Справа № 815/256/18
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2018-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/256/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

судді - Бутенко А.В.,

за участю секретаря - Філімоненко А.О.,

сторін:

позивач - не з'явився,

представника позивача - ОСОБА_1 (по довіреності),

представник відповідача - Юзбашян Х.А. (по довіреності),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу від 26.12.2017 року №245, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить:

- визнати неправомірним та скасувати наказ від 26.12.2017 року №245;

- зобов'язати Відповідача розглянути заяву щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обгрунтування позову зазначено, що прийнятий наказ № 245 від 26.12.2017 року є хибним, прийнятим із порушенням порядку розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, таким, що пілягає скасуанню як незаконний.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав зазначених в адміністративному позові (а.с. 4-7).

Представник відповідача заперечувала проти позову та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, пояснивши, що оскаржуване рішення винесено законно, на підставі діючого законодавства, а тому є правомірним з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов (а.с. 27-33).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, суд встановив наступне.

Відповідач на підставі ст. 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є спеціально уповноваженим органом державної виконавчої влади у справах міграції та згідно зі ст.ст. 5, 6, 10, 11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про оформлення документів щодо визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому його рішення, дії чи бездіяльність з цього приводу на підставі ст. 55 Конституції України, ст. 5, п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що Позивач звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 26 грудня 2017 р. № 245-17 Позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням ГУ ДМС України в Одеській області від 26 грудня 2017 р. № 245-17, позивач оскаржив його у судовому порядку.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначений наказ обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з матеріалами особової справи, ОСОБА_3 є громадянином Сенегалу, народився в місті Дакар, район Йємбей, Сенегал, за національністю - Сенегалець, за віросповіданням - мусульманин - суніт.

Судом встановлено, що 03.11.2013 року позивач вибув в Україну на навчання авіарейсом Дакар (Сенегал) - Стамбул (Туреччина) - Донецьк (Україна). Державний кордон перетнув легально, 04.11.2013 року, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та оформленої студентської візи. Навчання в Донецькому державному аграрному університеті припинив у 2014 році, після чого, всупереч діючому законодавству, фактично перебував на території України нелегально, користуючись недійсною посвідкою на тимчасове проживання в Україні.

Зі слів шукача захисту, владою Сенегалу було створено можливість повернення громадян Сенегалу, що опинились у подібній ситуації, щодо їхнього повернення на Батьківщину, їм надавались квитки на повернення. Зазначеною можливістю позивач не скористався через те, що з його слів, йому зателефонувала його мати на ім'я Джоджо Чау, яка проживає в м. Дакар (Сенегал), де працює приватним підприємцем, та повідомила, що в Сенегалі в рідному для селищі Богує час від часу старійшинами селища проводяться магічні ритуали жертвоприношення невідомим вищим силам. Зі слів позивача, зазначений магічний ритуал називається «Хамбо». Суть ритуалу полягає в тому, що якщо старійшині селища на ім'я Мантабл присниться сон, у якому невідомі вищі сили, так названі «божества» вкажуть, що когось з жителів селища потрібно принести в жертву, то старійшини селища у складі п'яти осіб, накладуть на таку особу прокляття і проклятий житель селища через певний час може захворіти та померти. Мати шукача захисту повідомила, що в 2014 році їхню сім'ю було обрано для жертвоприношення. Водночас позивач запевняє, що магія цього ритуалу не діє на жінок та може завдати шкоди тільки чоловікові. Разом з цим позивач стверджує, що у даного виду невідомого прокляття є відповідний радіус дії, а саме - магія діє тільки в с. Богує, при цьому, додатково повідомив, що у випадку, якщо він повернеться до будь-якого іншого міста в Сенегалі, то як тільки торкнеться рідної землі, то він не віддаючи собі тями, опиниться в с. Богує, де його й дістане магічна сила смертельного прокляття і він захворіє і в результаті помре через певний час.

Позивач ствердив, що будь-яка фізична загроза його життю та здоров'ю на території Сенегалу окрім зазначеної магії відсутня. На територію України, зі слів шукача захисту магічне прокляття не розповсюджується, тому він бажає легалізуватись в нашій країні, використовуючи процедуру звернення за міжнародним захистом. На уточнююче запитання, щодо побоювань можливості існування на території Сенегалу будь-якої іншої небезпеки шукач захисту повідомив, що будь-яка інша небезпека на Батьківщині йому не загрожує (арк. 8 протоколу співбесіди від 26.12.2017року).

Суд вважає оскаржуване рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 26 грудня 2017 р. № 245-17 правомірним та таким, що скасуванню не підлягає, а позовні вимоги Позивача не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В матеріалах особової справи ОСОБА_3 міститься його заява-анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з якої, а також з пояснень, які містяться в матеріалах особової справи, щодо звернення за захистом в Україні позивача обумовлено лише можливістю застосування до нього магічних ритуалів та загрози його життю від так званого «прокляття».

В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. 1, 2, 3 від 14.12.2017 року) відсутні обґрунтовані пояснення щодо переслідувань або дискримінації позивача в країні громадянської належності та не визначені причини неможливості добровільного повернення позивача до Сенегалу.

Елемент загрози життю чи безпеці шукача захисту через його членство в політичній партії «Демократична партія Сенегалу» на території Сенегалу судом не приймається оскільки, позивач підтвердив відсутність побоювань зазнати переслідування за вказаною ознакою (арк. 8-9 протоколу співбесіди від 14.12.2017року).

Таким чином, в заяві не зазначені причини неможливості повернення до країни громадянської належності, які б підпадали під критерії, передбачені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

В Сенегалі проживають родичі Позивача, щодо яких обставин, які свідчать про будь-які переслідування не встановлено, тобто їх життю нічого не загрожує.

За матеріалами особової справи вбачається, що єдиною причиною звернення позивача до ГУ ДМС України в Одеській області стало бажання тимчасової легалізації (арк. 8 анкети від 14.12.2017 року, арк. 10 співбесіди від 26.12.2017року).

Додатково встановлено, що з моменту в'їзду в Україну (04.11.2013 року) до моменту звернення за міжнародним захистом (14.12.2017 року) позивач тривалий час перебував на території України нелегально, із заявами про оформлення документів для надання міжнародного захисту не звертався.

Зазначені факти вказують на відсутність будь-яких побоювань зазнати переслідувань в країні громадянської належності на момент потрапляння позивача в Україну та подальшого проживання в Україні.

З урахуванням зазначеного, суд погоджується з твердженням відповідача, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вважається елементом зловживання процедурою набуття міжнародного захисту та вказує на інші причини звернення (економічні, пошуки кращого життя тощо, бажання незаконного працевлаштування), аніж побоювання зазнати переслідувань в країні громадянської належності.

Таким чином, всі вищезазначені обставини свідчать, про те, що Позивач бажає легалізуватися на території України з метою кращого життя, його життю і здоров'ю на Батьківщині нічого не загрожує, тому, суд вважає, що ОСОБА_3 не підпадає під критерії біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, його заява є явно необґрунтованою, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Крім того, згідно з п. 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов'язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні», суд звертає увагу на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідно до п.62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, рухома бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені у статті 6 Закону.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження та правомірно відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Разом з тим необхідно зазначити, що ситуація у країні походження не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що ані позивач особисто, ані члени його сім'ї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються.

З аналізу особової справи, суд дійшов висновку, що позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, співбесіда із позивачем проводилась через перекладача Лама Матьє Кіосе, якого він повністю розумів, що підтверджено власним підписом, тому суд не бере до уваги твердження представника про неналежний мовленнєвий рівень цієї особи та відсутність відсутність можливості здійснити комплексне та цілісне дослідження інформації, наданої позивачем.

З урахуванням вказаного, дослідивши матеріали справи та надані сторонами пояснення, суд вважає правомірним рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.12.2017 року №245.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи до уваги викладене, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані, документально не підтверджені, отже не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст.ст. 6, 72-73, 77, 139, 143, 241-246, 250-251 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 12.03.2018 року.

Суддя Бутенко А.В.

.