Справа № 826/14289/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2018 року № 826/14289/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., суддів: Добрівської Н.А., Маруліної Л.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом громадянина Узбекистану ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України,

третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Узбекистану ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі - третя особа, ГУ ДМС України в м. Києві), в якому просив:

- визнати протиправним та скасування рішення відповідача від 05 вересня 2017 року №362-17 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийняте відповідачем без урахування усіх обставин справи. Відповідач, в порушення вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI, не провів перевірку наявності або відсутності у позивача підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач побоюється переслідувань з боку влади Республіки Узбекистан з релігійних мотивів і саме тому просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2017 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у попередньому судовому засіданні на 21 листопада 2017 року, за результатами якого судом закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні колегіальним складом суду.

В судовому засіданні 18 грудня 2017 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи, у свою чергу, заперечувала проти заявлених позивачем вимог та просила залишити їх без задоволення. В обґрунтування позиції відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог у запереченнях проти позову зазначено, що факти, повідомлені позивачем, не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI. Позивачем не доведено факт небезпеки його перебування в країні походження, а тому немає підстав вважати існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування стосовно нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Зважаючи на викладене, ГУ ДМС України в м. Києві, відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI, у зв'язку з відсутністю у позивача обґрунтованих та переконливих доказів і побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, рекомендовано ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як наслідок, рішенням ДМС України від 05 вересня 2017 року №362-17 позивачу правомірно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, на підставі частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Республіки Узбекистан, народився в місті Бешарик, одружений, віросповідання - іслам.

Країну постійного проживання позивач залишив 10 листопада 2013 року. Державний кордон України перетнув 19 січня 2014 року з території Російської Федерації.

На момент звернення за захистом в Україні позивач перебував в Київському СІЗО №13, куди був поміщений згідно екстрадиційного запиту Республіки Узбекистан.

Вперше до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся 06 липня 2015 року.

Наказом ГУ ДМС України м. Києві від 24 липня 2015 року №503 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з необґрунтованістю заяви.

29 липня 2015 року позивач отримав повідомлення від 24 липня 2015 року №135 про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи відмову неправомірною, позивач звернувся зі скаргою до ДМС України відносно наказу ГУ ДМС України в м. Києві від 24 липня 2015 року №503.

Рішенням ДМС України від 30 вересня 2015 року №27-15 скаргу позивача задоволено та скасовано наказ ГУ ДМС України в м. Києві від 24 липня 2015 року №503.

Наказом ГУ ДМС України в м. Києві від 13 жовтня 2015 року №839 прийнято в оформлення документи позивача для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 17 лютого 2016 року №26-16, відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI, позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено, що відносно заявника умови, передбачені пунктом 1 чи пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI, відсутні.

10 березня 2016 року складено повідомлення №50 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи відмову неправомірною, ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 17 лютого 2016 року №26-16, зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року в адміністративній справі №826/4678/16 позов ОСОБА_2 задоволено частково, а саме: визнано неправомірним та скасовано рішення ДМС України від 17 лютого 2016 року №26-16 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В іншій частині позову відмовлено. При цьому, у результаті виходу за межі позовних вимог, зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні, з урахуванням висновків суду.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2017 року постанову суду першої інстанції від 23 листопада 2016 року в адміністративній справі №826/4678/16 залишено без змін.

Відповідно до частин 1, 3, 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, що діяла на момент прийняття судових рішень в адміністративній справі №826/4678/16, постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Так, з метою виконання судового рішення, прийнятого за результатами розгляду вказаної вище справи, рішенням ДМС України від 27 березня 2017 року №26-17 зобов'язано ГУ ДМС України в м. Києві повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України від 17 лютого 2016 року №26-16.

Наказом ГУ ДМС України в м. Києві від 20 квітня 2017 року №165, у свою чергу, Управлінню з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в м. Києві наказано здійснити повторний розгляд заяви позивача.

Відповідними наказами строк розгляду заяви позивача продовжувався.

За результатами повторного вивчення документів та матеріалів, що могли бути доказами наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено, що стосовно позивача умови, передбачені пунктом 1 чи пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI, відсутні.

Як наслідок, 05 вересня 2017 року ДМС України прийнято рішення №362-17 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказаним рішенням підтримано висновок ГУ ДМС України в м. Києві від 12 червня 2017 року (справа №2015KYIV0177).

Вважаючи відмову ДМС України протиправною, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон України від 08 липня 2011 року №3671-VI), біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у пункті 13 частини 1 статті 1 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 чи пунктом 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами 2 і 3 статті 8 цього Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців 2 - 4 частини 1 статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI).

Згідно частини 12 статті 9 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI, особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 чи пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI, відсутні.

Суд погоджується з таким висновком відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців (далі - УВКБ ООН), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, у ході повторного розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено наступне.

У заяві від 06 липня 2015 року та у ході співбесід позивач зазначав, що залишив територію Республіки Узбекистан 10 листопада 2013 року з метою працевлаштування. Позивач стверджував, що він не може повернутися до країни походження, тому що побоюється переслідування та фізичної розправи з боку правоохоронних органів Республіки Узбекистан через віросповідання.

Для підтвердження або спростування доводів позивача щодо небезпеки, яка його очікує у випадку повернення до країни походження за віросповідання ісламу, було здійснено моніторинг відкритих інтернет джерел та знайдено наступну інформацію: «Республіка Узбекистан - світська держава, де живуть представники різних релігій та віросповідань. На сьогоднішній день в країні за офіційними даними зареєстровано 2225 релігійних організацій, 16 різних релігійних конфесій. Настільки різноманітна за складом етнічна картина Узбекистану говорить і про те, що країна толерантна до питання релігії і тут мирно уживаються різні конфесії. Конституція Республіки Узбекистан гарантує свободу совісті для всіх. За Основним Законом республіки кожен має право сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої (стаття 31 Конституції Республіки Узбекистан).

Переважною релігією в Узбекистані є іслам суннітського толку, який сповідують 93% населення країни, за винятком 1% мусульман-шиїтів, які проживають на території Бухари і Самарканда.

Більшу частину громадян сучасного Узбекистану складають мусульмани-суніти. До них відносяться узбеки, таджики, казахи, киргизи, туркмени, татари та інгі. Іслам сповідує 88% від загальної чисельності населення. Православні християни становлять 9% населення.

Намаз - канонічна молитва, один з п'яти стовпів ісламу. Молитви перших мусульман складалися в спільному гучному проголошенні формул єдинобожжя і звеличення Аллаха».

На підставі інформації з відкритих інтернет джерел з'ясовано, що більшість населення Узбекистану, а точніше 88 % віросповідують іслам. Намаз - це ісламська канонічна молитва, яку також читає значна кількість населення Узбекистану.

Водночас, не знайдено жодного джерела, в якому б йшлося про будь-яке переслідування громадян Узбекистану за читання молитви намаз. Тобто, побоювання позивача щодо переслідування за релігійними переконаннями у разі повернення на батьківщину є досить необґрунтованими, скоріш за все позивач надав неправдиву інформацію, метою якої є легалізація на території України та уникнення заходів екстрадиції.

Необхідно вказати, що Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області листом від 29 грудня 2015 року №12239 проінформувало ГУ ДМС України в м. Києві, що правоохоронними органами Республіки Узбекистан позивачу інкримінується вчинення правопорушення за статтею 244-1 Кримінального кодексу Республіки Узбекистан: виготовлення чи розповсюдження матеріалів, які містять загрозу громадській безпеці та громадському порядку.

Листом №2/1/Л-33010 Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області проінформувало ГУ ДМС України в м. Києві про те, що за наявними оперативний даними, в 2013 році позивач перебував на заробітках у Пензі (Російська Федерація), де був завербований емісаром міжнародної терористичної організації «Ісламська держава» для участі у бойових діях на території Сирії. В подальшому позивач виїхав до Сирії, де проходив спеціальну підготовку в навчальних таборах вказаної терористичної організації. Після проходження вищезазначеної підготовки, в травні 2015 року прибув у Туреччину, звідки був депортований правоохоронними органами вказаної країни за причетність до діяльності міжнародної терористичної організації «Ісламська держава» та порушення міграційного законодавства.

Слід зазначити, що під час співбесід та у реєстраційному листку позивач повідомив, що прибув до України 19 січня 2014 року, скориставшись залізничним транспортом, який прямував з Російської Федерації (місто Москва) до Києва.

