Справа № 826/14996/17
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2018-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Шелест С.Б.,

при секретарі - Грабовській Т.О.,

за участю:

позивача: - ОСОБА_4

представника позивача: - ОСОБА_5

представника відповідача: - Соколюка М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданнні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2017 року позивач - ОСОБА_4 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13.10.2017 року № 388-17 про відмову у визнані громадянина Республіки Таджикістана ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, що потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Республіки Таджикістан ОСОБА_4 біженцем.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач - ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 388-17 від 13.10.2017 року є правомірним, адже позивачем не доведено в установленому порядку та належними доказами щодо необхідності надання останньому статусу біженця, умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб ,які потребують додаткового або тимчасового захисту» - відсутні.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції правомірним з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_4 є громадянином Таджикістану, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року в селі Саро Аштського району Согдійської області Республіки Таджикістан, за національністю - таджик, сповідує сунітський напрям ісламу, за словами позивача, що міститься в його справі, одружений на громадянці Таджикістану ОСОБА_11, а також перебуває в релігійному шлюбі з громадянкою Російської Федерації ОСОБА_10.

До України позивач прибув легально 06.02.2017 року, літаком через аеропорт Бориспіль прямим авіарейсом із Стамбулу.

Позивач звернувся до міграційного органу з заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 04.05.2017 року, в якій зазначив, що покинув країну походження через побоювання переслідувань, за його політичні переконання, оскільки з 1994 року він є членом єдиної опозиційної партії в країні - Партія Ісламського Відродження Таджикістану (ПІВТ). У протоколі співбесіди від 16.08.2017 року позивач висловив іншу думку і зазначив, що його переслідували в основному не через членство в партії, а через громадську діяльність, а саме через його публікації та критику влади.

За результатами розгляду особової справи громадянина Таджикістану ОСОБА_4 та поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Управлінням ДМС України в Київській області 25.08.2017 р. оформлено висновок із рекомендацією відмовити громадянину Таджикістану ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який підтримано рішенням Державної міграційної служби України № 388-17 від 13.10.2017 року, отже позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управлінням ДМС України в Київській області на адресу позивача відправлено повідомлення від 24.10.2017 року № 29 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

З 04 серпня 2011 року набрав чинності Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.11 р. N 3671-VI (надалі - Закон N 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10.12.1984 р. Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26.01.1987 р.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28.07.1951 р. та Протоколу до неї 1967 року визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 6 Закону N 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону N 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 р. № 1629-ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що, в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Так, як встановлено вище, підставою для відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували положення статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - відсутні.

Так, із заяви позивача та додаткових поясненнях вбачається, що ОСОБА_4 не вбачає можливим повернення до країни походження, у зв'язку з побоюванням переслідування за політичні переконання та за публікацію на своєму сайті та у фейсбуці статей про переслідування лідерів ПІВТ, а також навів витяги зі своїх статей. Крім того позивач зауважив, що він отримав інформацію про порушення щодо нього кримінальної справи за ч. 3 ст. 307 Кримінального кодексу Таджикістану та отримав фото з інформацією про його розшук в Таджикістані. Відтак, в разі його спроби покинути Україну він був би затриманий та екстрадований до Таджикістану, де на нього чекало політичне переслідування та катування.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що жодних доказів на підтвердження факту переслідування або отримання погроз з боку органів влади Таджикістану саме щодо позивача, останній не надавав ані суду першої, ані апеляційної інстанції. Крім того, порушення кримінального провадження і оголошення в розшук не передбачає в будь-якому випадку як наслідок катування особи.

При цьому, як вірно зауважено судом першої інстанції, з матеріалів особової справи позивача вбачається, зокрема з власних свідчень, що в Таджикістані він займався авіа-бізнесом, був директором компаній «Рашод», «Континент-Сервіс», «Мєхан». 05.05.2015 року покинув країну походження і через свій бізнес їздив до Російської Федерації, там знаходився близько місяця, потім вилетів до ОАЕ, там пробув близько трьох місяців. Оскільки в ОАЕ жити дуже дорого, позивач поїхав до Туреччини і перебував там з вересня 2015 року по лютий 2017 року. В цей же період вилітав на тиждень до Російської Федерації.

До України прибув 06.02.2017 року літаком в аеропорт Бориспіль. На запитання службової особи міграційного органу щодо того, чи їхав до України цілеспрямовано щоб отримати статус біженця, - відповів, що не планував отримувати статус біженця. Звернувся до міграційної служби у зв'язку з тим, що до Туреччини йому заборонили в'їзд, а хотів проживати легально.

Крім того, на запитання службової особи міграційного органу чи звертався позивач в інші країни за отримання статусу біженця, останній відповів: «А навіщо? Не було потреби…»

Відповідно до ч.22 ст.1 № 3671-VI передбачено, що третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_4 не звертався до органів влади Російської Федерації, ОАЄ, Туреччини з приводу отримання відповідного статусу.

Крім того, як вірно зауважив представник відповідача у своїх письмових запереченнях проти позову, до Управління ДМС України в Київській області заявник звернувся 04.05.2017 року, тобто аж через три місяці після прибуття в Україну, однак шукач захисту, який дійсно має побоювання стати жертвою переслідувань і змушений покинути країну громадянської належності якнайшвидше «…звертається за захистом у першій безпечній країні, а не змінює місце перебування кожний місяць, перевіряючи стан бізнесу».

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи заявника ґрунтуються виключно на суб'єктивних твердженнях останнього.

Крім того, як свідчать обставини справи, позивач перебуває у розшуку за вчинення на території Республіки Таджикістан кримінально караного злочину, передбаченого частиною третьою статті 307 Кримінального кодексу Таджикістану. Відтак, звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою без громадянства, може свідчити про намагання уникнення покарання.

Отже, з наведеного вбачається, що позивач звернувся не за захистом в Україні, а з метою легалізації та уникненням процедури екстрадиції шляхом процедури набуття захисту в Україні.

Згідно з «Керівництвом по процедурі і критеріям вивчення статусу біженця» УВКБ ООН від 1992 року, глава ІІ, п. 56, переслідування слід відрізняти від покарань за звичайні порушення закону відповідно до звичайного права. Особи, котрі втікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Біженець, це не особа, що переховується від покарання.

Таким чином, виходячи з аналізу обставин справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання Позивачу додаткового захисту в Україні, згідно з визначенням п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2017 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 311, 316, 321, 322, 325, 329, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2017 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Я.Б.Глущенко

С.Б. Шелест

Повний текст виготовлено 06 березня 2018 року.

Головуючий суддя Пилипенко О.Є.

Судді: Шелест С.Б.

Глущенко Я.Б.