Справа № 826/17011/16
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2018-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 лютого 2018 року № 826/17011/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В., розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доДержавного виконавця ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Малівської Наталії Іванівни
прозобов'язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом до Державного виконавця ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Малівської Наталії Іванівни (далі - Державний виконавець, відповідач) про:

- зобов'язання Державного виконавця ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Малівської Наталії Іванівни зняти два арешти з квартири АДРЕСА_1, які 25.08.2016 року нею накладені.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.11.2016 року суддею Качур І.А. відкрито провадження у справі № 826/17011/16 та призначено справу до судового розгляду на 31 січня 2017 року.

31 січня 2017 року у судовому засіданні на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України ухвалено про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до Розпорядження Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2017р. №6400 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» та згідно з п. 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010р. №30 (у редакції рішення Ради суддів України від 02.04.2015р. №25), адміністративну справу №826/17011/16 повторно розподілено на суддю Амельохіна В.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2017 року суддею Амельохіним В.В. справу № 826/17011/16 прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем постановою від 23.08.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, порушені права позивача, як Іпотекодержателя відповідно до умов договору Іпотеки від 22.12.2009 року, а саме шляхом накладення арешту в частині квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 (Іпотекодавцю).

У судовому засіданні, призначеному на 05.02.2018 року, представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Державний виконавець ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Малівської Наталії Іванівни в судове засідання не з'явився, заперечень на позовну заяву (відзиву на позов) до суду не надав. Натомість відповідачем на виконання судового запиту від 30.01.2018 року подано до суду копію матеріалів виконавчого провадження № 51159026.

05.02.2018 року у судовому засіданні ухвалено про продовження розгляду справи у порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання.

Розглянувши подані документи та матеріали, враховуючи пояснення представників сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

22.12.2009 року між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_4 (Позичальник) укладено Договір позики, за умовами якого Позикодавець передав у власність Позичальникові строком до 22 червня 2010 року грошові кошти в розмірі 1 495 805, 00 грн., що за середнім курсом продажу Євро приватним особам комерційними банками міста Києва складає 130 070, 00 Євро. Договір є безвідсотковим. В разі зміну курсу валют сума повернення повинна рівнятися в гривні, еквівалентній 130 070, 00 Євро.

22.12.2009 року між ОСОБА_1 (Іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (Іпотекодавець) укладено Договір Іпотеки в забезпечення виконання зобов'язання, що виникло в Іпотекодавця на підставі договору позики, посвідченого 22 грудня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., за реєстровим № 1471 (надалі Основний договір), на суму 1 495 805, 00 грн., що за середнім курсом продажу Євро приватним особам комерційними банками міста Києва складає 130 070, 00 Євро, з обумовленим в Основному договорі строком повернення боргу до двадцять другого червня дві тисячі десятого року.

22.12.2009 року між цими ж сторонами укладено Договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, за умовами якого сторони домовилися, що Іпотекодержатель, у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавецем зобов'язань за Основним договором, має право продати від свого імені в порядку, передбаченому діючим законодавством: квартиру АДРЕСА_1.

Вищевказана квартира належить Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 05 вересня 2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим №3764, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів за № 813564, номер витягу 1710011, виданий 09 листопада 2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М., зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 14 листопада 2005 року, записаний у реєстрову книгу № 416-161 за реєстровим №44340.

22.06.2010 року між вказаними сторонами укладено Договір про внесення змін та доповнень до Договору Іпотеки від 22.12.2009 року, відповідно до якого в п. 1.1 вказаного Договору, строк повернення боргу продовжено до 22.12.2010 року.

В подальшому, як зазначає позивача, йому стало відомо, що 25.08.2016 року державний виконавець ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Малійська Н.І. наклав два однакові арешти на квартиру АДРЕСА_1, чим суттєво порушив його права, як Іпотекодержателя за договором іпотеки від 22.12.2009 року, та що обумовило його на звернення до суду з даним позовом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV) (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Приписами ст. 1 Закону № 606-XIV визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (далі - державні виконавці).

У відповідності до ч. 1 ст. 6 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ст. 32 Закону № 606-XIV заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;4) інші заходи, передбачені рішенням.

Згідно з ст. 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 57 Закону № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом:

- винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах;

- винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї;

- винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

- проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Як встановлено з матеріалів виконавчого провадження № 51159026, державним виконавцем ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Малівською Н.І. 23 серпня 2016 року винесено постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, в рамках виконання виконавчого листа Дарницького районного суду м. Києва по справі № 753/9736/13 від 18.12.2013 року про стягнення з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, код ДРФО НОМЕР_1, на користь ОСОБА_8 що мешкає за адресою:АДРЕСА_2, код ДРФО НОМЕР_2, (р/р НОМЕР_3, в ПАТ КБ «Правекс-Банк», МФО 380838) суму боргу в розмірі 2 062 623 (два мільйони шістдесят дві тисячі шістсот двадцять три) гри. 94 коп.

Згідно вказаної постанови, арешт накладено на все майно, що належить боржнику, а саме ОСОБА_4.

В подальшому, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що міститься в матеріалах виконавчого провадження, 25.08.2016 року відповідачем внесено записи обтяження № 16060127 та № 16060346, тип обтяження - арешт всього нерухомого майна, а отже в тому числі і квартири АДРЕСА_1, що є предметом Договору іпотеки від 22.12.2009 року.

21.12.2016 року державним виконавцем на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) (в редакції на час вирішення вказаної справи) винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 вказаного Закону виконавче провадження припиняється, якщо, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частиною третьою ст. 37 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі припинення виконавчого провадження на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

У ч. 5 ст. 37 Закону № 1404-VIII зазначено, що припинення виконавчого провадження з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або припинення виконавчого провадження, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (ч. 2 ст. 40 Закону № 1404-VIII)

Отже, аналіз вказаних вище норм Закону свідчить про те, що, у зв'язку з відсутністю майна у боржника державним виконавцем виноситься постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, але вказаними нормами Закону не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав.

У той же час, суд при вирішенні вказаної справи виходить з наступного.

Як було зазначено вище, 23 серпня 2016 року в рамках виконавчого провадження № 51159026, постановою державного виконавця ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Малівською Н.І. накладено арешт на все майно ОСОБА_4, що є боржником у вказаному виконавчому провадженні, та Іпотекодавецем згідно Договору Іпотеки від 22.12.2009 року.

У той же час, суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-IV (далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частинами 6 і 7 статті 3 Закону № 898-IV У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Крім того, положеннями статті 572 Цивільного кодексу України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 статті 37 Закону № 898-IV визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу) (стаття 9 Закону № 898).

Згідно абзацу 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

Згідно з ст. 54 Закону № 606-XIV звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

У разі якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно, такий документ повертається стягувачу-заставодержателю в порядку, встановленому пунктом 8 частини першої статті 47 цього Закону.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі:

- виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів;

- якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Аналогічна позиція викладена в листі Верховного Суду України від 01.02.2015 р. Про аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна та ухвалі Вищого адміністративного суду України від 28.01.2016 року № К/800/49565/13.

Як вбачається з матеріалів справи, право застави (іпотеки) виникло (22.12.2009) до винесення Дарницьким районним судом м. Києва рішення про стягнення з Боржника (ОСОБА_4) коштів, тобто до 26.11.2013 року (дата набрання чинності рішення суду), а тому, підстави для звернення стягнення на заставлене (іпотечне) майно боржника на користь ОСОБА_8, який не є заставодержателем (Іпотекодержателем), у відповідача були відсутні.

У той же час, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (в редакції на час вирішення вказаної справи) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Враховуючи викладе вище, суд зазначає, що у Державного виконавця ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Малівської Наталії Іванівни були відсутні правові підстави для накладення арешту в частині квартири АДРЕСА_1, яка передана позивачу в іпотеку, оскільки вказані дії унеможливлюють реалізацію ОСОБА_1 першочергового права задоволення вимог до боржника за рахунок предмету іпотеки.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про задоволення позовних вимог повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві звільнити з-під арешту нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1, накладеного в рамках виконавчого провадження № 51159026 постановою від 23.08.2016 року.

3. Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 21 коп.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Амельохін