У свою чергу Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області листом від 29 грудня 2015 року №12239 проінформувало ГУ ДМС України в м. Києві, що позивач останній раз прибув до України 24 травня 2014 року рейсом Стамбул-Київ.

Отже, аналізуючи інформацію, яку повідомив позивач під час співбесіди у реєстраційному листку та інформацію, яку надало Головне управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області щодо дати та транспорту, яким скористався позивач для прибуття в Україну, стає очевидним те, що позивач надав неправдиві відомості щодо себе.

Задокументовані докази наявності переслідувань в країні громадянської належності та країні постійного проживання у позивача відсутні. Інформація, отримана Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в м. Києві ґрунтується винятково на заявах шукача. Обов'язок надання доказів покладається на особу, яка висловлює ці твердження. Отже, позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

За інформацією, наданою позивачем, за час проживання в Республіці Узбекистан погроз він не отримував, переслідуванню чи фізичному насиллю за ознаками раси, релігії, національності, громадянства чи політичних поглядів не піддавався.

Позивач в анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту, повідомив, що країну постійного проживання покинув 10 листопада 2013 року. Державний кордон з Україною перетнув 19 січня 2014 року. При цьому, за захистом звернувся лише 25 червня 2015 року, тобто через півтора року після в'їзду в Україну.

Варто зазначити, що відповідно до міжнародних принципів та стандартів у сфері визначення статусу біженця та додаткового захисту, тривалий строк між виїздом заявника з країни громадянської належності та датою звернення за захистом може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У ході судового розгляду справи представник відповідача та третьої особи зауважила, що під час проведення співбесіди 11 травня 2017 року позивачу були поставлені такі питання:

«Запитання: Чи відвідували Ви мечеть на території Узбекистану до 2002 року?

Відповідь: Так, я ходив в мечеть по п'ятницям.

Запитання: Чи читали Ви намаз на території Узбекистану до 2002 року?

Відповідь: Так.

Запитання: Чи були у Вас проблеми через відвідування мечеті або читання намазу в Узбекистані до 2002 року?

Відповідь: Ніколи не було.

Запитання: У чому Вас обвинувачують в Узбекистані?

Відповідь: Я не знаю. Я нічого не порушував.

Запитання: Чи були Ви коли-небудь членом будь-якої релігійної організації/партії?

Відповідь: Ніколи не був.

Запитання: На Вашу думку, яка може бути причина Вашого обвинувачення в Узбекистані?

Відповідь: Я не знаю.

Запитання: Мета звернення до ДМС України?

Відповідь: Хочу отримати документи, щоб жити тут легально. Я знайшов хорошу роботу та хочу перевезти сюди жінку та всіх дітей».

Зі місту співбесіди вбачається, що позивач ставить під сумнів особисті твердження, що порушена відносно нього кримінальна справа є сфабрикованою за релігійними переконаннями, адже позивач особисто повідомив, що жодного відношення чи релігійної діяльності чи інших організацій не мав.

З наведеного слідує, що позивач не бажає повертатися до країни своєїгромадянської належності через побоювання відповідальності за вчинені дії, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність. Зазначені причини небажання повертатися позивача не мають конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем, або підґрунтя для визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 56, 59 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, які рятуються від кримінального переслідування або покарання за такі злочини, не є біженцями.

Екстрадиція сама по собі не становить порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для Конвенції є характерним пошук справедливої рівноваги між потребами, пов'язаними із загальними інтересами суспільства, і вимогами захисту основних прав людини. Разом зі спрощенням процедур перетинання державних кордонів до глобальних міжнародних масштабізв зростає й злочинність. Саме тому в інтересах світового суспільства необхідно щоб особи, яких підозрюють у вчиненні злочинів і які переховуються за кордоном, поставали перед правосуддям. І, навпаки, створення умов для безпечного перебування для втікачів є не тільки небезпечним для держави, зобов'язаної забезпечувати захист особі, але також сприяє підриву основ екстрадиції.

Також, доцільно зауважити, що за злочин, інкримінований позивачу, не передбачено покарання у вигляді смертної кари, тому відповідний елемент серйозної шкоди, який міститься у пункті 13 частини 1 статті 1 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI, не підлягає дослідженню та аналізу.

