Справа № 826/13926/16
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2018-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 березня 2018 року № 826/13926/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач, ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 31 травня 2016 року №16427-1305, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у розмірі 45694,35 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірне податкове повідомлення-рішення є протиправними та підлягає скасуванню, оскільки воно винесене з порушенням відповідачем вимог податкового законодавства. Зокрема, позивач наголошує на своїх запереченнях проти висновків контролюючого органу про використання земельної ділянки для ведення комерційної діяльності, що вплинуло на розрахунок податкового зобов'язання. Водночас, земельна ділянка використовується лише за її цільовим призначенням. ОСОБА_1, відповідно до відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не є фізичною особою підприємцем, засновником або директором будь-якого підприємства, що повністю виключає можливість ведення комерційної діяльності за адресою: АДРЕСА_1. Жодних доказів, на підставі яких відповідач прийшов до таких висновків, останнім не надано. Також, відповідачем не надано позивачу розрахунку вказаного у рішенні податкового зобов'язання, який в силу положень пункту 58.1 статті 58 Податкового кодексу України повинен додаватися до податкового повідомлення-рішення, що позбавляє позивача можливості перевірити вірність розрахунків контролюючого органу.

Відповідач позовні вимоги не визнав, у своїх письмових запереченнях просив у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки позивач, відповідно до норм законодавства, зобов'язаний сплачувати земельний податок. У своїх запереченнях відповідач стверджує про наявність у нього інформації, відповідно до якої частина земельних ділянок, що належать позивачу за адресою: АДРЕСА_1 використовується для ведення комерційної діяльності. Також відповідачем у своїх поясненнях наведений розрахунок податкового зобов'язання, що визначений оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням. При цьому, контролюючий орган посилається на дані державного земельного кадастру, відповідно до якого, за твердженням відповідача, земельна ділянка по вул. Луговій, 40-А відносяться до 148 економіко-планувальної зони. Грошова оцінка в межах зони становить 672,73 грн / кв.м. Визначивши суму земельного податку за земельну ділянку із застосуванням коефіцієнтів, що наводяться у запереченнях, відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 31 травня 2016 року про визначення податкового зобов'язання по земельному податку з фізичних осіб за 2016 рік в сумі 45694,35 грн.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва судді Огурцова О.П. від 06 вересня 2016 року відкрито провадження, закінчено підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду.

На підставі розпорядження про повторний автоматичний розподіл від 10 жовтня 2017 року №5194 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 жовтня 2017 року визначено суддю Добрівську Н.А. для розгляду адміністративної справи №826/13926/16 та вказану справу 17 жовтня 2017 року передано на розгляд судді Добрівській Н.А.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року прийнято до провадження адміністративну справу №826/13926/16, зобов'язано учасників процесу подати до канцелярії суду всі наявні документи та пояснення, які, на їх думку, мають значення для розгляду даної справи, крім тих, що вже наявні в матеріалах справи, а також призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Також даною ухвалою відповідача зобов'язано надати суду витяг з даних державного земельного кадастру по фізичним особам з інформацією щодо спірної земельної ділянка; детальний розрахунок зобов'язання, визначеного у податковому повідомленні-рішенні від 31 травня 2016 року №16427-1305.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з викладених у позові підстав. При цьому, належність спірної земельної ділянки позивачу на праві приватної власності останнім не спростовується, однак заперечується факт її використання у комерційних цілях. Позивач також вказує на відсутність будь-яких документальних підтверджень правильності проведеного нарахування податку у сумі, що визначена оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням.

Належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи представник відповідача у судове засідання не з'явився, витребуваних судом доказів не надав, про наявність будь-яких причин неможливості надання витребуваних доказів суду не повідомив.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до пункту 10 підпункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядається за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд справи в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Ознайомившись з позицією позивача, наведену у позовній заяві, що була підтверджена представником позивача у судовому засіданні, вивчивши письмово викладені заперечення, що надійшли від відповідача, які в своїй сукупності дають змогу здійснити оцінку правомірності взаємовідносин сторін, а також враховуючи відсутність потреби заслуховувати свідків чи експерта, суд на підставі частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі рішення Київської міської ради від 26 червня 2003 року №528-1/688 належить земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1000 га, з кадастровим номером НОМЕР_3 з цільовим призначенням: будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Вказане підтверджується державним актом на право приватної власності на спірну земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 20 серпня 2007 року.

