Справа № 826/4376/13-а
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2018-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

06 березня 2018 року

Київ

справа №826/4376/13-а

адміністративне провадження №К/9901/3180/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Олендера І.Я.,

суддів: Гончарової І.А., Ханової Р.Ф.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2013 року (судді: Мельничук В.П. (головуючий), Грищенко Т.М., Мацедонська В.Е.) у справі №826/4376/13-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бауштоффе» до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі м.Києва ДПС про скасування та визнання нечинними рішень,

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бауштоффе» (далі - позивач, ТОВ «Бауштоффе») звернулось з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі м.Києва ДПС (далі - відповідач, контролюючий орган) про скасування та визнання нечинними податкових повідомлень-рішень № та № від 8 лютого 2013 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення № та № від 8 лютого 2013 року прийняті Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі м.Києва ДПС безпідставно, у зв'язку з чим підлягають скасуванню.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким позов ТОВ«Бауштоффе» задоволено, оскаржувані податкові повідомлення - рішення визнано протиправними та скасовано.

Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, Державна податкова інспекція у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві подала касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2013 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позову ТОВ «Бауштоффе».

У касаційній скарзі відповідач посилається на необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, на невірне оцінення доказів та необ'єктивний аналіз обставин справи, що у своїй сукупності призвело до порушень судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення.

Касаційний розгляд справи проведено у попередньому судовому засіданні, відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року №2147-VІІІ, що діє з 15 грудня 2017 року).

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що зазначена касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що контролюючим органом на підставі наказу № 187 від 24 січня 2013 року проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ «Бауштоффе» щодо підтвердження господарських відносин із ТОВ «Експериментальний науково-виробничий центр «Фобос» за період з 1 по 31 жовтня 2012 року, за результатами якої оформлено акт № 40/1/22-20/35290201 від 25 січня 2013 року.

За результатами вказаної перевірки контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем п. 192.1 ст. 192, п.п.198.1, 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України, що полягало у завищенні позивачем суми податкового кредиту з податку на додану вартість (далі - ПДВ) та призвело до заниження сплати ПДВ за жовтень 2012 року у розмірі 2 465 079,00 грн, а також завищення від'ємного значення у розмірі 34 921,00 грн.

На підставі акту перевірки та вказаних висновків контролюючим органом 8 лютого 2013 року прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення: № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ із вироблених в Україні товарів у розмірі 2 465 079,00 грн за основним платежем та у розмірі 1 232 539,5 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) та № , яким позивачу зменшено від'ємне значення суми ПДВ у розмірі 34 921,00 грн.

Також судами встановлено, що ТОВ «Бауштоффе» 20 листопада 2012 року було подано податкову декларацію з ПДВ за жовтень 2012 року з наступними показниками: усього податкових зобов'язань (р.9) - 3 616 667,00 грн; усього податкового кредиту (р. 17) - 3 642 293,00 грн. Також, разом із зазначеною декларацією, позивачем було вручено контролюючому органу: Додаток 8 - Заяву про відмову постачальника надати податкову накладну (порушення ним порядку заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних); 2) Супровідний реєстр документів № 57/0, що підтверджують право на податковий кредит з податку на додану вартість за жовтень 2012 року та додаються платником податків до Додатку 8 «Заява про відмову постачальника надати податкову накладну (порушення ним порядку та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних») звітної податкової декларації з податку на додану вартість за жовтень 2012 року. Тобто, позивач виконав відповідні вимоги, встановлені Податковим кодексом України, для формування податкового кредиту.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

За змістом положень п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

Відповідно до приписів п. 201.7, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс), податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів / послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну після реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних (абз. 2 п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України).

За приписами абз.11 п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України у разі відмови продавця товарів/послуг надати податкову накладну або в разі порушення ним порядку її заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі покупець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Системний аналіз наведених податкових норм дає підстави дійти висновку, що платник податку має право на включення до податкового кредиту сум податку, сплачених ним за наслідками реально здійснених господарських операцій, на підставі внесених до Єдиного реєстру податкових накладних або інших документів, встановлених Податковим кодексом України, що посвідчують право на віднесення сум податку до податкового кредиту, у разі ж якщо продавець товарів/послуг відмовився надати податкову накладну або в разі порушення ним порядку її заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі покупець таких товарів/послуг (позивач) має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого постачальника та додати відповідні розрахункові документи, які засвідчують факт сплати податку, що є підставою для включення таких сум податку до складу податкового кредиту.

Таким чином враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи щодо реальності здійснення господарських операцій з ТОВ «ЕНВЦ «Фобос», з огляду на підтвердження таких наданими первинними документами, та враховуючи, що позивач вжив усіх передбачених законом заходів для віднесення сплаченого по взаємовідносинам з вказаним контрагентом податку на додану вартість до податкового кредиту, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про безпідставність збільшення позивачу сум грошового зобов'язання за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями.

Також суд апеляційної інстанції при прийнятті рішення вірно зауважив і те, що твердження контролюючого органу, що на дату складання акту перевірки № 40/1/22-20/35290201 від 25.01.2013 місцезнаходження TOB «Бауштоффе» не встановлено та присвоєно стан - 9 «Направлено повідомлення про відсутність за місцезнаходженням», є сумнівним, оскільки неможливо встановити наявність або відсутність підприємства за місцезнаходженням при проведенні невиїзної перевірки.

Відповідно до пункту 1 частини першої статі 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій (частина перша статі 350 Кодексу адміністративного судочинства України).

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судового рішення а тому касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2013 року слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359, пунктом 4 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2013 року у справі №826/4376/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

І.Я.Олендер

І.А. Гончарова

Р.Ф. Ханова ,

Судді Верховного Суду