Справа № 826/15276/17
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2018-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 березня 2018 року № 826/15276/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
проскасування податкового повідомлення-рішення
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві №95090-1305 від 18.08.2017 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що податкове повідомлення-рішення №95090-1305 від 18.08.2017 року не відповідає вимогам Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків, оскільки відсутні всі необхідні дані у розрахунку податкового зобов'язання до нього, зокрема не зазначена ставка земельного податку та не зазначено щодо якої земельної ділянки застосовується даний податок. Крім того, за власним припущенням позивача, податок нарахований за земельну ділянку, на якій розташована належна позивачу будівля. Однак, вказана земельна ділянка не знаходиться ні у власності, ані в оренді у позивача. До того ж, будівлю, що розміщена на даній земельній ділянці, позивач, як фізична особа-підприємець, використовує у власній господарській діяльності, а саме, надає послуги оренди нерухомого майна (зазначеної будівлі) іншим особам. А відповідно до наказу Державної податкової служби України від 23.11.2012 року №1051, в разі надання в оренду будівель, споруд або їх частин за договором оренди, одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також яка прилягає до будівлі або споруди, тобто підприємницька діяльність наймодавців провадиться обов'язково за рахунок здачі в оренду майна і земельної ділянки, то така фізична особа - підприємець (власник нежитлового приміщення) теж звільняється від нарахування (сплати) та подання податкової звітності з земельного податку.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог.

Заперечення проти позову представник відповідача обгрунтував наявністю в базі даних ГУ ДФС у м. Києві інформації про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку, як платник земельного податку за земельну ділянку, що розташована за адресою АДРЕСА_1, площа земельної ділянки - 1083,8 кв.м. Згідно даних державного земельного кадастру АДРЕСА_1 відноситься до 18-ї економіко-планувальної зони. Грошова оцінка в межах зони з 01.01.2017 року становить 1352,33 грн./кв.м. З урахуванням наведених даних позивачу було сформоване податкове повідомлення-рішення від 26.04.2017 року №1 на суму 250258,50 грн.

Податкове повідомлення-рішення від 26.04.2017 року №1 на суму 250258,50 грн. ОСОБА_1 оскаржив до ДФС України.

На виконання листа ДФС України від 15.08.2017 року №10457/Ч/99-99-11-02-01-14 щодо остаточного розгляду скарги ОСОБА_1 ГУ ДФС у м. Києві було додатково сформовано податкове повідомлення-рішення від 18.08.2017 року №95090-1305 на суму 127507,61 грн.

Крім того, відповідно до чинного законодавства, з моменту набуття права власності на жилий будинок (будівлю або споруду) у набувача виникає право (власності чи користування) на земельну ділянку, на якій знаходиться цей об'єкт, а з ним і обов'язок сплачувати земельний податок чи орендну плату. До того ж, з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку. Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення сформоване правомірно, а тому, в задоволенні позову слід відмовити.

Суд, заслухавши доводи та заперечення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, дійшов наступних висновків.

Земельні відносини в Україні регулюються Земельним кодексом України від 25.10.2001 року №2768-III (з наступними змінами і доповненнями).

У відповідності до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати і визначається залежно від грошової оцінки земель.

Власники землі та землекористувачі, крім орендарів, сплачують земельний податок.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з нормами п.п. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (в редакції на час виникнення спірних відносин) земельним податком визначається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Підпунктами 269.1.1 та 269.1.2 п. 269.1 ст. 269 Податкового кодексу України визначено, що платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Відповідно до п.п. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Позивач стверджував, що він, ані власником, ані землекористувачем не являється, оскільки земельна ділянка, на якій розташована належна йому будівля не оформлена у відповідності з чинним законодавством.

Так, відповідно до договору купівлі-продажу будівлі від 20.06.2008 року ОСОБА_1 придбав будівлю заготівельного відділення (літ. Ж) площею 1083,80 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Статтею 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Дійсно, у відповідності з положеннями ст. ст. 125 і 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку

Відповідно до п. 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

У матеріалах справи міститься витяг з бази даних ПК «Кадастр» по фізичних особах станом на 24.04.2017 року (ділянки, право користування по яких не оформлено), згідно з якого вбачається, що землекористувачем земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,1636 за адресою АДРЕСА_1 літ. «Ж» є ОСОБА_1.

