Справа № 185/5639/17(2-а/185/331/17)
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 лютого 2018 рокусправа № 185/5639/17(2-а/185/331/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Білак С.В., суддів: Олефіренко Н.А. Шальєвої В.А. , секретар судового засідання - Лащенко Р.В., з участю позивача - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2017 року у справі справі №185/5639/17(2-а/185/331/17) (головуючий суддя у 1 інстанції - Головін В.О., постанова проголошена у залі судового засідання Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у м.Павлограді 11 грудня 2017 року, повний текст рішення суду складено 14 грудня 2017 року) за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, третя особа - Управління праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Управління праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради, в якому просила суд визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії та невиплати пенсії з 01 серпня 2016 року по 28 лютого 2017 року та зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату пенсії за віком за період з 01 серпня 2016 року по 28 лютого 2017 року.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є пенсіонером та отримує пенсію за віком, з вересня 2014 року перебуває на обліку в Павлоградському об'єднаному управлінні ПФУ Дніпропетровської області, є внутрішньо переміщеною особою. З 01 серпня 2016 року відповідач припинив виплачувати належну пенсію позивачу, у зв'язку з чим 12 березня 2017 року позивач звернулась із заявою про поновлення виплати пенсії, на що отримала відповідь, що виплату пенсії було поновлено лише з 01.03.2017 року на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 11 від 21.03.2017 року. Дії відповідача щодо невиплати їй пенсії вважає неправомірними та просить зобов'язати відповідача нарахувати та виплати їй пенсію за період з 01.08.2016 року по 28.02.2017 року.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Визнано неправомірними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії з 01 серпня 2016 року по 28 лютого 2017 року ОСОБА_2.

Зобов'язано відповідача здійснити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_2 за період з 01 серпня 2016 року по 28 лютого 20017 року.

Судові витрати компенсовано за рахунок Державного бюджету України.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незгоду з рішенням суду першої інстанції, просить скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що повторне призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі у разі їх припинення відповідно до пп.4 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особа за місцем їх фактичного проживання/перебування можливе лише через 6 місяців після такого припинення і виконання всіх процедур, необхідних для їх призначення, передбачених законодавством. Позивач порушує норми Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», оскільки за місцем фактичного перебування не проживає, про тривалу відсутність за місцем проживання не повідомляє, за відновленням виплати пенсії до управління не звертався. Отже, своє право на пенсійне забезпечення внутрішньо переміщена особа може реалізувати шляхом одержання у встановленому порядку довідки про взяття її на облік внутрішньо переміщеної особи.

19.02.2018 року на адресу суду надійшла заява про заміну відповідача, в якій зазначено, що згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців діяльність Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області припинено 31.01.2018 року, у зв'язку з реорганізацією шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, що свідчить про необхідність замінити відповідача у справі його правонаступником.

Розглянувши надану заяву та додані до суду документи, заслухавши думку позивача з приводу наданої до суду заяви, колегія суддів дійшла висновку про необхідність здійснення процесуального правонаступництва відповідно до ст.52 КАС України та замінити відповідача - Павлоградське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Позивач в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника управління, зазначив, що апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та судом апеляційної інстанції підтверджено, що ОСОБА_2 є внутрішньої переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 26.12.2014 року № НОМЕР_1, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 та у спірний період перебувала на обліку в Павлоградському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (правонаступником якого є Головне управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області) де отримувала пенсію за віком.

Згідно з довідкою № від 26.12.2014 року ОСОБА_2 постійно проживала за адресою АДРЕСА_3 і здійснила переміщенняч з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в Дніпропетровську область, АДРЕСА_4

З матеріалів справи вбачається, що позивач з вересня 2014 року перебувала на обліку в Павлоградському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України та отримувала пенсію за віком, з 01 серпня 2016 року відповідач припинив виплачувати належну їй пенсію.

Як вбачається з Протоколу №1 засідання комісії по розгляду питань щодо відновлення (відмови у відновленні) соціальних виплат внутрішньо переміщених особам від 13.07.2016 року та додатку 2 до протоколу №1 від 13.07.2017 року, позивачу було відмовлено у призначенні пенсії. Прое, наведений протокол не містить інформації щодо підстави припинення виплати пенсії, не відображає інформації щодо проведених обстежень матеріально-побутових умов сім'ї, наявних повідомлень про необхідність протягом трьох робочих днів з'явитися для проходження фізичної ідентифікації та повторного повідомлення направленого рекомендованим листом.

Відповідно до п.6 постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року «Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування» (далі Постанова № 365) за відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення або робочої групи робить відповідний запис в акті обстеження матеріально-побутових умов сім'ї і залишає внутрішньо переміщеній особі повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з'явитися до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення для проходження фізичної ідентифікації. Представник робочої групи протягом одного робочого дня передає акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї відповідному структурному підрозділу з питань соціального захисту населення. Відповідно до п.7 Постанови № 365 у разі коли внутрішньо переміщена особа протягом трьох робочих днів не з'явилася до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, такий підрозділ надсилає їй рекомендованим листом повторне повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з'явитися для проходження фізичної ідентифікації.

Водночас структурний підрозділ з питань соціального захисту населення робить запит до Держприкордонслужби щодо виїзду внутрішньо переміщеної особи за кордон, на тимчасово окуповану територію України або до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до п.8 Постанови № 365Держприкордонслужба протягом п'яти робочих днів безоплатно подає структурному підрозділу з питань соціального захисту населення на його запит інформацію про виїзд внутрішньо переміщеної особи за кордон, на тимчасово окуповану територію України або до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, із зазначенням кількості днів такої відсутності протягом 90 днів, які передують даті подання відповідного запиту.

Докази щодо виїзду позивача до тимчасово окупованої території України або за межі України відповідачем та третьою особою до суду не надані.

Крім того, з Протоколу засідання Комісії по розгляду питань щодо призначення (відновлення) або про відмову у призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати внутрішньо переміщеним особам № 11 від 21.03.2017 року та додатку № 2 до протоколу вбачається, що перевірками підтверджено фактично місце проживання та відновлено виплату пенсії в т.ч. ОСОБА_2. З якої дати повинна бути відновлена виплати пенсії в протоколі не визначено.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з ст.49 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму,встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Стаття 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно з частиною 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсії виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема, в інших випадках, передбачених ч.1 ст.49 цього Закону.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Приписами ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

(положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009)

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Як встановлено з матеріалів справи, виплату пенсії позивачу припинено за результатами обміну інформацією щодо переміщених осіб у зв'язку з не підтвердженням фактичного місця проживання.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках передбачених законом.

Між тим, відповідач не вказав, яка з обставин, визначених наведено нормою Закону стала підставою для припинення позивачу виплати пенсії.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 року №1706-VІІ, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що довідка видана ОСОБА_2 від 26.12.2014 року № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, термін дії довідки продовжено до 31.12.2054 року.

Згідно з ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відсутність позивача за місцем проживання, яке не доведено відповідачем та третьою особою, та не надано ні яких доказів стосовно не знаходження за адресою проживання, не може позбавляти її права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-1V «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

З матеріалів справи встановлено, що припинення виплати пенсії позивачу було пов'язано з не підтвердженням фактичного місця проживання позивача, як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення АТО.

Відповідно до частини 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

В 2015-2016 роках Державним бюджетом України передбачено асигнування на відповідні соціальні виплати в межах всієї території України, в тому числі Донецької і Луганської області.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції станом на дату прийняття рішення судом першої інстанції, пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправних дій відповідача щодо припинення виплати пенсії та зобов'язання відповідача відновити виплату пенсії з дня припинення, а саме з 1 серпня 2016 року по 28.02.2017 року підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» орган, що здійснює соціальні виплати та структурний підрозділ з питань соціального захисту населення, на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених районними, районними у м.Києві і Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад, призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи, та здійснює повернення сум недоотриманих соціальних виплат за минулий період відповідно до законодавства.

Згідно з приписами ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтвердили правомірність його дій щодо відмови у виплаті позивачу пенсії за період з 01.08.2016 року по 28.02.2017 року, а тому колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції в частині строків звернення до суду з позовними вимогами відповідачем не оскаржується, а тому в цій частині воно не переглядається та залишається без змін.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2017 року у справі №185/5639/17(2-а/185/331/17) - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови складені в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 27 лютого 2018 року, в повному обсязі постанова складена 06 березня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С.В. Білак

Судді Н.А.Олефіренко

В.А.Шальєва