваження.

Як Опікунська рада так і Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради не є суб'єктом владних повноважень в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України. Їх рішення, дії чи бездіяльність може бути оскаржене в адміністративних судах тільки у разі звернення особи з позовом про оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавчого органу місцевого самоврядування, його посадових чи службових осіб.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач оскаржує рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, а тому даний позов належить розглядати в порядку КАС України.

Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що Білоцерківським міськрайонним судом розглядалась справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міськради про визначення місця проживання малолітніх дітей.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 20.10.2016 року, у вказані справі, зобов'язано орган опіки та піклування Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради провести обстеження матеріально - побутових умов життя сім'ї батька дітей ОСОБА_1 та матері дітей ОСОБА_4 з метою вивчення можливості перебування малолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання батька чи матері, та надати висновок про можливі шляхи вирішення спору.

На виконання зазначеної ухвали суду, висновком служби у справах дітей Білоцерківської міської ради від 06.12.2016 року «Про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1», затвердженим рішенням Виконавчого комітету Білоцерківської міськради від 13.12.2016 року №527, встановлено за доцільне визначити місцем проживання малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3, разом з їх матір'ю ОСОБА_4.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 23.12.2016 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Київської області 18.04.2017 року, визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3, разом з їх матір'ю ОСОБА_4.

Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси...

Згідно «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини», затвердженого постановою КМУ від 24.09.2008 року №866 (далі - Порядку) органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об'єднаних територіальних громад (далі - органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.

Відповідно до п.п. 72-74 Порядку для розв'язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).

Під час розв'язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов'язків матері та батька щодо дитини.

Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт за формою згідно з додатком 9.

У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання для здійснення обстеження його житлово-побутових умов та складення акта обстеження умов проживання згідно з додатком 9. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання дитини, працівник якої проводить з ним бесіду.

Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення.

Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров'ю та розвитку дитини.

Якщо встановлено, що жоден з батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, служба у справах дітей подає клопотання голові районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади про позбавлення таких батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.

Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.

Згідно п.п. 4, 5, 6 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Позивач в своєму позові стверджує, що в ході розгляду справи, при виконанні ухвали Білоцерківського міськрайонного суду від 20 жовтня 2016 року, було порушено його процесуальне право, натомість яке саме право порушено він не зазначає.

Але, суд звертає увагу на те, що згідно Порядку - комісія з питань захисту прав дитини (далі - комісія) є консультативно-дорадчим органом. Основним завданням комісії є сприяння забезпеченню реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист, сімейне виховання та всебічний розвиток. Комісія відповідно до покладених на неї завдань розглядає питання, у тому числі спірні, які потребують колегіального вирішення.

А тому, питання визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, які є дітьми з особливими потребами і отримують пенсію по інвалідності, було винесено на розгляд комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради.

Як вбачається з наданого відповідачем відзиву на позов та копій витягу з протоколу №17 Комісія заслуховувала сторони по справі двічі - 09.11.2016 року і 23.11.2016 року, та в межах своїх повноважень надала рекомендації службі у справах дітей для підготовки висновку органу опіки та піклування з даного питання. В обох випадках спір між батьками малолітніх, щодо визначення місця їх проживання, виносився на розгляд комісії з ініціативи служби у справах дітей з метою врегулювання конфліктів й налагодження стосунків між батьками дітей.

Також, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні й твердження позивача про неправдиві відомості в рішенні виконавчого комітету Білоцерківської міської ради.

Так, позивач вказує, що інформація, яка наведена в рішенні виконкому, про те, що він утримує дітей за рахунок їх пенсій неправдива, оскільки в утриманні малолітніх йому надають допомогу його мати і сестра, з якими він проживає, але не надає суду будь-яких доказів на підтвердження цього, а згідно вимог ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення.

Також, позивач стверджує про безпідставність висновків практичного психолога центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» стосовно нав'язування дітям власної думки, але знову ж таки ніяких доказів, які б спростовували дані факти суду не надав.

Відповідно до п. 72 Порядку під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров'ю та розвитку дитини.

Як встановлено рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 23.12.2016 року, яке набрало законної сили, мати малолітніх дітей має власне житло, готова та має можливість забезпечувати їх матеріально (що підтверджується випискою з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, копія додається), особисто виховувати, забезпечувати дітей своєчасною медичною допомогою тощо.

Дані обставини відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Отже, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міськради від 13.12.2016 року №527, прийняте на підставі висновків служби у справах дітей та протоколу комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міськради, які надані відповідно до вимог норм чинного законодавства, позивач не довів протиправності рішення відповідача, а отже позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, підстав для скасування рішення суд не вбачає і відмовляє в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись «Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини», затвердженого постановою КМУ від 24.09.2008 року № 866, ст.ст. 6, 9, 77, 90, 122, 139, 242-246, 263 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського адміністративного апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Білоцерківський міськрайонний суд.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Б. І. Кошель