Доказів оскарження наведених даних кадастру, сторонами не надано.

Більше того, заперечуючи своє право власності чи користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, позивач в той же час стверджує, що використовує цю ділянку для власної господарської діяльності.

Враховуючи наведене та, зокрема, приписи ст. 206 Земельного кодексу України, а саме, що використання землі в Україні є платним, позивач, придбавши будівлю літ. «Ж», розташовану за адресою АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 20.06.2008 року та не оформивши (станом на 24.04.2017 року) у встановленому законом порядку право власності чи користування земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,1636 за адресою АДРЕСА_1, на якій розташована будівля, при цьому стверджуючи, що використовує цю земельну ділянку для здійснення власної господарської діяльності, - не позбавлений обов'язку сплачувати податок на землю.

Крім того, заперечуючи щодо обов'язку сплати земельного податку, позивач зазначав, що він, як власник будівлі, використовує її у власній господарській діяльності як фізична особа-підприємець, а саме, надає послуги оренди нерухомого майна (зазначеної будівлі) іншим особам. При цьому, позивач звернув увагу, що господарською діяльністю в розумінні п.п. 14.1.36 Податкового кодексу України є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договором комісії, доручення та агентськими договорами.

Оскільки, як наголошує позивач, належна йому будівля використовується ним для здійснення господарської діяльності, то земельна ділянка, на якій розташована така будівля, як нерозривно пов'язана із будівлею об'єкт також використовується позивачем для провадження господарської діяльності.

При цьому, позивач звернув увагу на наказ №1051 від 23.11.2012 року Державної податкової служби України та усталену, на його думку, судову практику, що у разі надання в оренду будівель, споруд або їх частин за договором оренди, одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також яка прилягає до будівлі або споруди, тобто підприємницька діяльність наймодавців провадиться обов'язково за рахунок здачі в оренду майна і земельної ділянки, то така фізична особа-підприємець (власник нежитлового приміщення) теж звільняється від нарахування (сплати) та подання податкової звітності з земельного податку. «…З огляду на встановлені обставини по даній справі та аналіз чинного податкового законодавства, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність підстав для нарахування позивачу - платнику єдиного податку, грошового зобов'язання із земельного податку».

Проте, як зауважив Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 02.11.2016 року у справі К/800/59325/13, умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена. Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку. Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

При цьому, в даній ухвалі суду зазначено, що відповідно до п. 291.3 ст. 291 Податкового кодексу України юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1 розділу XIV Податкового кодексу України та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою. Згідно п. 291.2 ст. 291 цього Кодексу спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених п. 297.1 ст. 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності. Відповідно до п.п. 297.1.4 ст. 297 Податкового кодексу України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності і земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Крім того, як вже було зазначено вище, позивач, вказує на те, що він використовує земельну ділянку для власної господарської діяльності шляхом надання в оренду будівлі за адресою: АДРЕСА_1. Однак, на вимогу суду в судовому засіданні 22.12.2017 року та на клопотання представника відповідача надати докази щодо передачі зазначеної будівлі в оренду, позивачем (представником позивача) станом на час вирішення справи по суті - не надано.

Статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону №2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, чинній з 15.12.2017) встановлено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (частина перша цієї статті).

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу (частина четверта статті 79 Кодексу).

Відповідно до частини восьмої статті 79 цього Кодексу докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає обгрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від нього.

Таким чином, позивачем станом на час розгляду справи в суді і вирішення спору, не надано доказів щодо передачі в найм (оренду) придбаної позивачем будівлі за адресою: АДРЕСА_1, або її частини, на яких умовах і як вирішено питання з земельною ділянкою (яка, як зауважив позивач, нерозривно пов'язана з будівлею і використовується в господарській діяльності), а також не надані докази використання земельної ділянки позивачем саме у власній господарській діяльності, які б надавали можливість звільнити позивача від сплати земельного податку.

Підпунктом 271.1.1 п. 271.1 ст. 271 Податкового кодексу України встановлено, що базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

Відповідно до п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючим органом (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Рішенням Київської міської ради від 03.07.2014 року №23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва» затверджена нормативна грошова оцінка земель міста Києва з 01.07.2015 року.

За даними державного земельного кадастру земельна ділянка по АДРЕСА_1 відноситься до 18 економіко-планувальної зони. Грошова оцінка в межах зони становить 1352,33 грн./кв.м.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме з рішення ДФС України від 15.08.2017 року №10457/Ч/99-99-11-02-01-14, сума земельного податку на 2017 рік за земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_1 становить:

- 1083,8 кв.м х 1352,33 х 2,5 х 1,5 х 1,249 х 1,433 х 1,06 х 3% = 250258,50 грн., де: 1083,8 кв. м - площа земельної ділянки; 1352,33 - базова вартість 1 кв. м землі (згідно з рішенням Київської міської ради від 26.07.2007 №43/1877 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва та Порядку її визначення» зі змінами від 03.07.2014 №23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва та Порядку її визначення», яке введене в дію з 01.07.2015 року); 1,5 - локальний коефіцієнт; 2,5 - коефіцієнт на функціональне використання землі (на підставі Порядку нормативної оцінки земель населених пунктів, затверджений наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 №489, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 19.12.2016 за №1647/29777); 1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Держземагентства від 14.01.2015 року №6-28-0 22-215/2-15; 1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 №6-28-0.22-201/2-16; 1,06 - коефіцієнт індексації грошової оцінки відповідно до листа Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 №22-28-0.22-443/2-17; 3% - ставка податку за земельну ділянку (згідно рішення Київської міської ради з урахуванням змін від 22.12.2016 №791/1795).

Згідно з вимогами Податкового кодексу України та на підставі наведених вище розрахунків ГУ ДФС у м. Києві винесло ОСОБА_1 податкове повідомлення -рішення від 26.04.2017 року №1 про сплату земельного податку з фізичних осіб у сумі 250258,50 грн.

Не погоджуючись з винесеним податковим повідомленням-рішенням від 26.04.2017 року №1, позивач звернувся зі скаргою до Державної фіскальної служби України.

За результатами розгляду скарги позивача Державна фіскальна служба України винесла рішення від 15.08.2017 року №10457/Ч/99-99-11-02-01-14, за яким залишила без змін податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 26.04.2017 року №1 про сплату земельного податку з фізичних осіб у сумі 250258,50 грн.

Оскільки, як було з'ясовано контролюючим органом в ході розгляду матеріалів по скарзі, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить будівля заготівельного відділення (літ. «Ж») площею 1083,80 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, при цьому згідно бази даних ПК «Кадастр» по фізичних особах за ОСОБА_1 обліковується земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 (літ. «Ж»), загальною площею 1636,0 кв. м (кадастровий номер НОМЕР_2), а розрахунок земельного податку було здійснено від площі нежитлового приміщення, а не за даними державного земельного кадастру, - ДФС України окрім іншого, вказаним рішенням від 15.08.2017 року №10457/Ч/99-99-11-02-01-14, зобов'язала ГУ ДФС у м. Києві забезпечити донарахування суми земельного податку ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням фактичного розміру земельної ділянки, яка обліковується за платником згідно бази даних ПК «Кадастр» та винесення ОСОБА_1 окремого податкового повідомлення-рішення на збільшену суму відповідно до вимог чинного законодавства.

На виконання рішення ДФС України від 15.08.2017 року №10457/Ч/99-99-11-02-01-14, Головне управління ДФС у м. Києві додатково сформувало ОСОБА_1 податкове повідомлення-рішення від 18.08.2017 року №95090-1305 на суму 127507.61 грн., яке, зокрема, й оскаржує позивач, звернувшись до Окружного адміністративного суду міста Києва з даним позовом.

Окрім наведених вище обгрунтувань заявленого позову, позивач, як на підставу протиправності податкового повідомлення-рішення від 18.08.2017 року №95090-1305 на суму 127507.61 грн., вказує на порушення відповідачем строку його винесення, а саме, після 01 липня, та на порушення п. 9 Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків від 28.12.2015 року №1204.

Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затверджений Наказом Міністерства фінансів України 28.12.2015 №1204, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.01.2016 року за №124/28254, розроблений відповідно до Податкового кодексу України, Митного кодексу України, Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», законів з питань зовнішньоекономічної діяльності та інших законодавчих актів, згідно з якими контролюючим органам надано право визначати суми податкових та грошових зобов'язань, зменшувати (збільшувати) суми податкових зобов'язань та/або податкового кредиту та /або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшувати від'ємне значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємне значення суми податку на додану вартість, застосовуючи передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення вимог законодавства з питань державної митної справи, податкового та іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.

Пунктом 4 Порядку зазначено, якщо за результатами адміністративного оскарження грошове зобов'язання, зменшення (збільшення) суми податкових зобов'язань та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, штрафна (фінансова) санкція (штраф) та пеня в тому числі за порушення норм іншого законодавства, зазначені у податковому повідомленні-рішенні, збільшується, то крім раніше сформованого податкового повідомлення-рішення, складається та додатково надсилається (вручається) окреме податкове повідомлення-рішення на суму збільшення шляхом опрацювання інформації підрозділів правової роботи щодо прийнятих рішень за результатами розгляду скарг в адміністративному порядку.

Відповідно до п. 7 Порядку податкові повідомлення-рішення згідно з п.п. 4 - 6 цього розділу складаються контролюючим органом, який склав попереднє податкове повідомлення-рішення, протягом 3 робочих днів з дня, що настає за днем отримання таким контролюючим органом рішення за результатами адміністративного, судового оскарження або іншого рішення про скасування раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення.

Як неодноразового вже було зазначено, Державна фіскальна служба України за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 на податкове повідомлення-рішення від 26.04.2017 року №1, винесла рішення №10457/Ч/99-99-11-02-01-14 від 15.08.2017 року. На підставі рішення ДФС України від 15.08.2017 року №10457/Ч/99-99-11-02-01-14 Головне управління ДФС у м. Києві сформувало додатково податкове повідомлення-рішення від 18.08.2017 року №95090-1305.

З наведеного слідує, що відповідачем не порушено вимоги п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України, оскільки нараховано податок на землю за 2017 рік податковим повідомленням-рішення від 26.04.2017 року, тобто до 01 липня 2017 року, а податкове повідомлення-рішення від 18.08.2017 року №95090-1305 сформоване у відповідності з пунктами 4 -7 Порядку.

Відповідно до п. 9 Порядку (на порушення якого відповідачем наголошує позивач) встановлено, що до податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов'язання (за наявності), зменшення (збільшення) суми грошового зобов'язання та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) та пені із зазначенням у ньому дати та номера декларації (уточнюючого розрахунку), звіту за відповідний період, щодо якого здійснюється розрахунок, та/або іншої інформації, необхідної для їх визначення.

Так, позивач стверджував, що до податкового повідомлення - рішення від 18.08.2017 року №95090-1305 відповідачем не додано розрахунку.

Разом з тим, в якості додатків до позову, зокрема до податкового повідомлення-рішення від 18.08.2017 року №95090-1305 саме позивачем надано «Додаток до податкового повідомлення-рішення №95090-1305».

Щодо не зазначення в цьому розрахунку більш детальної інформації, про відсутність якої позивачем зауважено у позові, то слід вказати на те, що Порядком надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків від 28.12.2015 року №1204, зокрема Додатком 1, встановлена форма податкового повідомлення-рішення форми «Ф», в якій зазначено про те, що розрахунок податкового зобов'язання додається (за наявності), однак самої форми такого розрахунку, і відповідно, інформації, яку має містити такий розрахунок, не наведено.

Тому підстав стверджувати, що відповідачем не виконані вимоги п. 9 Порядку, суд не вбачає.

З урахуванням викладеного, окрім іншого, твердження позивача в обгрунтування позову, що йому не відомо за яку земельну ділянку сформовано податкове повідомлення - рішення від 18.08.2017 року та на підставі яких даних проведено розрахунок податку, спростовується тим же рішенням Державної фіскальної служби України від 15.08.2017 року, прийнятим за результатами розгляду скарги позивача, та іншими доказами, наявними у матеріалах справи.

Частиною 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З вказаної норми слідує, що довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень.

Разом з тим, відповідно до принципу змагальності суб'єкт господарювання, або інший платник податку має спростувати доводи суб'єкта владних повноважень, якщо їх обгрунтованість заперечує.

Відповідач по даній справі довів суду належними та допустимими доказами правомірність прийнятого ним податкового повідомлення-рішення від 18.08.2017 року №95090-1305.

Враховуючи все вище викладене, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог, а відтак вважає їх такими, що задоволенню не підлягають. Керуючись статтями 2, 77, 241-246, 250, Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 18 серпня 2017 року №№95090-1305 - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 296- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко