Справа № 813/4281/17
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2018-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
№813/4281/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сподарик Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Телиці О.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.03.2017 року за №, -

В С Т А Н О В И В:

23 листопада 2017 року на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.03.2017 року №.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у 2013 році (період, за який визначено грошове зобовязання) фізична особа-підприємець ОСОБА_3 перебував на спрощеній системі оподаткування, податок з доходів фізичних осіб сплачував у складі єдиного податку та не був зобовязаний подавати річну податкову декларацію. Також, позивач вважає, що при визначенні грошового зобовязання по податку з доходів фізичних осіб за 2013 рік, контролюючим органом було пропущено строк давності, передбачений п.102.1 ст.1023 ПК України. Окрім того, на думку позивача, працівники Буської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області не вправі були проводити перевірку, оскільки відповідно до законодавства з 01.01.2017 року не передбачено права проведення податковими інспекціями документальних та фактичних перевірок платників податків.

Тож, ОСОБА_3 вважає, що прийняте Головним управлінням ДФС у Львівській області податкове повідомлення-рішення від 22.03.2017 року за № є протиправним і підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 30.11.2017 року у даній адміністративній справі було відкрито провадження.

На заперечення позовних вимог відповідачем було подано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач обґрунтовує законність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, а його позиція полягає в наступному.

Відповідач зазначає, що за результатами перевірки позивача контролюючим органом було встановлено порушення дотримання встановленого порядку подання (у випадках коли згідно з нормами Кодексу таке подання є обовязковим) до органів ДФС податкових декларацій та встановлено, що фізичною особою - платником податку ОСОБА_3 за 2013 рік податкові декларації до Бродівського відділення Буської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області не надавалися, чим допущено порушення п.176 (б, в) ст.176, п.179.1 ст.179 Податкового кодексу України, фізичною особою - платником податку ОСОБА_3 не забезпечено зберігання документів, повязаних з обчисленням та сплатою податку з доходів фізичних осіб та не предявлено для перевірки документи і відомості, повязані з виникненням доходу в 2013 року від реалізації рухомого майна.

Перевіркою достовірності відображених в додатку 2 до податкової декларації відомостей щодо здійснення фізичною особою платником податку операцій з продажу (обміну) обєктів рухомого майна встановлено: в результаті порушення п.167.2 п.167, п.173.1, п.173.2, п.173.8 ст.173 Податкового кодексу України занижено суму податку з доходів фізичних осіб, яка підлягає нарахуванню та сплаті до бюджету за 2013 рік в сумі 24702,50 грн.

Перевіркою правильності визначення загального річного оподатковуваного доходу фізичної особи - платника податку, відображеного в податкових деклараціях, встановлено: декларації про майновий стан і доходи за 2013 року в податкову інспекцію не надавались. З 01 квітня 2014 року по 31 грудня 2015 року позивач перебував на загальній системі оподаткування та звітував до органів ДФС про відсутність господарської діяльності, подаючи нульові декларації.

Так, перевіркою встановлено, що громадянином ОСОБА_3 в 2013 році обєкти рухомого майна продавалися за посередництвом юридичних осіб (не комісіонерів), шляхом отримання довідок-рахунків (без нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу рухомого майна).

Враховуючи вищевикладене, на думку відповідача, фізична особа ОСОБА_3, при здійсненні продажу власного рухомого майна за посередництвом юридичної особи (не комісіонера), мав самостійно нарахувати та сплатити податок з доходів фізичних осіб (5% від вартості реалізованого рухомого майна, зазначеного в довідці-рахунку) через банківські установи до бюджету за своєю податковою адресою.

Як наслідок, платником податків ОСОБА_3 не нараховано та не перераховано податок з доходів фізичних осіб за період, що перевірявся, на суму 24702,50 грн., чим порушено п.167.2 ст.167, п.п.168.4.5 п. 168.4 ст.168 Податкового кодексу України. Указане в свою чергу свідчить про порушення податкового законодавства, а тому спірне податкове повідомлення-рішення є таким, що прийняте у відповідності до чинного законодавства України і підстав для його скасування не вбачається.

У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача проти позову заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві та просив суд у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як підтверджується матеріалами справи, в період із 15.02.2017 року по 21.02.2017 року ГУ ДФС у Львівській області було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку з доходів фізичних осіб ОСОБА_3 за період з 01.01.2013 року по 31.12.2015 року.

