Справа № 804/5957/17
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2017-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 грудня 2017 р. Справа № 804/5957/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Букіна Л.Є.,
за участю: секретаря судового засідання - Червяченко Д.В.,
представника позивача - ОСОБА_1,
представника відповідача - ОСОБА_2
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі адміністративну справу № 804/5957/17 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод спеціального обладнання» до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод спеціального обладнання» (далі - Товариство) звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, в якому просить:
- визнати протиправними дії відповідача при проведенні документальної позапланової виїзної перевірки Товариства, за результатами якої складено акт від 12.07.2017 року № 7323/04-36-14-10/40935683;
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 29.08.2017 року № НОМЕР_1 та від 29.08.2017 року № НОМЕР_2.
В обґрунтування позову посилався на відсутність підстав, передбачених Податковим кодексом України для призначення та проведення податкової перевірки на підставі ухвали слідчого. Крім того зазначає, що відповідач не дотримав строків проведення перевірки. Також зазначає, що актом перевірки не допускається визначення виду і розміру штрафних санкцій за порушення граничного строку реєстрації податкових накладних. Крім того вказує, що спірні господарські операції, за якими сформовано податковий кредит у періоді, який перевірявся, мають реальний характер, у звязку з чим вважає, що оскаржувані рішення прийняті відповідачем з перевищенням наданих владних повноважень.
Від відповідача надійшло заперечення, в яких зазначено, що господарські взаємовідносини позивача з контрагентами не направлені на реальне настання правових наслідків, оскільки надані під час перевірки первинні бухгалтерські документи не є достовірними доказами факту поставки товарів (надання послуг) позивачу, адже сам факт наявності у нього податкової/видаткової накладної не є безумовним доказом реальності господарських операцій. Позивачем не доведено, що господарські операції між ним та контрагентами мали реальний зміст, що свідчить про їх формальне складення без наявності мети повно та всебічно фіксувати здійснювану господарську операцію. Відповідач, вважає його дії щодо проведення перевірки та викладення висновків в акті перевірки відповідають вимогам законодавства, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи адміністративного позову та просив його задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти доводів адміністративного позову та просив у його задоволенні відмовити повністю.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що співробітниками відповідача у період з 19.06.2017 р. по 05.07.2017 року проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з питань виконання вимог податкового законодавства, за результатами якої складено акт перевірки від 12.07.2017 року № 7323/04-36-14-16/40935683.
В ОСОБА_3 перевірки встановлені порушення: п.189.1 ст.189, п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті заниження Товариством податку на додану вартість на загальну суму 358915,00 грн. та п.201.10. ст..201 цього ж Кодексу в частині порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з того, що відповідно до ст. 62 Податкового кодексу України одним із способів здійснення податкового контролю є перевірки та звірки відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірки щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Згідно підпункту 75.1.2. пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.
Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.
Пункт 78.1 статті 78 Податкового кодексу України визначає вичерпний перелік підстав для здійснення документальної позапланової виїзної перевірки.
Так, відповідно до підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України документальна позапланова виїзна перевірка здійснюється у випадку отримання судового рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки, винесену ними відповідно до закону.
Згідно пункту 78.4 статті 78 Податкового кодексу України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.
Таким чином, з аналізу наведених правових норм, суд дійшов висновку, що документальна позапланова виїзна перевірка проводиться на підставі наказу керівника контролюючого органу та за наявності підстав для її проведення, у свою чергу можливість для проведення документальної позапланової перевірки на підставі підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України та прийняття відповідного наказу виникає при надходженні до контролюючого органу судового рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки.
Матеріали справи підтверджують, що до ГУ ДФС у Дніпропетровській області надійшла ухвала слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Сліщенка Ю.Г від 19.05.2017 року у справі № 200/8272/17.
Таким чином, оскільки при надходженні до контролюючого органу рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки Податковий кодекс України не передбачає іншого порядку дій, ніж призначення такої перевірки, в тому числі і вручення відповідної ухвали суду позивачу, суд вважає, що оскаржуваний наказ прийнятий на підставі та у межах повноважень, передбачених законом.
Зауваження представника позивача щодо того, що ухвалою слідчого судді не визначено, яку саме позапланову документальну перевірку необхідно було провести відповідачу: виїзну чи не виїзну, суд не бере до уваги, оскільки право на призначення та визначення виду (виїзна/не виїзна) документальної перевірки покладено на керівника (його заступника або уповноважену особу) контролюючого органу.
Щодо тверджень позивача про порушення строків проведення перевірки суд зазначає, що згідно з п.82.2 ст. 82 Податкового кодексу України, тривалість перевірок, визначених у статті 78 цього Кодексу, не повинна перевищувати 15 робочих днів для великих платників податків, щодо суб'єктів малого підприємництва - 5 робочих днів, для фізичних осіб - підприємців, які не мають найманих працівників, за наявності умов, визначених в абзацах третьому - восьмому цього пункту, - 3 робочі дні, інших платників податків - 10 робочих днів.
Продовження строків проведення перевірок, визначених у статті 78 цього Кодексу, можливе за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу не більш як на 10 робочих днів для великих платників податків, щодо суб'єктів малого підприємництва - не більш як на 2 робочих дні, інших платників податків - не більш як на 5 робочих днів.
Відповідно до підпункту 1.2.4 пункту 1.2 наказу Державної фіскальної служби України «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків» від 31 липня 2014 року № 22 продовження строків проведення документальних та фактичних перевірок здійснюється відповідно до статті 82 Податкового кодексу України за наказом органу державної фіскальної служби, яким було призначено перевірку.
Матеріали справи свідчать про те, що оскаржуваним наказом призначено проведення документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з 19 червня 2016 року тривалістю 10 робочих днів. Наказом від 03.07.2017 року № 3430 продовжено строк проведення перевірки Товариства з 04.07.2017 року терміном на 2 робочих дні.
За таких обставин, відповідачем дотримано строки проведення перевірки. Посилання позивача на відсутність ухвали слідчого про продовження строків проведення перевірки є безпідставними, оскільки вищевказаними нормами такої процедури не передбачено.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що перевірка позивача призначена та проведена відповідачем за наявності підстав, з дотриманням процедури, визначених нормами Податкового кодексу України, а тому позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача при проведенні документальної позапланової виїзної перевірки Товариства, за результатами якої складено акт від 12.07.2017 року № 7323/04-36-14-10/40935683 є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Вирішуючи позовні вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 29.08.2017 року № НОМЕР_1 суд керується таким.
Згідно з п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Водночас статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.
Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.
Так, відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).
Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності, які підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, які безспірно підтверджують існування обставин, що виключає право платника, зокрема на формування податкового кредиту.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у перевіряємому періоді, Товариство в особі Директора ОСОБА_4 уклало з ТОВ «ХОРАС ГРУП» договір поставки від 03.05.2017 р. № 030532017, відповідно до якого Товариством (покупець) придбано пластини, гвинти, мітчики, державки, фрези монолітні та інші. Пунктом 3 договору визначено, що поставка товару здійснюється за рахунок і транспортом Покупця. Оплата за товар здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника (п.5 договору).
На підтвердження виконання умов договору позивачем долучено до матеріалів справи специфікації, рахунки на оплату, видаткові накладні (т.1, а.с. 79-99).
За відомостями ОСОБА_3 перевірки, кредиторська заборгованість по розрахунку з ТОВ «ХОРАС ГРУП» станом на 31.05.2017 року становить 666739,68 грн., протягом травня 2017 року було перераховано оплату в розмірі 134557 грн.
Вказана обставина позивачем не спростована, доказів такого перерахування матеріали справи не містять.
Крім того, Товариство в особі Директора ОСОБА_4 уклало з ТОВ «ТД «Дніпропетровський машинобудівний завод» договір поставки від 03.04.2017 р. № 030432017, відповідно до якого Товариство (покупець) придбало пластини, гвинти, мітчики, державки, фрези монолітні, оправки, патрони фрезерувальні, фрези твердих сплавів. Пунктом 3 договору визначено, що поставка товару здійснюється за рахунок і транспортом Продавця, шляхом доставки його зі складу Продавця на склад Покупця. Оплата за товар здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника (п.5 договору).
На підтвердження виконання умов договору позивачем долучено до матеріалів справи специфікації, рахунки на оплату, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні (т.1, а.с. 126-147).
За відомостями ОСОБА_3 перевірки, кредиторська заборгованість по розрахунку з ТОВ «ТД «Дніпропетровський машинобудівний завод» станом на 31.05.2017 року відсутня, протягом квітня було перераховано оплату в розмірі 236350,66 грн., травня 2017 року було перераховано оплату в розмірі 528711,71 грн.
Доказів такого перерахування матеріали справи не містять.
Окрім цього, Товариство в особі Директора ОСОБА_4 уклало з ТОВ «МЕТАЛ ІМПУЛЬС ЛТД» в особі Директора ОСОБА_5 договір поставки від 01.03.2017 № 170301, відповідно до якого Товариство придбало пластини, державки, фрези монолітні, оправки, патрони фрезерувальні, свердла з мех.. кріпленням, фрези твердих сплавів, цанги, цангови патрони. Пунктом 3 договору визначено, що поставка товару здійснюється за рахунок і транспортом Покупця, шляхом доставки його зі складу Продавця. Оплата за товар здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника (п.5 договору).
На підтвердження виконання умов договору позивачем долучено до матеріалів справи специфікації, рахунки на оплату, видаткові накладні (т.1, а.с. 115-123).
Вказана обставина позивачем не спростована, доказів такого перерахування матеріали справи не містять.
Також, Товариство в особі Директора ОСОБА_4 уклало з ТОВ «ГЕРМЕС ТОРГ ІМПОРТ» в особі Директора ОСОБА_3 договір поставки від 01.02.2017 р. № 01022017, відповідно до якого Товариство придбало пластини тв. спл., штревелі, фрези монолітні, оправки, фрези твердих сплавів та ін. Пунктом 3 договору визначено, що поставка товару здійснюється за рахунок і транспортом Покупця, шляхом доставки його зі складу Продавця. Оплата за товар здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника (п.5 договору).
На підтвердження виконання умов договору позивачем долучено до матеріалів справи специфікації, рахунки-фактури, видаткові накладні (т.1, а.с. 107-112).
За відомостями ОСОБА_3 перевірки, кредиторська заборгованість по розрахунку з ТОВ «ГЕРМЕС ТОРГ ІМПОРТ» відсутня, протягом березня 2017 року було перераховано оплату в розмірі 158026,81 грн.
Доказів такого перерахування матеріали справи не містять.
Крім того, Товариство в особі Директора ОСОБА_4 уклало з ТОВ «ВЕСТЕРН ПЛЮС» договір поставки від 19.05.2017 р. № 19052017, відповідно до якого Товариство придбало пластини тв. спл., фрези монолітні, фрези твердих сплавів та ін. Пунктом 3 договору визначено, що поставка товару здійснюється за рахунок і транспортом Покупця. Оплата за товар здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника (п.5 договору).
На підтвердження виконання умов договору позивачем долучено до матеріалів справи специфікацію, рахунки на оплату (т.1, а.с. 102-104).
Такі обставини не можуть залишитися неврахованим судом, оскільки ознаки фіктивного підприємства несумісні з легальною підприємницькою діяльністю, навіть за формального підтвердження її первинними документами.
Зазначене вище, на думку суду, дає підстави для висновку про те, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані контрагентом від імені особи, яка заперечує свою участь у створенні та діяльності контрагента платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.
Вказана правова позиція узгоджується із постановою Верховного Суду України №21-170а16 від 22.03.2016р.
Таким чином, суд погоджується з висновком податкового органу про те, що Товариство здійснювало безтоварні операції по господарським відносинам з ТОВ «ГЕРМЕС ТОРГ ІМПОРТ», ТОВ «МЕТАЛ ІМПУЛЬС ЛТД», а також з ТОВ «ТД «Дніпропетровський машинобудівний завод», ТОВ «ВЕСТЕРН ПЛЮС», ТОВ «ХОРАС ГРУП», які в дійсності не придбавалися, а лише полягали у документальному їх оформленні (шляхом складання договорів, специфікацій) видаткових накладних та інших документів з метою ухилення від сплати податків та обовязкових платежів.
Доводи позивача, наведені в адміністративному позові не спростовують самого факту встановлених порушень та не є підставою для скасування податкового повідомлення-рішення. Належних доказів на підтвердження обставин, що обґрунтовують вимоги позивача до суду не надано.
Враховуючи наведене, суд зазначає, що надані до перевірки позивачем документи не є достовірними доказами факту одержання товарів, адже сам факт наявності у позивача видаткових накладних не є безумовним доказом реальності господарських операцій між позивачем і його контрагентами, тоді як для податкового обліку значення має саме факт поставки товарів тим виконавцем (постачальником), який вказаний в первинних документах, наданих платником податків на підтвердження податкового кредиту.
Разом з тим суд зауважує, що однією із судових доктрин, виділених на сьогоднішній день національним законодавством та судовою практикою Верховного Суду є доктрина реальності господарської операції.
Суть вказаної доктрини полягає в тому, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері.
Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції, кореспондується з нормами Податкового кодексу України.
При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.
Презумпція дійсності, притаманна цивільним правочинам, не може бути автоматично поширена на реальність господарських операцій.
Слід зазначити, що до загальновизнаних у світі дієвих механізмів, завдяки яким здійснюється аналіз господарських угод, виявлення та класифікація протиправних схем та методик незаконного ухилення від сплати податків відносяться спеціальні судові доктрини.
Щодо правочинів між позивачем та його контрагентом, доречним є застосування доктрини «Ділова мета» (business purpose) та «Реальність господарської операції».
Суть доктрини полягає в тому, що діяльність платника податків не ставиться під сумнів, якщо у неї є розумна ділова мета, крім мінімізації оподаткування. В іншому випадку, податкові наслідки переосмислюються у відповідності з економічною сутністю операцій та такий правочин визнається недійсним. При цьому обов'язок доказування розумного змісту покладається на учасників правочину (Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Halifax… від 21.02.2006р.№Сase C-255/02).
Враховуючи вищенаведене, вбачається проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди з контрагентами, які не виконували свої податкові зобов'язання, з метою штучного формування податкового кредиту, які не мають реального товарного характеру.
На момент розгляду справи, додаткових пояснень, документів, що спростовують вищевказані факти та доводять реальність вказаних господарських операцій позивачем не надано.
Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.
Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.
Враховуючи вищевказані норми законодавства, суд доходить висновку, що первинні документи, які складені субєктами господарської діяльності на операції що не відповідають сутності і не несуть доказовості відносно змісту здійсненної операції не є документами, які можуть бути підставою для відображення в облікових регістрах бухгалтерського та податкового обліку.
При цьому, є правильними доводи позивача про те, що несплата податку контрагентами платника податку, який скористався правом на податковий кредит, за наявності всіх документів, що підвереджують проведення операцій, не може мати наслідком негативні наслідки до останнього.
Проте, в розглянутому випадку, відображення в податковому обліку операцій із вказаним вище контрагентом свідчить про неправомірність проведення податкового обліку на підставі таких документів, оскільки не підтверджує реальність здійснення спірних операцій.
Відсутність належного підтвердження здійсненої господарської операції або її нездійснення із штучним складанням первинних документів свідчить про відсутність оподатковуваної операції та/або відсутність належних первинних документів, що не може мати наслідком внесення в податковий облік відомостей щодо здійснення таких операції, та, відповідно, отримання податкових переваг у вигляді податкового кредиту або валових витрат.
Окремою підставою для відсутності у платника податків права на отримання зазначених податкових переваг є відсутність необхідних первинних документів, що підтверджують здійснення операцій, недоліки таких документів, складання таких документів при фактичному нездійсненні заявлених операцій, відображення у первинних документах недостовірних даних або даних, які неможливо віднести до операцій, що перевіряються.
Також, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, правомірності формування податкового кредиту з податку на додану вартість суду необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-от: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення або виробництва, приміщень для зберігання товарів тощо, якщо такі умови необхідні для здійснення певної операції; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.
За викладених вище обставин та відповідних доказів, суд вважає, що відповідач при винесенні оскарженого податкового повідомлення-рішення від 29.08.2017 року № НОМЕР_1, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, правомірність своїх дій ним доведена. Вирішуючи позовні вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 29.08.2017 року № НОМЕР_2 суд керується таким.
Так, підставою для прийняття вищевказаного порушення та застосування до Товариства штрафної санкції у розмірі 26,4 грн. слугував висновок податкового органу про затримку позивачем реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної від 28.02.2017 № 34 на 15 і мене календарних днів на сума ПДВ 264.
Вказана обставина позивачем не спростовується, проте останній зазначає, що актом перевірки не допускається визначення виду і розміру штрафних санкцій за порушення граничного строку реєстрації податкових накладних
На переконання суду, така позицію позивача не відповідає фактичним обставинам справи з огляду на таке.
Відповідно до п. 120-1.1, ст. 120-1 Податкового кодексу України, порушення платниками податку на додану вартість граничних термінів реєстрації податкових накладних, що підлягають наданню покупцям - платникам податку на додану вартість, та розрахунків коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, встановлених статтею 201 цього Кодексу, ; тягнуть за собою накладення на платників податку на додану вартість, на яких відповідно до вимог статей 192 та 201 цього Кодексу покладено обов'язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі встановленому Податковим Кодексом України.
Суд зазначає, що в описовій частині акту перевірки (пункт 3.1.2.4) відповідачем викладено зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, а в висновку акту наведено про порушення Товариством п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України в частині порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, відповідальність за яке передбачено п.120 прим. 1.1 ст.120 прим.1 Податкового кодексу України.
При цьому, в висновку акту перевірки не зазначено виду і розміру штрафних (фінансових) санкцій за встановлені порушення.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що приймаючи податкове повідомлення-рішення від 29.08.2017 року № НОМЕР_2 відповідач діяв в межах наданих повноважень.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
На підставі викладеного, керуючись статтями 158-163 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод спеціального обладнання» - відмовити повністю.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі її апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд у десятиденний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя ОСОБА_7