31 травня 2016 року на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статі 54 Податкового кодексу України та відповідно до пункту 286.5 статті 286 розділу ХІІІ Податкового кодексу України, ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві податковим повідомленням-рішенням №16427-1305 визначено ОСОБА_1 суму податкового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у розмірі 45694,35 грн.

У відповідь на звернення позивача від 10 серпня 2016 року ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві своїм листом від 25 серпня 2016 року за №5328/К/26-58-13-05-13 повідомило ОСОБА_1 про визначення податкового зобов'язання спірним податковим повідомленням-рішенням на підставі даних державного земельного кадастру, а також з урахуванням наявної у контролюючого органу інформації щодо використання позивачем земельної ділянки не за її цільовим призначенням.

Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням та наполягаючи на його протиправності, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 12 статті 92 Основного закону України встановлено, що виключно законами України визначаються організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.

При цьому, Конституція України не передбачає право центральних органів виконавчої влади застосовувати аналогію права або закону при вирішенні будь-яких питань, що належать до їх компетенції, а вимагає діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За змістом пунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Стаття 270 Податкового кодексу України закріплює, що об'єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Положеннями підпунктів 271.1.1, 271.1.2 пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Пунктом 287.1 статті 287 Податкового кодексу України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника/землекористувача, набутого в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Наведені положення законодавства дають підстави для висновку, що ОСОБА_1, як фізична особа, яка є власником земельної ділянки, є платником земельного податку і несе обов'язок по його сплаті.

Водночас, при вирішенні питання правомірності визначення позивачу податкового зобов'язання із земельного податку необхідним є встановлення факту використання відповідачем офіційних відомостей при здійсненні розрахунку податкового зобов'язання.

Як вже було зазначено раніше, базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом (п.271.1 ст.271 ПК України). При цьому підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (п. 286.1 ст. 286 ПК України).

Відповідні органи виконавчої влади з питань земельних ресурсів за запитом відповідного органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.1 ст.193 Земельного кодексу України, державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Призначенням державного земельного кадастру, відповідно до ст. 194 Земельного кодексу України, є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Порядок користування відомостями Державного земельного кадастру регламентований ст.38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно якої відомості Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі:

- витягів з Державного земельного кадастру про об'єкт Державного земельного кадастру;

- довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території) за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру;

- викопіювань з кадастрової карти (плану) та іншої картографічної документації Державного земельного кадастру.

Користування відомостями Державного земельного кадастру може також здійснюватися у формі надання доступу до нього в режимі читання.

Доступ до Державного земельного кадастру надається банкам, центральному органу виконавчої влади, який здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, та особам, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників та Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів.

Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку містить усі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги.

Для здійснення повноважень, визначених законом, органи державної влади та органи місцевого самоврядування користуються відомостями і документами Державного земельного кадастру щодо земель та земельних ділянок, розташованих на відповідній території, на безоплатній основі.

На отримання відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку мають право, зокрема, органи державної влади та органи місцевого самоврядування для реалізації своїх повноважень, визначених законом.

Витяг з Державного земельного кадастру підписується Державним кадастровим реєстратором та посвідчується його печаткою.

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про Державний земельний кадастр», відомості Державного земельного кадастру є офіційними.

Згідно п.п.14 п.24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051, нормативна грошова оцінка це значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яке розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у пункті 24, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку.