За результатами проведеної перевірки відповідачем було складено акт від 27.02.2017 року №164/13-00-13-04/НОМЕР_1, у якому зафіксовано, зокрема, порушення ОСОБА_3 п.167.2 п.167, п.173.1, п.173.2, п.173.8 ст.173 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму податку з доходів фізичних осіб, яка підлягає нарахуванню та сплаті до бюджету за 2013 рік в розмірі 24702,50 грн.

Як випливає зі змісту акту від 27.02.2017 року №164/13-00-13-04/НОМЕР_1, перевіряючими було встановлено, що фізичною особою - платником податків ОСОБА_3 в 2013 році, відповідно до довідок-рахунків, було реалізовано 15 транспортних засобів. Транспортні засоби фізичною особою платником податків ввозилися в Україну, як вантажний транспорт (товарної позиції 8704). Надалі ці транспорті засоби переобладнувалися в легкові пасажирські, з подальшим документальним оформленням та реалізацією в Україні вже як пасажирського. Позивачем в 2013 році транспортні засоби відчужувалися, шляхом отримання довідок-рахунків, в яких зазначено вартість реалізованих транспортних засобів. А тому, дохід від продажу обєктів рухомого майна в даному випадку визначається виходячи з вартості транспортних засобів, зазначених в довідках-рахунках. Згадані транспортні засоби продавалися за посередництвом юридичних осіб (не комісіонерів), шляхом отримання довідок-рахунків (без нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Враховуючи вищевикладене, на думку контролюючого органу, фізична особа ОСОБА_3, при здійсненні продажу власного рухомого майна за посередництвом юридичної особи (не комісіонера), мав самостійно нарахувати та сплатити податок з доходів фізичних осіб (5% від вартості реалізованого рухомого майна, зазначеного в довідці-рахунку) через банківські установи до бюджету за своєю податковою адресою.

Згідно інформації, отриманої від центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування Бродівського району ГУ МВСУ у Львівській області всі реалізовані ОСОБА_3 автомобілі перебували у його власності. Покупцями транспортних засобів, реалізованих в 2013 році позивачем, виступали фізичні особи - громадяни. Якщо покупець автомобіля - звичайна фізична особа, то саме продавець повинен самостійно обчислити, перерахувати податок до бюджету та задекларувати отриманий дохід в декларації про майновий стан і доходи.

Таким чином, йдеться в акті перевірки, в порушення п.173.1-п.173.4 ст.173, п.173.8 ст.173, п.179.1 ст.179 Податкового кодексу України, ОСОБА_3 не визначено та не задекларовано в декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік отриманий дохід від продажу власного рухомого майна у сумі 494050,00 грн.

На підставі вказаного вище акту від 27.02.2017 року №164/13-00-13-04/НОМЕР_1, ГУ ДФС у Львівській області було винесено податкове повідомлення-рішення від 22.03.2017 року за № щодо збільшення суми грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на суму 30877,75 грн. (+ 24702,50 грн. податкового зобовязання, 6175,25 грн. штрафних (фінансових) санкцій).

Не погоджуючись із рішенням ГУ ДФС у Львівській області, позивачем було заявлено означений позов.

Оцінюючи встановлені обставини та доводи сторін, суд керувався наступними положеннями чинного законодавства.

Порядок оподаткування операцій з продажу або обміну рухомого майна визначено ст.173 Податкового кодексу України (надалі по тексту - ПК України), з урахуванням змін внесених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення оподаткування при відчуженні транспортних засобів» від 02 жовтня 2012 року №5413-V1.

Згідно з п.173.1 ст.173 ПК України, дохід платника податку від продажу (обміну) обєкта рухомого майна протягом звітного податкового року оподатковується за ставкою, визначеною в п.167.2 ст.167 ПК України, тобто 5% від розміру отриманого доходу.

Відповідно до п.173.3 ст.173 ПК України, у разі якщо обєкт рухомого майна продається (обмінюється) за посередництвом юридичної особи (її філії, відділення, іншого відокремленого підрозділу) або представництва нерезидента чи фізичної особи - підприємця, такий посередник виконує функції податкового агента стосовно подання до контролюючого органу інформації про суму доходу та суму сплаченого до бюджету податку в порядку та строки, встановлені для податкового розрахунку, а платник податку під час укладення договору зобовязаний самостійно сплатити до бюджет подачок з доходу від операцій з продажу (обміну) обєктів рухомого майна.

Згідно із підп.168.4.5 п.168.4 ст.168 ПК України, у разі нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу майна фізична особа, яка є відповідальною згідно з вимогами розділу IV ПК України за нарахування та утримання податку, сплачує (перераховує) його за своєю податковою адресою до відповідного бюджету.

Судом встановлено, що згідно з даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) з 12.02.2007 року зареєстрований як субєкт господарювання фізичною особою - підприємцем, основним видом діяльності якого є: торгівля автомобілями та легковими транспортними засобами (КВЕД 45.11).

Як вбачається з довідки Бродівського відділення Буської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області від 23.01.2018 року за №20/10, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 в період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року перебував на спрощеній системі оподаткування єдиний податок ІІ група.

Поряд з цим, представником позивача в судовому засіданні долучено до матеріалів справи податкову декларацію платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за 2013 рік, яка зареєстрована у Бродівському відділенні Буської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області 23.01.2014 року за вх.№.

Так, представник позивача зазначив, що сума доходу фізичної особи - підприємця, отриманого від продажу у 2013 році транспортних засобів, в розмірі 494050,00 грн. увійшла до загального річного оподаткованого доходу платника податків, який перебував на спрощеній системі оподаткування та сплачував єдиний податок.

При цьому, представник позивача звернув увагу на те, що сукупний річний дохід фізичної особи - підприємця не перевищував встановлений законом розмір доходу, який дозволяє особі перебувати на спрощеній системі оподаткування, зокрема, бути платником єдиного податку ІІ групи.

В той же час, в матеріалах справи наявна податкова декларація про майновий стан і доходи ОСОБА_3 за 2013 рік, яка зареєстрована у Бродівському відділенні Буської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області 14.04.2014 року за вх.№, та яка подавалась ним як фізичною особою, а не фізичною особою - підприємцем.

Судом встановлено, що під час проведення перевірки вищенаведені податкові декларації відповідачем не були взяті до уваги, також не перевірялись зазначені в них дані, означені декларації взагалі не знайшли свого відображення в акті перевірки.

Більше того, вищенаведені обставини спростовують висновки відповідача в акті перевірки про те, що позивач за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року декларації про майновий стан і доходи в податкову інспекцію не подавав.

Відповідно до п.2 і п.8 ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

За таких обставин, суд вважає, що висновки контролюючого органу про заниження суми податку з доходів фізичних осіб, яка підлягає нарахуванню та сплаті до бюджету за 2013 рік в сумі 24702,50 грн., не відповідають вищенаведеним критеріям обґрунтованості та пропорційності.

Інші доводи позовної заяви не беруться судом до уваги, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та жодним чином не впливають на обставини правомірності прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

У відповідності до ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується також із практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, в п.110 рішення у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Відповідач, як субєкт владних повноважень не надав до суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його висновки та заперечення, та ним не було спростовано доводів позивача.

При цьому, суд також відзначає, що в контексті податкових спорів встановлення обовязку сплатити податок/позбавлення права отримати податкову вигоду (податковий кредит чи бюджетне відшкодування ПДВ) розглядається як позбавлення власності. Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (п.49) Суд вказав, що збільшення податковим органом зобовязання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, і таке втручання за Конвенцією може бути визнано тільки, якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Також і в п.53 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії», п.23 рішення у справі «Бізнес ОСОБА_4» проти Болгарії» Суд відзначив, що позбавлення власності повинно здійснюватися лише на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У даному ж випадку, зважаючи на відсутність належного доведення фактів дійсного порушення позивачем податкового законодавства, слід прийти до висновку, що втручання в його майнові права та позбавлення права на податкові вигоди було безпідставним.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, аналізуючи чинне законодавство та обставини справи, суд приходить до висновку, що субєкт владних повноважень, прийнявши оскаржуване податкове повідомлення-рішення, не дотримався принципу верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, вимог чинного податкового законодавства України та передбачених ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України принципів.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасування податкове повідомлення рішення Головного управління ДФС у Львівській області № від 22.03.2017 року.

Присудити на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у сумі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп., за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Львівській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або за умови розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сподарик Н.І.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 07 березня 2018 року.