Справа № 408/4453/17-а
Суддя: Соболєв Є. О.
Дата ухвалення: 2018-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 408/4453/17-а
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року смт. Біловодськ

Суддя Біловодського районного суду Луганської області Соболєв Є.О., розглянувши в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Біловодського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі за текстом УПФУ) щодо вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо припинення виплати пенсії, зобовязання УПФУ поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії та сплатити заборгованість за період, починаючи з квітня 2017 року, а також про стягнення з УПФУ частини грошових доходів у звязку з порушенням строків їх виплати з 01 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з цим позовом до суду, обґрунтовуючи який вказав, що він є тимчасово переміщеною особою, перебуває на обліку у відповідача як пенсіонер за віком. Відповідач, безпідставно з квітня 2017 року припинив виплату йому пенсії.

Вважаючи такі дії УПФУ протиправними, позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо припинення виплати пенсії з квітня 2017 року та зобовязати відповідача поновити йому нарахування та виплату пенсії з квітня 2017 року, сплатити виниклу заборгованість, стягнути з УПФУ компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням строків їх виплати з 01 квітня 2017 року по день стягнення компенсації, та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення пенсії за один місяць.

До відкриття провадження у справі, позивачем була надана заява про звільнення від сплати недоплаченої суми судового збору, оскільки ним був сплачений судовий збір лише за 1 вимогу немайнового характеру.

Ухвалою судді Біловодського районного суду Луганської області від 01 листопада 2017 року ОСОБА_1 звільнено від сплати решти судового збору за подання адміністративного позову.

Оскільки позивачем у позовній заяві було вказано неналежного відповідача - управління Пенсійного фонду України в Біловодському районі Луганської області, яке припинило свою діяльність, ухвалою суду від 30 листопада 2017 року було визнано обовязковою явку позивача в судове засідання, незважаючи на винесену судом ухвалу, в судове засідання не зявився, надіслав письмову заяву про заміну відповідача на належного та просив провести розгляд справи за його відсутністю, в звязку зі станом здоровя.

Відповідач повідомлений належним чином, свого представника до суду не направив, надав суду заперечення проти позову, в яких вказав, що позивач перебуває у нього на обліку з травня 2015 року, пенсія йому виплачувалась з 01.07.2014р. по 31.03.2017р.. Виплату пенсії позивачу було припинено з 01.04.2017 року у звязку із призупиненням Управлінням соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації дії довідки ВПО на підставі інформації Держприкордонслужби України, згідно якої ОСОБА_1 з 13.04.2016 виїхав за кордон і до теперішнього часу за поновленням дії довідки, виплати пенсії більше не звертався. Просив відмовити у задоволенні позовної заяви.

Також, відповідач у своєму запереченні просив витребувати від Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації інформацію стосовно реєстрації позивача в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб, чи дійсна довідка ВПО та визнати явку позивача обовязковою. Зазначене клопотання відповідача не підлягає задоволенню, оскільки витребування судом доказів за клопотанням учасника справи здійснюється у порядку визначеному ст.80 КАС України, при цьому у клопотанні про витребування доказів , поміж іншого, повинно бути зазначено: обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. В порушення цих вимог, відповідач не зазначив у своєму клопотанні вказаних обставин та не надав підтвердження неможливості самостійно отримати необхідну інформацію.

Питання про визнання явки позивача в судове засідання обовязковою вже вирішувалось, тому не розглядається.

У звязку з тим, що від позивача та відповідача є клопотання про розгляд справи за їх відсутністю, судом винесено ухвалу про розгляд справи у порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач є пенсіонером за віком (що підтверджується його пенсійним посвідченням) та внутрішньо переміщеною особою, з фактичним місцем проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Із заперечень відповідача судом встановлено, що позивач перебуває у нього на обліку з травня 2015 року, пенсія йому виплачена з 01.07.2014 по 31.03.2017р. виплату пенсії позивачу було припинено з 01.04.2017 року у звязку із призупиненням Управлінням соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації дії довідки ВПО на підставі інформації Держприкордонслужби України, згідно якої ОСОБА_1 13.04.2016 виїхав за кордон.

