Справа № 816/409/17
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2018-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Канигіна Т.С.

26 лютого 2018 р. м. ХарківСправа № 816/409/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Старостіна В.В.

суддів: Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О.

за участю секретаря судового засідання Машура Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 27.10.2017 по справі № 816/409/17, розташованого за адресою: вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039.

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Полтавській області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

15.03.2017р. позивач, ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області в Полтавській області, в якому, з урахуванням уточнень, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 06.02.2017 № 40 о/с у частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію";

- поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора поліції Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області;

- стягнути з ГУНП в Полтавській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 44844,66 грн;

- зобов'язати ГУНП в Полтавській області відповідно до вимог частини другої статті 68 Закону України "Про Національну поліцію" прийняти рішення щодо подальшої служби ОСОБА_1 на вакантній посаді, яка має бути запропонована позивачу в будь-якому підрозділі поліції ГУНП в Полтавській області;

- стягнути з ГУНП в Полтавській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.

В обґрунтування адміністративного позову ОСОБА_1 зазначив, що відповідачем протиправно прийнято наказ № 40 о/с від 06.02.2017, яким ОСОБА_1 звільнено із займаної посади, оскільки під час звільнення у зв'язку з скороченням штатів відповідач не запропонував позивачу всіх вакантних посад, наявних станом на дату звільнення, а також не врахував переважного права позивача щодо залишення на службі.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.10.2017р. адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 06.02.2017 № 40 о/с у частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області з 07.02.2017.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.02.2017р. по 27.10.2017р. у розмірі 33166,80 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем, Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області, подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1, просить скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 27.19.2017р. та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов залишити без задоволення.

В судове засідання сторони не зявились, про день, час та місце судового засідання були повідомлені своєчасно та належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасникв справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 проходив службу в органах поліції з 07.11.2015р. по 06.02.2017р.

Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області 06.12.2016р. на адресу ОСОБА_1 направлено повідомлення від 05.12.2016р. вих. № 5474/115/107-16 щодо його звільнення зі служби в поліції у зв'язку із скороченням посади інспектора, яку займав позивач .

06.02.2017р. ГУНП в Полтавській області прийнято наказ № 40 о/с, відповідно до якого ОСОБА_1, інспектора відділення поліції № 1 Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області звільнено зі служби в поліції за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) 06.02.2017; підстава: ч. 3, ч. 4 ст. 68 Закону України "Про Національну поліцію", наказ ГУНП в Полтавській області від 06.12.2016 № 935 дск, подання відділення поліції №1 Полтавського ВП від 06.02.2017р.

16.02.2017р. ОСОБА_1 ознайомлений із вказаним наказом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи встановлено достатньо підстав для визнання протиправним та скасування наказу в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поцілії, у звязку з чим його право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було звільнено та повинно бути виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відмовляючи у вимозі позивача про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив про її необгрунтованість та не надання достітніх доказів на підтвердження факту заподіяння такої шкоди вніслідок дій відповідача.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з статтею 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Так, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Регулювання правовідносин, які виникають у зв'язку з проходженням служби в поліції, здійснюється відповідно до спеціального законодавства, зокрема Закону України "Про Національну поліцію".

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про Національну поліцію" Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно з статтею 3 Закону України "Про Національну поліцію" у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

При цьому, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Водночас спеціальний порядок звільнення поліцейських врегульовано статтею 68 Закону України "Про Національну поліцію", якою визначено, що у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення. Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті. Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону (частини перша - третя статті 68 Закону України "Про Національну поліцію").

Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства (частина п'ята статті 68 Закону України "Про Національну поліцію").

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівника при скороченні посади, яку він займав, є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції, викладеної у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу Національної поліції України від 30.11.2016 № 1248 дск ГУНП в Полтавській області прийнято наказ від 06.12.2016 № 935 дск "Про організаційно-штатні зміни в ГУНП України в Полтавській області", яким оголошено штати ГУНП в Полтавській області та зміни у штатах Національної поліції.

Наказом ГУНП в Полтавській області від 06.02.2017 № 40 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в органах поліції.

Також з матеріалів справи вбачається, що 16.02.2017р. ОСОБА_1 отримав витяг з оскаржуваного наказу про звільнення. Водночас, у розписці про отримання наказу зазначив, що ОСОБА_1 з наказом про звільнення не згоден, оскільки 30.01.2017р. йому було запропоновано подальше проходження служби у Національній поліції на посаді дільничного офіцера поліції; на вказану посаду погодився та написав відповідний рапорт на призначення; інших посад не було йому запропоновано.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду першої інстанції від відповідача було витребовано копію рапорта ОСОБА_1 на призначення, однак зазначений рапорт надано не було. Проте, надано письмові пояснення інспектора СКЗ Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_2, у яких останній зазначив, що у зв'язку з проведенням згідно з наказом ГУНП в Полтавській області від 06.12.2016 № 935 дск організаційних заходів ОСОБА_1 запропоновано посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції відділення поліції №1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області, з якою він погодився та подав відповідний рапорт.

Крім того, у поясненнях зазначено, що інші посади в підрозділах Полтавського відділу поліції ГУПН області ОСОБА_1 не пропонувалися, оскільки останній надав згоду на призначення дільничного офіцера поліції. Також вказано, що зі слів старшого інспектора СКЗ Полтавського ВП майора поліції ОСОБА_3, який також здійснює кадрове супроводження відділення поліції №1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області, указаний рапорт був погоджений керівництвом відділення поліції №1 Полтавського ВП та поданий ним на погодження заступнику начальника ГУНП полковнику поліції ОСОБА_4, який висловив заперечення стосовно призначення ОСОБА_1 на посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції відділення поліції №1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області та рапорт не погодив .

