Справа № 826/3809/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 березня 2018 року № 826/3809/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Головного управління ДКС, Апеляційного суду Дніпропетровської області про визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст 126 Конституції України та ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»; зобов'язання нарахувати та виплатити за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача в сумі 271150 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної судової адміністрації України, Головного управління ДКС, Апеляційного суду Дніпропетровської області області про визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст 126 Конституції України та ст.. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»; зобов'язання нарахувати та виплатити за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача в сумі 271150 грн.; звернення стягнення судового рішення до негайного виконання.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що скасування гарантованої виплати, вихідної допомоги, на думку позивача, є обмеженням його соціальних гарантій, передбачених Конституцією України та законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Представник Державної судової адміністрації України заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи, з яких вбачається, що позивачу не виплачено вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою при звільненні судді у відставку, оскільки станом на час прийняття рішення про звільнення позивача, норми ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» втратили чинність.

Відповідачі явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце судового вирішення справи.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС України (КАС України від 06.07.2005 №2747-IV у редакції, що діяла до 15.12.2017), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1515-VIII ОСОБА_1 звільнено з посади судді Апеляційного суду Дніпропетровської області, у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.09.2016 №156-к №102-к ОСОБА_1 звільнено з посади судді Апеляційного суду Дніпропетровської області відповідно до вказаної вище постанови.

27.12.2016 позивач звернулась до Апеляційного суду Дніпропетровської області та Державної судової адміністрації України з заявою про виплату їй вихідної допомоги відповідно до ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Листом від 20.01.2017 позивача повідомлено про відсутність правових підстав для виплати вихідної допомоги відповідно до ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Положенням п. 14 ст. 92 Конституції України визначено, що судоустрій, судочинство і статус суддів визначаються виключно законами України.

Статтею 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції чинній станом на 05.03.2014) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Разом з тим, в ч.1 ст.100 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції станом на 05.03.2014) зазначено, що суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених ч.5 ст.126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Зокрема, п.9 ч.5 ст.126 Конституції України визначено, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Відповідно до ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

В той же час, ч.1 ст.136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Отже, право на отримання вихідної допомоги відповідно до ч.1 ст.136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддя набував з моменту прийняття рішення про його звільнення у звязку з виходом у відставку.

Однак вказану норму було виключено на пп. 1 п. 28 Закону України від 27.03.2014 № 1166-VII, який набрав чинності 01.04.2014.

Крім того, Законом України від 12.02.2015 №192-VIIІ «Про забезпечення права на справедливий суд» було викладено у новій редакції Закон «Про судоустрій і статус суддів», нормами якого виплату вихідної допомоги судді при виході у відставку не передбачено.

Отже, положення пп. 1 п. 28 Закону України від 27.03.2014 № 1166-VII на неправомірність застосування якого до спірних правовідносин вказує позивач, втратили чинність з прийняттям Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIIІ та які були чинними станом на час звільнення позивача.

Статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 зазначено, що загальновизнаним принципом права закони та ніші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Крім того, питання щодо вихідної допомоги судді було предметом розгляду Конституційного Суду України. Так, у Рішенні від 19 листопада З року № 10-рп/2013 у справі за конституційним поданням Верховного суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «кінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Конституційний Суд України встановив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до основних конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, зв'язку з цим парламент повноважний установлювати вихідну визначати її розмір. Кошти, які отримують судді як вихідну одним із видів їхнього доходу, а тому законодавець може розглядати їх як об'єкт оподаткування, що узгоджується з вимогами частини ті 67 Основного Закону України (абзац шостий пункту 3.2 мотивувальної частини Рішення).

Враховуючи, що станом на час звільнення позивача, виплата вихідної допомоги судді при виході у відставку нормами чинного законодавства не передбачено, отже відмова відповідача виплатити позивачу відповідно до ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» вихідну допомогу відповідає згадуваним нормам законодавства.

Крім того, враховуючи, що листом від 20.01.2017 відповідачем за результатом вирішення заяви позивача відмовлено у виплаті згадуваної вихідної допомоги, отже відсутній факт бездіяльності відповідача щодо виплати позивачу вихідної допомоги, що вказує на необґрунтованість позову в частині визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою при звільненні судді у відставку.

Враховуючи, що відмова відповідача у виплаті позивачу вихідної допомоги судді при виході у відставку відповідно до ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» відповідає згадуваним нормам законодавства, отже як наслідок суд не вбачає підстав для зобов'язання відповідачів нарахувати та виплатити за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача в сумі 271150 грн.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Керуючись вимогами статей 77-78, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда