Справа № 826/5852/17
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 лютого 2018 року № 826/5852/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

ОСОБА_4

до Київської міської державної адміністрації,

Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації

третя особа ОСОБА_5

про визнання протиправним та скасування рішення

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Позивачі, в особі ОСОБА_1 (надалі - Позивач-1), ОСОБА_2 (надалі - Позивач-2), ОСОБА_3 (надалі - Позивач-3), ОСОБА_4 (надалі - Позивач-4), звернулися до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Київської міської державної адміністрації (надалі - Відповідач-1), Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації (надалі - Відповідач-2), третя особа - ОСОБА_5, в якому просять суд: скасувати рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 10.10.1994 року №55 «Про розгляд заяв гр. ОСОБА_6 та гр. ОСОБА_7, які мешкають у домоволодінні АДРЕСА_1»; визнати недійсним свідоцтво про право на особисту власність і на домоволодіння від 03.03.1995 року яким засвідчено, що ОСОБА_6 є власником 2/3 частини домоволодіння у АДРЕСА_1, видане Залізничною районною державною адміністрацією м. Києва 03.03.1995 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва 24.07.2017 р. відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначають, що житлова приватизація будинку проведена за відсутності згоди Позивачів, які проживали в спірному будинку та були зареєстровані в ньому, та за відсутності заяви на приватизацію житла від власника частини будинку ОСОБА_6.

В судовому засіданні представник Позивачів підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник Відповідача-1 в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Представники Відповідача-2 проти позовних вимог заперечував в повному обсязі та надав суду Рішення Виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 10.10.1994 р. №53, №55.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував у повному обсязі.

Враховуючи, що в судове засідання 30.10.2017 року не прибув представник Відповідача 1, Судом прийнято рішення про розгляд справи в письмову провадженні на підставі частини 6 статті 128 КАС України (в редакції станом на жовтень 2017 р.).

На адресу Окружного адміністративного суду міста Києва від представника Відповідача-1 надійшли письмові пояснення щодо заявлених позовних вимог, в яких зазначено, що позовні вимоги ніяким чином не стосуються Київської міської державної адміністрації, а тому просив Суд розглядати справи на підставі поданих документів згідно чинного законодавства за відсутності представника Відповідача-1.

Враховуючи те, що 15.12.2017 року набрала чинності нова редакція КАС України, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Беручи до уваги те, що станом на дату прийняття рішення у справі вона знаходить на стадії розгляду у письмовому провадженні, відповідно справа розглянута з урахуванням положень п. 10 ч. 1 ст. 4, ч. 4 та ч. 5 ст. 250 КАС України в редакції з 15.12.2017 року.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 проживав та був зареєстрований з 24.11.1981 року за адресою: АДРЕСА_1, де проживали його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_8.

ОСОБА_2, дружина ОСОБА_1, була зареєстрована в будинку за вищезазначеною адресою з 05.05.1987 року.

Сини Позивачів -1 та -2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований у спірному будинку 13.04.2005 року та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований з 23.02.1995 року.

Згідно з свідоцтва про право власності, виданого Залізничною райдержадміністрацією м. Києва від 03.03.1995 року на підставі рішення Залізничної райради №53 від 10.10.1994 року, ОСОБА_6 належало 2/3 частини будинку АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_6 належна йому частина домоволодіння була передана па підставі заповіту від 29.04.1994 року його дочці ОСОБА_5.

Так, 17.08.2001 року 9-ою Київською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину на 2/9 частини на ім'я матері Позиваа-1 ОСОБА_8 та свідоцтво про право на спадщину на 4/9 частин на ім'я третьої особи ОСОБА_5

Позивачі вважають, що спірні рішення порушують їх права на користування майном, а тому звернулися до суду з відповідним позовом.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також, норми чинного законодавства, Суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно ст.1, ст.2, ст.3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", в редакції яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. До об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки (надалі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до п. 5 ст. 5 цього Закону кожен громадянин має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз, при цьому право на приватизацію житла передбачено і ст.9 Житлового кодексу Української РСР 1983 року, в редакції чинній на період виникнення спірних правовідносин.

У відповідно до ч.1-4 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовка та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Згідно з ч.5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Пунктом 28 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого постановою КМУ № 56 від 15.09.1992 року передбачено підготовку та видання органом приватизації відповідного розпорядження та свідоцтва про право власності, яке обов'язково реєструється в бюро технічної інвентаризації.

З матеріалів справи вбачається, що Позивачами -1 та -2 вже оскаржувалось рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів в м. Києві №55 від 10.10.1994 року про видачу свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та свідоцтво на право власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_6, цивільна справа №2-28/05.

Під час розгляду справи Солом'янським районним судом м. Києва та Апеляційним судом м. Києва (№2-6115-14 (№760-19963-14-ц) ; 22-ц/796/8486/15) вже досліджувались питання наявності заяви від ОСОБА_6 щодо приватизації спірного будинку та питання щодо наявності зареєстрованих та проживаючих неповнолітніх дітей, яких було позбавлено права на отримання їх часток спірного будинку.

Рішенням від 08.08.2005 року Солом'янський районний суд м. Києві по справі №2-28/05 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1

Також, слід зазначити, що посилання Позивачів на те, що на час приватизації домоволодіння ОСОБА_6 Позивачі проживали разом з ним у будинку за адресою АДРЕСА_1 не підтверджено, безперечних фактів не надано.

Посилання Позивачів, як на підставу для скасування спірних рішень щодо адреси спірного будинку, зокрема, що адреса будинку АДРЕСА_1 не змінювалась і будинок за адресою АДРЕСА_1 є іншим об'єктом, Судом не береться до уваги, оскільки самі Позивачі у поданих документах до матеріалів справи зазначали та погоджувались, що це один і той же будинок.

Крім цього, відповідно до поданого технічного паспорту спірний будинок значиться за адресою АДРЕСА_1.

Також, слід зазначити, що свідоцтво про право на особисту власність і на домоволодіння від 03.03.1995 року не підлягає скасуванню з підстав, що воно прийнято не на підставі рішення виконкому Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 10.10.1994 року №55, а на підставі рішення виконкому Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 10.10.1994 року №53, оскільки це є опискою, та крім цього, жодних наслідків щодо порушення інтересів та прав сторін у зв'язку з цією опискою немає.

Суд зазначає, що Позивачі також посилались на ті обставини, які вже були досліджені судами та були давно відомі Позивачам, а тому враховуючи строк давності виникнення спірних обставин та подачі з цим позовом суд не надає оцінку таким посиланням.

Доказів нових вагомих обставин, які б зумовлювали підстави для скасування спірних рішень, до суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що Позивачами не було надано обґрунтувань з належними доказами щодо протиправності оскаржуваних рішень, а тому підстав для їх скасування немає.

Крім того, Суд звертає увагу, що Позивачі не позбавлені права звернутися в загальний суд з позовом про визнання за ними права власності на спірне майно.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням викладеного, Суд приходить до висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 139, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1), ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1), ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1), ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_1) відмовити повністю.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.Б. Федорчук