Отже, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем було подано рапорт до ГУНП в Полтавській області, у якому виявлено бажання працювати в органах поліції на посаді дільничного офіцера поліції.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 10.03.2015 (справа №21-52а15), власник або уповноважений ним орган (держава) одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 6-40цс15.

При цьому з матеріалів справи вбачється, що відповідач не виконав вимоги ухвали суду першої інстанції від 07.09.2017 та не надав перелік усіх вакантних посад, наявних у ГУНП в Полтавській області у період з дати попередження ОСОБА_1 про звільнення по дату звільнення.

Також відповідач не надав доказів на підтвердження того, що позивачу пропонувалися всі вакантні посади, які він може обіймати з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження, як це передбачено статтею 68 Закону України "Про Національну поліцію", та щодо наявності/відсутності переважного права позивача на залишення на посаді.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України від 24.07.2015 № 13/І/ХVІІ/81 ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій.

Отже, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 12 Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємства, установи, організації.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 має переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

Ця обставина не була врахована відповідачем під час видання оскаржуваного наказу про звільнення.

Суд першої інстанціїї дійшов вірного висновку щодо не врахування доводів позивача про неврахування ГУНП в Полтавській області вимог статті 104 Закону України "Про Національну поліцію" та статті 22 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" з огляду на відсутність доказів перебування позивача в якості члена профспілки саме органу поліції, а не міліції.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для визнання протиправним та скасування наказу ГУНП в Полтавській області від 06.02.2017р. № 40 о/с у частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Відповідно до пункту 4 Розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Так, пунктом 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, передбачено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Згідно з частинами другою та третьою статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Також згідно із частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було звільнено.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 у справі № 21-484а14.

З урахуванням викладеного, у зв'язку із незаконним звільненням ОСОБА_1 позивач підлягає поновленню саме на тій посаді, з якої його звільнено за спірним наказом, а саме: на посаді інспектора відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області.

У пункті 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зазначено, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Отже, день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах із роботодавцем.

Таким чином, позивач підлягає поновленню на посаді з наступного дня за днем звільнення, тобто 07.02.2017.

Враховуючи наявність підстав для поновлення позивача на посаді інспектора відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області з 07.02.2017р., суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для зобов'язання ГУНП в Полтавській області відповідно до вимог частини другої статті 68 Закону України "Про Національну поліцію" прийняти рішення щодо подальшої служби ОСОБА_5 на вакантній посаді, яка має бути запропонована позивачу в будь-якому підрозділі поліції ГУНП в Полтавській області.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Для обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

З урахуванням вказаних норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пунктів 5, 8 розділу ІV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку №100 передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Указане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23.01.2012р.

Таким чином, період вимушеного прогулу позивача обраховується з 07.02.2017 (дня поновлення на посаді) по 27.10.2017 (дата прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судоми законодавства про оплату праці", справляння і сплата податку з доходів громадян є обов'язком роботодавця та працівника.

Згідно з довідкою ГУНП в Полтавській області від 27.04.2017 № 502/115/29/01/2017 середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 станом на 06.02.2017р. складає 184,26 грн.

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований як безробітний в Полтавській міськрайонній філії Полтавського обласного центру зайнятості з 23.02.2017р.

За період з 23.02.2017р. по 31.07.2017р. позивач отримав дохід у розмірі 13123,90 грн., за період з 01.08.2017р. по 31.08.2017р. - 2631,23 грн., та за період з 01.09.2017р. по 30.09.2017р. - у розмірі 2249,28 грн .

Під час нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд повинен виходити з розміру розрахункової величини, яка визначена Порядком № 100.

Крім того, законодавством не передбачено нормативно-правового акта, який передбачає при нарахуванні середнього заробітку за час вимушеного прогулу обов'язок суду враховувати виплачену допомогу по безробіттю.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо не врахування п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 № 9 про те, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час, з огляду на наступне.

До внесення змін Законом України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" від 20.12.2005 № 3248-IV у статтю 117 Кодексу законів про працю України діяла норма частини третьої статті 117 цього Кодексу, відповідно до якої було встановлено, що в разі, якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане на іншу роботу, розмір зазначеної в частині першій цієї статті компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи. На час розгляду справи частина третя статті 117 Кодексу законів про працю України виключена.

Отже, відсутні правові підстави для здійснення розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням допомоги по безробіттю, отриманої ОСОБА_1

Таким чином, з ГУНП в Полтавській області на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.02.2017р. по 27.10.2017р. у розмірі 33166,80 грн.

Відмовляючи у задоволенніпозовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн., суд першої інстанції виходив з наступного.

Статтею 56 Конституція України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини другої статті 21 КАС України (чинної на момент винесення постанови) вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно зі статтею 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до пунктів 3, 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судом першої інстанції зазначено, що оскільки позивачем не надано суду обгрунтованих та достатніх доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди внаслідок дій відповідача, то вказана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визначе, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додетражжям норм матеріального та працесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши постанову суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. Керуючись ст. 243, 250, 310, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 27.10.2017 по справі № 816/409/17 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

.

Головуючий суддя ОСОБА_6
Судді ОСОБА_7 ОСОБА_8
Повний текст постанови складено 07.03.2018.