Враховуючи те, що інформація про прямий причинно-наслідковий зв'язок між релігійними поглядами позивача та його кримінальним переслідуванням не була доведена, відповідно до статті 12 пункту 2 (b) Директиви Ради ЄС 2011/95/EU, абзацу 2 пункту 1 статті 6 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI, у позивача існують всі умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням того, що твердження позивача щодо існування відносно нього загрози на території країни походження не отримали підтвердження, є серйозні підстави вважати, що звернення за міжнародним захистом було викликано бажанням уникнути екстрадиції.

У ході судового розгляду справи представник відповідача та третьої особи зазначила, що на основі всебічного вивчення матеріалів особової справи позивача зроблено висновок, що позивач не обґрунтував наявність достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження. Під час перебування на батьківщині та поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав жодних переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства (підданства).

У зв'язку з тим, що позивач не зміг обґрунтувати власні твердження щодо причетності до будь-яких релігійних організацій, а саме надати документальні підтвердження, а також особисто спростувавши участь у релігійній діяльності, стає очевидним те, що позивач надав сумнівну інформацію щодо його переслідування урядовими та правоохоронними органами країни походження з релігійних переконань.

Позивач не довів релігійної складової у порушені відносно нього кримінального провадження в Республіці Узбекистан.

Також, згідно інформації, наданої позивачем до прибуття в Україну, яка міститься в заяві-анкеті, він проживав у Російській Федерації у Новосибірській області, м. Горно-Алтайську та працював будівельником у період 2002-2013 років. Тобто, позивач тривалий час перебував на території третьої безпечної країни (11 років), де міг звернутися за захистом.

Суд зауважує, що Російська Федерація відповідає критеріям визначення країн третьої безпечної країни відповідно до статті 1 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI, згідно з якою, третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту;

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення заявника до країни походження.

Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви Ради ЄС 2011/95/EU, серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе смертну кару або приведення її у виконання; тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Вказане, в свою чергу, кореспондується з умовами, які містяться у пункті 13 частини 1 статті 1 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI (правова дефініція «особа, яка потребує додаткового захисту»).

Пояснення, які надає позивач на доказ того, що в країні походження йому загрожує небезпека, не відповідають дійсності.

У зв'язку з недоведеністю позивачем наявності відносно нього небезпеки перебування в країні походження, немає підстав вважати існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування стосовно нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Отже, позивач ні в заяві, ні під час проведених співбесід не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України. Доводи позивача ґрунтуються лише на суб'єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумнів правдивість наданої ним інформації, є необґрунтованими та недоведеними.

Враховуючи зазначене стає очевидним, що основною метою звернення позивача до ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є легалізація перебування на території України.

Відповідно до Рекомендацій УВКБ ООН щодо міжнародного захисту №4, альтернатива втечі або переміщення всередині країни згідно статті 1А (2) Конвенції 1951 року про статус біженців та/або Протоколу до неї 1967 року у залежності від особистих обставин, ті фактори, які можуть забезпечити матеріальний та психологічний добробут людини, такі як наявність родичів або інших близьких соціальних зв'язків у відповідному районі проживання, можуть виявитися більш важливими, ніж інші.

З аналізу матеріалів особової справи позивача вбачається, що він не довів ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Також матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача за національною ознакою. Позивач ніколи не був членом жодної політичної партії, релігійної, військової або громадської організації, а відтак побоювання зазнати переслідувань при поверненні в країну походження носять характер припущень.

Позивач не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, яке пов'язане з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

Факти, повідомлені позивачем, не є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених Законом України від 08 липня 2011 року №3671-VI.

Відповідно до вимог статей 3, 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, статті 28 Конституції України, частини 2 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», не встановлено фактів щодо можливості застосування до позивача смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину, тобто позивач не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини 1 статті 1 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що рішення ДМС України від 05 вересня 2017 року №362-17 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним та таким, що прийнято у порядку, спосіб та з підстав, визначених чинним законодавством.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування виконав та довів правомірність та обґрунтованість оскаржуваного позивачем рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Узбекистану ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення», Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуюча суддя - А.І. Кузьменко

Судді: Н.А. Добрівська

Л.О. Маруліна