Справа № 826/14209/16
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2018-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Федотова І.В.,

суддів: Губської Л.В. та Літвіної Н.М.

за участю секретаря Часник А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3.) звернулась до суду з адміністративними позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі - відповідач, ДПІ у Печерському районі) про визнання протиправним та скасування податкове повідомлення-рішення від 21 квітня 2016 року №537-1305.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, з зв'язку із порушенням судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, та прийняти нову постанову про задоволення позову. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, ОСОБА_3 є власником нежилих приміщень №№1, 2, 3 (групи приміщень №215) (в літ. А) за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 155,5 кв. м., на підставі договору дарування (нежилих приміщень) від 22 квітня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кухлевською М.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1349, про що внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення ДПІ у Печерському районі від 21 квітня 2016 року №537-1305 згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України ОСОБА_3 визначено суму грошового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб у розмірі 123 323,27 грн.

Сума податкового зобов'язання із земельного податку визначена позивачу за користування земельною ділянкою, що знаходиться під належними позивачу нежилими приміщеннями №№1, 2, 3 (групи приміщень №215) (в літ. А) за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 155,5 кв. м.

Позивач вважає протиправним оскаржуване податкове повідомлення-рішення, оскільки ОСОБА_3 використовує вказані нежилі приміщення для ведення господарської діяльності та сплачує єдиний податок як фізична особа-підприємець.

Вважаючи вказане податкове-повідомлення рішення протиправним, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка, на якій розміщені належні позивачу нежилі приміщення, не використовується ОСОБА_3 для провадження господарської діяльності, а тому позивач зобов'язаний сплачувати земельний податок.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів враховує наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктами 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з пунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 126 ЗК право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 ЗК і статтею 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК).

Цими нормами встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Водночас, Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою незважаючи на те, що особа не зареєструвала право власності чи користування земельною ділянкою під належними їй на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК, обов'язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (постанови від 7 липня 2015 року, 2 грудня 2015 року, 8 червня 2016 року, 12 вересня 2017 року у справах №№ 21-775а15, 21-3517а15, 21-804а16, 21-3078а16).

Пунктом 269.2 ст. 269 ПК України передбачено, що суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

У відповідності до п.п. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності і земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

В той же час, у постанові від 24.11.2015 р. (справа № 826/14703/13-а) Верховний Суд України дійшов висновку, що умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Відтак пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України розповсюджується на підприємця, що обрав спрощену систему оподаткування, лише у тому випадку, якщо такий підприємець отримує оподатковуваний дохід від використання земельної ділянки.

У справі, що розглядається, позивач безпосередньо від використання земельної ділянки дохід не отримує, а тому доводи позивача у цій частині є безпідставними.

Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, повинно бути беззаперечно доведено відповідність вимогам чинного законодавства визначеної ним суми грошового зобов'язання із земельного податку.

Пунктом 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (пункт 274.1 статті 274 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Так, на підтвердження правомірності розрахунку земельного податку, відповідачем надано копії наступних документів: витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.04.2013; Договору дарування нежилих приміщень від 22.04.2013; листа про зміну порядку проведення нормативно грошової оцінки від 15.02.2017 та листа Комунального підприємства «Керуючої компанії з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва».

Разом з тим, колегія суддів вважає, що використання податковим органом інформації, зазначеної у листі Комунального підприємства «Керуючої компанії з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», не є належним способом визначення розмірів узагальнюючих коефіцієнтів, площі земельних ділянок, оскільки останній не являє собою дані Державного земельного кадастру у розумінні Податкового кодексу України.

Отже, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не підтверджено виконання вимог норм податкового законодавства в частині застосування при нарахуванні земельного податку позивачу даних державного земельного кадастру, матеріалів нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що розташована під приміщеннями, які перебувають у власності позивача, таким чином, відповідачем не доведено, що приймаючи спірне податкове повідомлення-рішення, податковий орган діяв обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, та на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, апеляційний суд застосовує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 01.07.2003 р. по справі «Суомінен проти Фінляндії», відповідно до яких, саме орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Таким чином, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 243, 315, 317, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

Податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 21 квітня 2016 року №537-1305 визнати протиправним та скасувати.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Федотов І.В.

Судді: Губська Л.В.

Літвіна Н. М.