Справа № 826/14027/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2018 року № 826/14027/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ДФС у місті Києві), в якому просить визнати незаконним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 04 жовтня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він не є землекористувачем або власником земельної ділянки, за яку ГУ ДФС у місті Києві здійснило нарахування земельного податку у розмірі 74401,14 гривень, а відповідач не надав жодного підтвердження протилежного. Також, у оскаржуваному податковому повідомленні - рішенні не зазначено, по якому саме об'єкту здійснено нарахування земельного податку, як і не вказано методику нарахування такого податку та ставку земельного податку, а саме податкове повідомлення - рішення винесено відповідачем з порушенням строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 Податкового кодексу України.

Крім того, позивач зазначає, що він звільнений від сплати земельного податку як платник єдиного податку.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач зазначив, що з 10 квітня 2015 року ОСОБА_1 є власником 1/2 нежитлового приміщення загальною площею 221,6 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 в зв'язку з чим у останнього виникло право (власності чи користування) на земельну ділянку, на якій знаходиться вказаний об'єкт, як і обов'язок сплачувати земельний податок чи орендну плату. Оскільки ОСОБА_1 не звертався до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) стосовно внесення даних про себе до переліку користувачів вказаної вище земельної ділянки, відповідачем, при нарахуванні земельного податку за 2015-2017 роки, враховувалась інформація з Витягу з технічної документації №Н-00592/2006 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки.

Також, відповідач наголосив на тому, що оскаржуване податкове повідомлення - рішення винесено контролюючим органом відносно ОСОБА_1 саме як до фізичної особи, оскільки за договором дарування, обдарованим є фізична особа - ОСОБА_1, а не суб'єкт підприємницької діяльності - платника єдиного податку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 15 листопада 2017 року.

Судове засідання, призначене на 15 листопада 2017 року, судом відкладалось на 28 листопада 2017 року в зв'язку з неявкою представників сторін.

В судовому засіданні 28 листопада 2017 року оголошувалась перерва до 12 грудня 2017 року.

В судовому засіданні 12 грудня 2017 року представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності на адресу суду не надходило.

На підставі частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент проведення судового розгляду справи) в судовому засіданні 12 грудня 2017 року суд ухвалив здійснити подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Так, суд звертає увагу на положення пункту 10 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017р. № 2147-VIII, відповідно до якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Договору дарування нежитлового приміщення від 10 квітня 2015 року (далі по тексту - Договір дарування), укладеного між ОСОБА_2 (далі по тексту - дарувальник), ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (далі по тексту - обдаровувані), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №85, ОСОБА_1 прийняв безоплатно у власність 1/2 частку нежитлового приміщення, літера «А», групи приміщень №67, яке знаходиться по АДРЕСА_2 загальною площею об'єкту нерухомого майна 221,6 кв.м. Вказане підтверджується й наданою суду копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №36205233 від 10 квітня 2015 року (а.с.14-16, 17).

04 жовтня 2017 року Головним управлінням Державної податкової інспекції у місті Києві прийнято податкове повідомлення - рішення №, яким ОСОБА_1 відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України визначено земельний податок з фізичних осіб за період з 10 квітня 2015 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 74401,14 гривень.

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

У відповідності до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК Україниу редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Згідно з пунктами 269.1 та 269.2 статті 269 ПК України платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Об'єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності (стаття 270 ПК України).

Пунктом 287.1 статті 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У частинах 1 та 2 статті 120 Земельного кодексу встановлено, що у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зі змісту статей 125 і 126 цього ж Кодексу вбачається, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічні положення містяться також й у статті 377 Цивільного кодексу України.

Наведене свідчить про те, що чинним законодавством врегульоване питання щодо того, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Крім того, відповідно до пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

При цьому, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (пункт 287.8 статті 287 ПК України).

Тобто, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 10 квітня 2015 року на праві приватної спільної часткової власності належить 1/2 нежитлового приміщення, літера «А», група приміщень №67, яке знаходиться по АДРЕСА_2 загальною площею 221,6 (двісті двадцять один цілий і шість десятих) квадратних метрів.

Отже, оскільки позивач є власником 1/2 частини нежитлового приміщення, за земельну ділянку під яким відповідачем нараховано земельний податок, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належним йому на праві власності нежитловим приміщенням, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов'язок зі сплати земельного податку виник у ОСОБА_1 з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а тому посилання позивача на лист Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 01 листопада 2017 року №057026-057/Б-3115-10306, згідно з яким інформація щодо державної реєстрації права власності або користування земельною ділянкою на АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 у міському земельному кадастрі відсутня, судом до уваги не береться.

Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 07 липня 2015 року (справа № 21-775а15) та від 02 грудня 2015 року (справа № 21-3517а15), а також правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 06 лютого 2018 року у справі № К/9901/1450/17 826/15139/16.

Позивач також стверджує, що він здійснює свою господарську діяльність за адресою: АДРЕСА_2 а тому, в силу приписів статті 297 Податкового кодексу України, звільнений від сплати земельного податку.

Так, з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва платника єдиного податку серія Б №101856 судом встановлено, що ОСОБА_1 є платником єдиного податку та відноситься до другої групи.

Згідно із підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Суд критично ставиться до вказаних тверджень позивача, оскільки відповідно до свідоцтва платника єдиного податку серії Б №101856, місцем провадження його господарської діяльності вказана адреса: АДРЕСА_3 а будь - яких належних та допустимих доказів щодо здійснення своєї господарської діяльності саме за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_1 суду не надано.

При цьому суд наголошує, що оскаржуване податкове повідомлення - рішення від 04 жовтня 2017 року № винесене Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві стосовно ОСОБА_1 саме, як фізичної особи, а не як суб'єкта підприємницької діяльності, а тому суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, а судом не встановлено правових підстав для застосування у вказаних спірних правовідносинах підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України.

Разом з тим, відповідно до пункту 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 193 Земельного кодексу України передбачено, що державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Призначенням державного земельного кадастру, згідно з приписами статті 194 Земельного кодексу України, є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Порядок користування відомостями Державного земельного кадастру врегульований статтею 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр».

Доступ до Державного земельного кадастру надається банкам, центральному органу виконавчої влади, який здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, та особам, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників та Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів.

Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку містить усі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги.

Отримання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку є обов'язковим при вчиненні правочинів щодо земельної ділянки (крім складення заповітів).

Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку видається заявнику в день надходження заяви.

Для здійснення повноважень, визначених законом, органи державної влади та органи місцевого самоврядування користуються відомостями і документами Державного земельного кадастру щодо земель та земельних ділянок, розташованих на відповідній території, на безоплатній основі.

На отримання відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку мають право, зокрема, органи державної влади та органи місцевого самоврядування для реалізації своїх повноважень, визначених законом.

Витяг з Державного земельного кадастру підписується Державним кадастровим реєстратором та посвідчується його печаткою.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр», відомості Державного земельного кадастру є офіційними.

У відповідності до пункту 286.5 статті 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - юридичної або фізичної особи до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому він набув право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - фізичної особи до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає (вручає) податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Якщо такий перехід відбувається після 1 липня поточного року, то контролюючий орган надсилає (вручає) попередньому власнику нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем знаходження земельної ділянки для проведення звірки даних щодо: розміру площі земельної ділянки, що перебуває у власності та/або користуванні платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку.

У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, користування пільгою, контролюючий орган за місцем знаходження земельної ділянки проводить протягом десяти робочих днів перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Суд звертає увагу на те, що відповідач виніс оскаржуване податкове повідомлення - рішення 04 жовтня 2017 року, тобто поза межами строку, встановленого діючим Податковим кодексом України, чим порушив пункт 286.5 статті 286 цього ж кодексу.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем не надано суду детальний, розгорнутий, викладений у хронологічній послідовності розрахунок податкового зобов'язання, що зазначено в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні, а також не надано дані державного земельного кадастру і матеріали нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що розташована під приміщеннями, які перебувають у власності позивача, станом на момент нарахування такого податку.

Зі змісту письмових заперечень відповідача вбачається, що останній при нарахуванні земельного податку користувався даними з Витягу технічної документації №Н-00592/2006, який виданий ОСОБА_5 станом на 31 грудня 2005 року. Також відповідачем в письмових запереченнях надано розрахунок земельного податку за період з 2015 - 2017 роки, однак належним чином завіреного офіційного розрахунку податку на землю з фізичних осіб, як це передбачено діючим законодавством України, що регулює спірні правовідносини, суду надано не було, а тому суд приходить до висновку, що вказаний розрахунок земельного податку на суму 74401,14 гривень не підтверджує правильності розрахунку суми земельного податку, яка була нарахована оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням від 04 жовтня 2017 року.

Таким чином, відповідачем розрахунок суми земельного податку з фізичних осіб для позивача здійснено за відсутності відомостей, обов'язкова наявність яких обумовлена нормами ПК України, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що прийняте податкове повідомлення-рішення від 04 жовтня 2017 року № є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість нарахованої суми земельного податку з фізичних осіб у розмірі 74401,14 гривень з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 04 жовтня 2017 року № .

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (02068, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, 33/19, код ЄДРПОК 39439980).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: А.І. Кузьменко