Справа № 826/11207/17
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2018-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Судді-доповідача - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Плутон груп» - адвоката Смирнової Катерини Анатоліївни на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Плутон груп» до Київської міської ради, Державного реєстратора Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» Каравай Надії Володимирівни, третя особа: Територіальне управління Державної судової адміністрації України у місті Києві про визнання протиправним та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

1) визнати нечинним рішення Київської міської ради №1316/3385 від 24.12.2009 в частині надання територіальному управлінню ДСА у м.Києві у постійне користування земельну ділянку площею 0,1073га, що знаходиться за адресою вул.Хорива, 17-А у м.Києві, на якій розташоване належне позивачу нерухоме майно, та яка входить до складу зазначеної у рішенні земельної ділянки площею 0,28 га;

2) визнати протиправним рішення Державного реєстратора Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» Каравай Надії Володимирівни №34570971 від 31.03.2017 щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право територіального управління Державної судової адміністрації м. Києва постійного користування земельною ділянкою площею 0,1073 га;

3) зобов'язати Державного реєстратора Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» Каравай Н.В. скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №19758714 від 31.03.2017.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що за позивачем 18.04.2016 зареєстровано право власності на нежитлові приміщення загальною площею 242,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Хорива, 17-а.

16 грудня 2016 року на підставі розробленого проекту землеустрою на замовлення позивача, Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві були здійснені формування та державна реєстрація земельної ділянки 0,1073га, що знаходиться за адресою вул.Хорива, 17-А у м.Києві та присвоєно кадастровий номер.

Однак, Державним реєстратором Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» Каравай Н.Ф. на підставі рішення №34570971 від 31.03.2017 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис №19758714, відповідно до якого право постійного користування земельною ділянкою площею 0,1073 га, зареєстровано за Територіальним управлінням Державної судової адміністрації у місті Києві.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року провадження у даній справі - закрито.

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справу та прийняти нову, якою направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зокрема, апелянт посилався на те, що судом першої інстанції не враховано, що позивач звернувся до суду з вимогою, в тому числі й до Київської міської ради щодо визнання частково нечинним рішення №1316/3385 від 24.12.2009, при цьому, вказаний відповідач є публічним органом, який здійснює владні управлінські функції. Крім того, оспорюване рішення відповідача, яке є ненормативним правовим актом, не було реалізоване та не вичерпало своєї дії.

У відзиві на апеляційну скаргу третьою особою - Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у місті Києві зазначено, що спір стосується земельної ділянки площею 0,28 га по вул. Хорива між будинками 21 та 15, яка була передана ТУ ДСА України у місті Києві на підставі рішення Київської міської ради 31316/3385.

Відтак, у відповідності до статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, тому даний спір підсудний господарському суду у порядку визначеному вказаним кодексом.

Крім того, позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки позивач не зазначає конкретної дати, коли йому стало відомо про рішення Київської міської ради №1316/3385 від 24.12.2009.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Закриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір виник з приводу здійснення позивачем своїх прав на земельну ділянку по вул.Хорива, 17-А у м.Києві та, порушення цих прав відповідачами, тому за суб'єктним складом сторін та сутністю спору дана справа підлягає розгляду господарськими судами у порядку, визначеному нормами Господарського процесуального кодексу України.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім, судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria2» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …».

Частиною першою ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Цю норму слід розуміти в системному зв'язку із частиною першою тієї самої статті, з якої випливає, що захист прав та інтересів юридичних та фізичних осіб шляхом оскарження до адміністративного суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень можливий лише у сфері публічно-правових відносин (частина друга ст. 2 КАС України).

Частиною першою статті 17 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до п.1 частини другої ст.17 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

У частині першій статті 3 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно абзацу 7 частини першої статті 3 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У випадку, якщо суб'єкт у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору у даній справі є вимоги позивача:

1) визнання нечинним рішення Київської міської ради №1316/3385 від 24.12.2009 в частині надання територіальному управлінню ДСА у м.Києві у постійне користування земельну ділянку площею 0,1073 га, що знаходиться за адресою вул.Хорива, 17-А у м.Києві, на якій розташоване належне позивачу нерухоме майно, та яка входить до складу зазначеної у рішенні земельної ділянки площею 0,28 га;

2) визнання протиправним рішення Державного реєстратора Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» Каравай Надії Володимирівни №34570971 від 31.03.2017 щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право територіального управління Державної судової адміністрації м. Києва постійного користування земельною ділянкою площею 0,1073 га;

3) зобов'язання Державного реєстратора Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» Каравай Н.В. скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №19758714 від 31.03.2017.

Згідно частини третьої статті 140 та частини першої статті 144 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України (далі - ЗК) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Реалізуючи право розпорядження земельною ділянкою, що перебувала у її власності, міська рада відповідно до статті 5 Земельного кодексу України має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими вона вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Тобто, при здійсненні повноважень власника землі відповідач є рівноправним суб'єктом земельних відносин, дії якого спрямовані на реалізацію права розпоряджатися землею.

Однак, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що суттю даного спору являється вирішення питання правомірності переходу права постійного користування земельної ділянки до третьої особи, з яким не погоджується позивач, що вказує на наявність спору про право.

Отже, відповідач в даному випадку владних управлінських функцій не здійснює і не виступає суб'єктом владних повноважень.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Враховуючи наведене, оскільки даний спір не є публічно-правовим, тому за суб'єктним складом сторін підлягає розгляду господарськими судами у порядку, визначеному нормами Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, не було порушено норми процесуального права.

З огляду на викладені обставини, за результатами розгляду апеляційної скарги, з урахуванням наведених норм права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанцій є законним та обгрунтованим, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними.

Згідно з частинами першою-третьою ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Плутон груп» - адвоката Смирнової Катерини Анатоліївни - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Н.М. Троян

Судді: Н.П. Бужак,

В.А. Твердохліб

Повний текст виготовлено: 06 березня 2018 року.

Головуючий суддя Троян Н.М.

Судді: Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.