Справа № 826/18139/16
Суддя: Власенкова О.О.
Дата ухвалення: 2018-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 березня 2018 року № 826/18139/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Власенкової О.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

(далі - також позивач, ФОП ОСОБА_1.)

до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного

управління ДФС у м.Києві (далі - також відповідач,

ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м.Києві)

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-

рішення, податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м.Києві, в якому просить визнати протиправним та скасувати прийняте ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м.Києві податкове повідомлення-рішення від 26.04.2016 №1, податкову вимогу від 25.01.2017 №813-17 та рішення про опис майна у податкову заставу від 02.02.2017 №1580/26-50-17-26.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що звільнений від обов'язку нарахування сплати та подання податкової звітності із земельного податку, оскільки земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 не належить позивачу на праві власності чи користування, а відтак відсутні підстави для нарахування та сплати останнім плати за землю (земельного податку).

Відповідач позов не визнав, мотивуючи свою позицію тим, що позивач є платником земельного податку, не сплатив у визначений законодавством термін суму грошового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб, а тому спірне податкове повідомлення-рішення, податкова вимога та рішення про опис майна у податкову заставу є правомірними та не підлягають скасуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва платника єдиного податку від 31.05.2012 №400763 позивач з 2012 року перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного податку.

Відповідно до реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 23.11.2001 позивачеві на праві приватної власності належить нежитлове приміщення загальною 256,3 м.кв. за адресою: АДРЕСА_1. Про реєстрацію нерухомого майна зроблено запис у реєстрову книгу №Д 2п-203 за реєстровим №754-П. Належне позивачеві нежиле приміщення знаходиться у багатоквартирному житловому будинку.

З матеріалів справи вбачається, що Державною податковою інспекцію в Голосіївському районі ГУ ДФС у м.Києві 26.04.2016 прийнято податкове повідомлення-рішення №1, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з земельного податку з фізичних осіб у загальному розмірі 43 968,82 грн.

25.01.2017 ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м.Києві виставлено податкову вимогу №813-17, згідно з якою станом на 25.01.2017 сума податкового боргу із земельного податку ФОП ОСОБА_1 становить 43 968,82 грн.

02.02.2017 ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м.Києві прийнято рішення про опис майна у податкову заставу №1580/26-50-17-26.

Відповідно до статті 206 Податкового кодексу України використання землі є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України та згідно з п.287.8 статті 287 ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У частинах першій, другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За статтями 125 і 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яке підлягає оформленню відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, передбачено положення статті 377 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 378 цього Кодексу право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Зокрема, в розумінні зазначених норм обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правоможностей, як-от набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Відповідно до пункту 291.3 статті 291 Податкового кодексу України юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1 розділу XIV ПК та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно з пунктом 291.2 статті 291 Податкового кодексу України спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

У пункті 269.2 статті 269 Податкового кодексу України також передбачено, що суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Згідно з пп.4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності і земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених пунктом 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою звільнення від сплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Таким чином, у контексті вказаних правових норм Податкового кодексу України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що автоматично разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що у разі надання в оренду будівель, споруд або їх частин за договором оренди, одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також, яка прилягає до будівлі або споруди, тобто підприємницька діяльність наймодавців провадиться обов'язково за рахунок надання в оренду майна і земельної ділянки.

Вказана правова позиція відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 24.11.2015 у справі №826/14703/13-а; та позиції Вищого адміністративного суду України, викладеній в ухвалах від 30.11.2016 у справі №К/800/20479/14; від 02.11. 2016 у справі К/800/59325/13.

При цьому, не можуть бути прийняті до уваги доводи позивача про те, що він звільнений від сплати земельного податку, у зв'язку з тим, що він є суб'єктом господарювання на спрощеній системі оподаткування та використовує належні йому на праві власності земельні ділянки в господарській діяльності, оскільки, фактично, в господарській діяльності використовуються належні йому нежилі приміщення (будівлі), а не земельні ділянки.

Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 02.12.2015 у справі №21-3517а15, згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон №1952-IV).

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу і статтею 377 Цивільного кодексу України.

Цими нормами встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

За правилами пункту 286.1 статті 286 ПК підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

При цьому власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (пункт 287.8 статті 287 ПК).

Тобто, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Таким чином позовна вимога ФОП ОСОБА_1 щодо скасування податкового повідомлення-рішення від 26.04.2016 №1 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Водночас суд дійшов висновку про необхідність скасувати податкову вимогу від 28.09.2016 №19368-17 та рішення про опис майна у податкову заставу від 04.10.2016 № 843/26-58-17-02-18, які прийняті у зв'язку з наявністю у позивача податкового боргу та штрафних санкцій за несвоєчасну сплату земельного податку на підставі оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 26.04.2016 №1. Наведене обґрунтовується тим, що грошове зобов'язання за цим податковим повідомленням-рішенням є неузгодженим до набрання законної сили рішенням суду у цій справі щодо оскарження згаданого податкового повідомлення-рішення.

Відтак, податковий борг у позивача відсутній (підпункт 14.1.175 статті 14 ПК України).

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 378,00 грн., що підтверджується квитанцією від 16.11.2016 .

У зв'язку із частковим задоволенням позову понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню йому частково у розмірі 459,33 грн.

Керуючись статтями 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м.Києві від 25.01.2017 №813-17 та рішення про опис майна у податкову заставу від 02.02.2017 №1580/26-50-17-26.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Присудити на користь ФОП ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у розмірі 459,33 грн. (чотириста п'ятдесят дев'ять гривень 33 коп.) з бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м.Києві.

Рішення суду набирає законної сили у порядку та строки, встановлені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржене у порядку та строки, встановлені статтями 295-297 цього Кодексу.

Суддя О.О. Власенкова