У своїх письмових запереченнях відповідач наводить розрахунок визначеного позивачу зобов'язання по сплаті земельного податку на 2016 рік за земельну ділянку, розташовану за адресою: вул. Лугова, 40а у Солом'янському районі м. Києва. Так, за твердженням контролюючого органу, сума земельного податку площею 0,1012 кв. м. становить: 45694,35 грн = 1012 х 672,73 х 2,5 х 1,5 х 1,249 х 1,433 х 3%, де:

- 0,1012 кв. м. земельна ділянка;

- 672,73 - грошова оцінка в грн./кв. м;

- 2,5 коефіцієнт на функціональне використання землі (для комерційного використання);

- 1,5 узагальнюючий локальний коефіцієнт;

- 1,249 коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до Листа Держземагенства №6-28-0 22-215/2-15 від 14.01.2015;

- 1,433 коефіцієнт індексації грошової оцінки (відповідно до порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого витягом з листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель» № 6-28-0.22-201/2-16 від 11.01.2016);

- 3% відсоток ставки земельного податку.

При цьому, відповідачем розрахунок суми земельного податку з фізичних осіб для позивача здійснено за відсутності відомостей, обов'язкова наявність яких обумовлена нормами Податкового кодексу України.

До того ж, наведений контролюючим органом розрахунок містить складові, правильність визначення яких не підтверджена жодним належним, достатнім і достовірним доказом не підтверджена.

Так, згідно із визначенням, наведеним в частині 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.74 Кодексу адміністративного судочинства України).

Достовірними, в силу частини 1 статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно частини 1 статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Натомість, згідно наведеного відповідачем розрахунку, площа земельної ділянки, на яку позивачу нараховано податкове зобов'язання становить 0,1012 кв. м.. Однак, згідно даних, наведених у державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 20 серпня 2007 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером НОМЕР_3 і має площу 0,1000 га.

Цільове призначення даної земельної ділянки є будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Водночас, ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві застосовує у своєму розрахунку коефіцієнт 2,5, який, згідно рішення Київської міської ради від 03 липня 2014 року за №23/23, застосовується для земель комерційного використання. При цьому, жодного доказу на підтвердження здійснення позивачем на належній їй земельній ділянці комерційної діяльності відповідачем не надано. У зв'язку з наведеним, посилання відповідача на наявність у контролюючого органу інформації щодо використання частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 для ведення комерційної діяльності, а також застосування відповідачем у зв'язку з цим коефіцієнту на функціональне використання землі 2,5 у своєму розрахунку, визнається судом безпідставним.

Крім того, відповідачем при розрахунку земельного податку було застосовано ставку земельного податку у розмірі 3% відповідно до статті 274 Податкового кодексу України, тобто максимальний розмір ставки податку, який передбачений цією статтею. Зміст вказаної статті ПК України свідчить, що ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки.

Разом з тим, у Положенні про плату за землю в місті Києві, затвердженому рішенням Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629, встановлено ставку земельного податку за земельні ділянки, які зайняті житловим фондом в розмірі 0,1% від нормативної грошової оцінки відповідної земельної ділянки.

Згідно частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на наведене та враховуючи ненадання відповідачем на вимогу суду доказів, правильність визначення податкового зобов'язання спірним податковим повідомленням-рішенням визнається судом безпідставним, оскільки відповідачем як суб'єктом владних повноважень, який заперечує проти задоволення позову, не було виконано обов'язок щодо подання детального, розгорнутого, викладеного у хронологічній послідовності розрахунку податкового зобов'язання, а також не надано належні дані державного земельного кадастру і матеріали нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває у власності позивача.

Отже, на підставі викладеного можливо зробити висновок, що відповідачем розрахунок суми земельного податку з фізичних осіб для позивача здійснено за відсутності відомостей, обов'язкова наявність яких обумовлена нормами Податковим кодексом України, що має своїм наслідком визнання протиправним та скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. Спірне податкове повідомлення-рішення відповідача підлягає скасуванню не через відсутність у позивача вказаного податкового обов'язку, а через висновок про неправильний розрахунок відповідачем суми податкового зобов'язання.

Аналогічна позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі 826/15139/16 (К/9901/1450/17).

Такий підхід узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Крім наведеного судом враховується наступне.

За змістом підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Контролюючий орган, відповідно до пункту 58.1 статті 58 Податкового кодексу України, надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факти, визначені в абзацах 2-4 цього пункту.

Згідно абзацу сьомого пункту 58.1 статті 58 Податкового кодексу України форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов'язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Так, наказом Міністерства фінансів України 28 грудня 2015 року №1204, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 р. за №124/28254, з метою встановлення єдиного порядку надіслання податкових повідомлень-рішень платникам податків затверджено Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків (далі по тексту - Порядок №1204).

У відповідності до підпункту 3 пункту 1 Порядку №1204 контролюючий орган визначає суму нарахування (зменшення) грошових, податкових зобов'язань, …, що передбачені Кодексом або іншим законодавством, і складає податкове повідомлення-рішення у випадку, якщо згідно із законодавством з питань державної митної справи, податковим та іншим законодавством відповідальним за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Згідно пункту 2 Порядку №1204 у випадках, зазначених у пункті 1 цього розділу, відповідний структурний підрозділ контролюючого органу складає податкове повідомлення-рішення, якщо відповідно до законодавства контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов'язання платника податків з причин, не пов'язаних із порушенням податкового або іншого законодавства, - за формою «Ф» - для платників податків - фізичних осіб (додаток 1 до Порядку №1204).

Форма «Ф», що визначена у додатку 1 до Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків (пункт 2 розділу II), передбачає наведення у податковому повідомлені-рішенні, крім іншого, податкового періоду та суму податкового зобов'язання (грн, коп.).

Такі реквізити є обов'язковими для заповнення, оскільки саме вони дозволяють визначити не тільки суму податкового зобов'язання, яка має бути сплачена платником податків, але і період часу, за який таке зобов'язання нараховується контролюючим органом.

Відповідно до статті 7 Податкового кодексу України, якою закріплюються загальні засади встановлення податків і зборів, податковий період є одним з елементів, що обов'язково визначаються під час встановлення податку (п.п.7.1.6 п.7.1 ст.7 цього Кодексу).

Згідно статті 33 Податкового кодексу України податковим періодом визнається встановлений цим Кодексом період часу, з урахуванням якого відбувається обчислення та сплата окремих видів податків та зборів (п.33.1).

Податковий період може складатися з кількох звітних періодів (п.33.2).

Базовий податковий (звітний) період - це період, за який платник податків зобов'язаний здійснювати розрахунки податків, подавати податкові декларації (звіти, розрахунки) та сплачувати до бюджету суми податків та зборів, крім випадків, передбачених цим Кодексом, коли контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податку (п.33.3).

Види податкового періоду наведені у статті 34 Податкового кодексу України.

Так, податковим періодом може бути: календарний рік (п.п.34.1.1); календарне півріччя (п.п.34.1.2); календарні три квартали (п.п.34.1.3); календарний квартал (п.п.34.1.4); календарний місяць (п.п.34.1.5); календарний день (п.п.34.1.6).

Згідно положень, закріплених у підпунктах 285.1, 285.2 статті 285 Податкового кодексу України, базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв'язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).

Водночас, як вбачається зі змісту оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 31 травня 2016 року №16427-1305, ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві визначено позивачу суму податкового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у розмірі 45694,35 грн за податковий період: « 60 днів з дня вручення».

Зазначена обставина не тільки свідчить про неналежне оформлення суб'єктом владних повноважень рішення, на підставі якого в подальшому може бути заявлена вимога про стягнення суми зобов'язання у примусовому порядку, але і не дозволяє ідентифікувати період часу, за який таке зобов'язання нараховано, що перешкоджає здійсненню перевірки правомірності такого нарахування.

Наведене є самостійною підставою для визнання такого податкового повідомлення-рішення протиправним і, як наслідок, для його скасування.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Керуючись ст.ст.3, 5, 7-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31 травня 2016 року №16427-1305, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у розмірі 45694,35 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст.ст.293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач - ОСОБА_1 (ІДН: НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1).

Відповідач - Державна податкова інспекція у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (, адреса: 03151, м. Київ, вул. Смілянська, 6).

Суддя: Н.А. Добрівська