Справа № 815/4994/17
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2018-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4994/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С. при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Департаменту ДАБІ в Одеській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про скасування реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, проведену Департаментом ДАБІ в Одеській області 25.07.2016 року №ОД 60 щодо реконструкції нежитлової будівлі кафе-бару, без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1, замовником у якій зазначено ОСОБА_2,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся Заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Департаменту ДАБІ в Одеській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про скасування реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, проведену Департаментом ДАБІ в Одеській області 25.07.2016 року №ОД 60 щодо реконструкції нежитлової будівлі кафе-бару, без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1, замовником у якій зазначено ОСОБА_2.

В судовому засіданні 28.02.2018 року представник заявника та представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з урахуванням того, що третя особа не отримувала дозвіл щодо проведення реконструкції нежитлового приміщення кафе-бару та їй не передавалась у власність чи користування земельна ділянка, а тому внесені дані у декларацію про готовність об'єкта до експлуатації від 25.07.2016 року №ОД 60 є недостовірними, в зв'язку із чим, реєстрація цієї декларації підлягає скасуванню. Представник відповідача - Департаменту ДАБІ України в Одеській області був сповіщений належним чином про день, час та місце слухання справи, але в судове засідання не прибув без поважних причин, але раніше подав відзив на позов. Представник третьої особи на боці відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, які наведені у відзиву на позов представника відповідача, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до положень ч.1 ст.205 КАС України, суд ухвалив рішення про розгляд справи по суті в судовому засіданні 28.02.2018 року за такою явкою учасників справи.

Дослідивши наявні в справі письмові докази суд встановлює наступні факти та обставини:

Відповідачі Департамент державної архітектурно-будівельного інспекції України в Одеській області, на підставі положень ст.13 Закону України «Про архітектурну діяльність» є спеціально уповноваженим органом державної виконавчої влади та згідно ст.10 цього ж Закону здійснює повноваження щодо здійснення державного архітектурно-будівельного контролю під час здійснення проектування й будівництва об'єктів житлової та іншої забудови, а тому позовні вимоги щодо оскарження його актів, дій чи бездіяльності з цього приводу, на підставі положень ст.55 Конституції України, п.1 ч.2 ст.17, ст.104 КАС України підвідомчі адміністративним судам та повинні розглядатись у порядку адміністративного судочинства.

Департаментом ДАБІ в Одеській області була зареєстрована декларація про готовність об'єкта до експлуатації 25.07.2016 року №ОД 60 щодо реконструкції нежитлової будівлі кафе-бару, без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1, замовником у якій зазначено ОСОБА_2.

В ході отримання інформації прокуратурою було встановлено, що замовником у п.11 Декларації, в якості підстави для проведення будівельних робіт зазначено дозвіл на виконання будівельних робіт від 11.06.2005 № 357/05 нібито виданий Інспекцією ДАБК м. Одеси при УАМ ОМР на виконання робіт з будівництва даного об'єкту.

Проте, відповідно до інформації Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 22.06.2017 за №01-15/317п, дозвіл на виконання будівельних робіт за вказаною адресою Інспекцією не видавався.

Таким чином, прокурором було встановлено, що дозвіл на виконання будівельних робіт від 11.06.2005 року №357/05 щодо визначеного замовником об'єкта будівництва не видавався, а в Декларації містяться недостовірні відомості щодо дозвільних документів, на підставі яких третьою особою здійснювалось будівництво.

Проаналізувавши оскаржувані дії та акт суб'єкту владних повноважень стосовно реєстрації вказаної декларації, з огляду на положення ч.2 ст.2 КАС України, суд приходить до висновку про те, що відсутні підстави для скасування реєстрації оскаржуваної декларації з огляду на невірно обраний заявником спосіб захисту порушеного права з наступних підстав.

Відповідно до п.2 Положення про порядок надання дозволу на виконання: будівельних робіт, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 05.12.2000 року №273, який був чинний до 19.01.2010 року, тобто, на момент визначеної ОСОБА_2 у Декларації дати видачі йому дозволу на виконання відповідних будівельних робіт, серед документів, які мали подаватися для одержання дозволу, визначався документ, що посвідчує право власності забудовника чи право користування земельною ділянкою, на якій буде розміщено об'єкт містобудування.

У п.11.1 Декларації стосовно інформації про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, замовниками об'єкта будівництва у декларації не значаться.

До цього часу зазначена земельна ділянка не відводилась ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст.3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в» ч.1 ст.12 Земельного кодексу України саме до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території відповідних населених пунктів належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, а також надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності.

Відповідно до ч.1,2 ст.92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України: «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»; г) вищі навчальні заклади незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного: будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 1 ст.122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад, для всіх потреб.

Відповідно до абз.2 ст.4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених Законом.

Системний аналіз наведених положень законодавства вказує на те, що надання у власність чи користування земельних ділянок, які віднесені до земель комунальної власності, здійснюється виключно на підставі рішень відповідних рад.

Зазначені норми законодавства також вказують на те, що особа, яка використовує земельну ділянку із Земель комунальної власності на праві постійного користування, не має прав щодо надання такої земельної ділянки або її частини іншим особам у користування, оскільки законодавцем визначено це як виключне право ради, яка є власником земельної ділянки.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про основи містобудування» при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути, зокрема забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів , конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил; розміщення і будівництво об'єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку Містобудівної документації та проектів цих об'єктів; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва.

Згідно з ч.5 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у:такому порядку: отримання замовником або проектування вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельник робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник може виконувати підготовчі роботи, визначені будівельними нормами, державними стандартами , і правилами, крім винесення інженерних мереж та видалення зелених насаджень, з повідомленням органу державного архітектурно-будівельного контролю, після набуття права на земельну ділянку.

Однак, третя особа не набувала в. установленому законодавством порядку речових прав на земельну ділянку, що була нею забудована.

Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Форма декларації про готовність об'єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Приписами наведених положень містобудівного законодавства встановлено, що прийняття закінчених будівництвом об'єктів містобудування можливе лише при здійсненні передуючих цьому факту дій, зокрема, отримання містобудівних умов та обмежень,, дозволу на проведення будівельних робіт, затвердження містобудівної документації, тощо.

Відповідно до ч.1 ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль - сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, здійснення якого покладено на органи державного архітектурно-будівельного контролю, які у своїй діяльності Керуються порядком встановленим Кабінетом Міністрів України.

Частиною 2 ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» на органи державного архітектурно-будівельного контролю покладено повноваження щодо здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, який, виходячи з приписів ч.1 ст.41 вказаного Закону, становить собою сукупність заходів спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності,; будівельних норм, державних стандартів і правил.

Указом Президента України від 08.04.2011 року №439/2011 затверджено Положення про Державну; архітектурно-будівельну інспекцію України, яку визначено: центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю.

Таким чином, на департамент ДАБІ в Одеській області, що є органом державного архітектурно-будівельного контролю, покладено функції контролю за дотриманням містобудівного законодавства, що, крім іншого, передбачає перевірку зазначених у декларації відомостей на предмет достовірності та, у випадку виявлення недостовірної інформації, вжиття, заходів реагування, передбачених законодавством.

Згідно з ч.6 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» інспекції державного архітектурно-будівельного контролю відмовляють у реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, якщо така декларація подана чи оформлена з порушенням встановлених вимог.

Згідно 3 ч.2 ст.39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом, зокрема якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такого повідомлення або декларації підлягає скасуванню інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Про скасування повідомлення або декларації замовник письмово повідомляється протягом трьох робочих днів з дня скасування.

Процедуру прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів (далі - об'єкти) визначає Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів (далі - Порядок №461), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року №461.

Вказаний порядок діяв і на момент реєстрації спірної декларації.

Відповідно до п.2 Порядку №461 прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до І-III категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами (далі - Інспекція) поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (далі - декларація).

Відповідно до п.22 Порядку №461 встановлено, що у разі виявлення органом, державного архітектурно-будівельного контролю недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню органом державного архітектурно-будівельного контролю.

Таким чином, законодавством встановлений вищенаведений порядок скасування реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, в зв'язку із невідповідністю даних, наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом.

В судовому засіданні 14.02.2018 року представник заявника та представник позивача зазначили, що наведені ОСОБА_2 у декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 25.07.2016 року №ОД 60 дають підстави стверджувати про здійснення ним самочинного будівництва, але ні прокурор, ні позивач - Одеська міська рада після отримання вищенаведеної інформації не звертались до Департаменту ДАБІ в Одеській області чи його правонаступника у м.Одесі - Управління ДАБК Одеської міської ради для проведення перевірки щодо недостовірності даних внесених у його декларацію, тобто ними був проігнорований вищенаведений Порядок встановлення порушень при поданні та заповненні декларацій про готовність об'єкту до експлуатації та скасування державної реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю України.

До того ж, суд вважає, що таке звернення до компетентного органу державної влади у спірних правовідносинах для прокурора є обов'язковим ще з урахуванням його права звернення до суду лише у випадках, коли орган державної влади, що має відповідну компетенцію ухиляється або не належним чином виконує свої владні функції (ст.23 Закону України «Про прокуратуру»).

Лише безпідставна відмова компетентного органу державного архітектурно-будівельного контролю чи його бездіяльність щодо відповідних звернень прокурора чи Одеської міської ради є достатньою підставою для звернення до суду з оскарженням такої відмови (бездіяльності) та зобов'язання цей орган вчинити певні дії щодо скасування реєстрації декларації з огляду на наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 25.11.1997 року №6-зп вказав, що стаття 55 Конституції України не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлює принцип, відповідно до якого в суді можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії та бездіяльність.

Разом з тим, Конституційний Суд України у зазначеному вище рішенні вказав, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що рішення, дія чи бездіяльність порушують або обмежують права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За вимогами пункту 1 частини другої статті 19 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Наведена правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 21.04.2015 року у справі №21-69а15, від 15.04.2014 року у справі № 21-63а14, від 20.01.2015 року у справі № 21-603а14, від 27.01.2015 року у справі № 21-436а14. Суд звертає увагу на те, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

В розумінні КАС України, відповідно до приписів пункту 8 частини першої статті 3, позивачем є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду. Отже, адміністративний позов подається особою для відновлення її прав, свобод та інтересів.

Враховуючи наведене, обов'язковою умовою захисту в адміністративному суді прав, свобод, інтересів позивача є одночасна наявність двох факторів: існування публічно-правових відносин між позивачем та відповідачем - суб'єктом владних повноважень; а також наявність факту порушень прав, свобод, інтересів позивача, вчинених або допущених відповідачем у таких правовідносинах.

Таким чином, у розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів, з чого вбачається, що право на судовий захист не є абсолютним. Для того, щоб особі було надано судовий захист, суд має встановити, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Згідно з вищевказаними нормами права, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. Відтак, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, в зв'язку із чим, позовна вимога про скасування реєстрації вказаної декларації про готовність не підлягають задоволенню на підставі положень ч.1 ст.245 КАС України.

Судові витрати розподілити за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.139,242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Департаменту ДАБІ в Одеській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про скасування реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, проведену Департаментом ДАБІ в Одеській області 25.07.2016 року №ОД 60 щодо реконструкції нежитлової будівлі кафе-бару, без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1, замовником у якій зазначено ОСОБА_2 - відмовити повністю.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 12.03.2018 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя Єфіменко К.С.

.