Наведені підстави припинення виплати позивачу пенсії не відповідають вимогам закону з огляду на таке.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Стаття 4 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообовязкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено, що він регулює відносини, які виникають між субєктами системи загальнообовязкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно з частиною першою статті 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини другої статті 49 вказаного Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після зясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Наведена норма закону передбачає, що поновлення виплати пенсії або відмова в цьому відбувається шляхом прийняття органом Пенсійного фонду відповідного рішення із зазначенням в ньому законодавчо встановлених підстав.

Доказів прийняття такого рішення в порушення вимог частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач суду не надав.

Посилання відповідача на те, що поновлення виплати пенсій здійснюються у Порідку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 є такими, що не ґрунтуються на законі.

Згідно частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Про це також йдеться у статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», де зазначається, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Абзацом першим частини першої статті 1 цього ж Закону визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (ч.ч. 1,2 ст. 4 зазначеного Закону), однак цій Закон не встановлює жодних випадків для припинення виплати пенсії. Більш того, ані цей Закон, ані будь-який інший закон не встановлює таку підставу для припинення виплати пенсії, як скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи, зміна місця проживання тощо.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст. ст.24,25,27,28,29,40,47,51,52,55,56,57,58,59,60,61,62,63 Конституції України.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13 червня 2007 року зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституції України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

За приписами статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України» право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністровя». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобовязання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 жовтня 2015 року № 816/4505/14 та в силу статті 244-2 КАС України є обовязковою для всіх судів України.

Постанова Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365, якою затверджений Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо перемішеним особам за місцем фактичного проживання /перебування, на підставі якої відповідач фактично припинив виплату пенсії позивачу, не є законом, а тому цей підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Згідно частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-1У «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У 2015-2017 роках Державним бюджетом України передбачено асигнування на відповідні соціальні виплати в межах всієї території України, в тому числі Донецької і Луганської області.

Наведене вище, враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, зокрема, зазначені вище рішення: «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», свідчить про те, що, не відновивши виплату пенсії позивачу та не прийнявши з цього приводу відповідного рішення, відповідач в порушення вимог частини другої статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» допустив бездіяльність.

Враховуючи, що вимоги позивача щодо зобовязання УПФУ поновити позивачу нарахування та виплату пенсії та сплатити виниклу заборгованість є похідними від першої його вимоги, тому й ці вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Однак, стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати з 01 квітня 2017 року по день стягнення компенсації, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Згідно ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Таким чином, компенсація нараховується та проводиться при виплаті доходу, тобто право на компенсацію позивач ОСОБА_1 набуває в момент отримання доходу.

Як вбачається з позовної заяви, звертаючись до суду, позивач просить нарахувати компенсацію на ще не виплачені суми доходу, що не відповідає вимогам закону. Фактично вимоги позивача з цього приводу заявлені передчасно, а тому не підлягають задоволенню.

Частиною другою статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому пунктом 1 частини першої статті 371 цього ж Кодексу передбачено, що рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних фондів - у межах суми стягнення за один місяць, виконуються негайно.

Наведені норми закону свідчать про обґрунтованість вимоги позивача щодо негайного виконання судового рішення в межах платежу за один місяць.

Частиною 3 ст. 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, і позивачем було сплачено судовий збір лише за одну позовну вимогу, то решта судового збору підлягає оплаті за рахунок бюджетних асигнувань Біловодського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області в розмірі, встановленому пп.1 п. 1 частини 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

На підставі наведеного, керуючись, ст. ст. 139, 371,372, 241-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Біловодського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо припинення та невиплати пенсії за віком ОСОБА_1 з 01 квітня 2017 року

Зобовязати Біловодське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області, яке знаходиться за адресою: 92800, Луганська область, смт. Біловодськ, вул. Центральна, 77, , поновити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, та проживає як тимчасово переміщена особа за адресою: 92835, Луганська область, Біловодський район, с. Городище, вул. Первомайская, 10, іпн. НОМЕР_1, нарахування та виплату пенсії за віком, а також сплатити заборгованість за період починаючи з 01 квітня 2017 року.

Звернути рішення суду у межах суми платежу за один місяць до негайного виконання.

Стягнути з Біловодського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, яке знаходиться за адресою: 92800, Луганська область, смт. Біловодськ, вул. Центральна, 77, за рахунок його бюджетних асигнувань 704,80 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його підписання та набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Головуючий: