Справа № 554/5706/17
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2018-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Струков О.М.

05 березня 2018 р. Справа № 554/5706/17
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Бенедик А.П.

суддів: Гуцала М.І. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання Багмет А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду у м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на постанову Октябрського районного суду м. Полтава (головуючий-суддя І інстанції: Струков О.М.) від 22.11.2017р. (повний текст рішення складено 22.11.2017р.) по справі № 554/5706/17

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_2 Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_2 Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення МВС України, щодо відмови нарахування одноразової грошової допомоги;

- визнати протиправним та скасувати рішення УМВС в Полтавській області щодо відмови нарахування одноразової грошової допомоги;

- зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення з питання виплати одноразової грошової допомоги позивачу у зв'язку з установленням інвалідності першої групи;

- зобов'язати УМВС України в Полтавській області виплатити позивачу за рахунок бюджетних асигнувань за зобов'язаннями УМВС України в Полтавській області різницю одноразової грошової допомоги в сумі 310866,4 грн. одноразову грошову допомогу у зв'язку з установленням інвалідності першої групи.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що з 1980 року розпочав службу в органах внутрішніх справ. 01.03.2000 року наказом № 18 о/с начальником УМВС України в Полтавській області він звільнений з органів внутрішніх справ за вислугою років. Відповідно до довідки МСЕК серії 10ААА № 172664 від 07.05.2014 року позивачу вперше встановлено II група інвалідності, захворювання пов'язане з проходженням служби в ОВС. На підставі встановленої групи інвалідності, відповідно до постанови Кабміну № 707 від 12.05.2007 року, 24.06.2014 року отримав одноразову грошову допомогу в розмірі 33633, 60 грн. Згідно довідки МСЕК серії АВ № 0188321 від 09.02.2016 року при повторному огляді встановлена І група інвалідності безстроково, захворювання пов'язане з проходженням служби в ОВС, із 100% втратою професійної працездатності. Судовим рішенням, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність МВС України щодо неприйняття у встановленому законодавством строк рішення щодо виплати одноразової грошової допомоги та зобовязано прийняти рішення з питання її виплати. У липні 2017 року позивач отримав лист від голови ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області №4/1674 від 05.07.2017 року, в якому було вказано про повернення ДФОП МВС України матеріалів без затвердження висновку через відповідність їх вимогам законодавства. Вважає, що чергова відмова є протиправною та необґрунтованою.

Постановою Октябрського районного суду м. Полтава від 22.11.2017 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерство внутрішніх справ України, викладене у листі №15/2-2280 від 27.06.2017 року, щодо відмови нарахування одноразової грошової допомоги позивачу.

Визнано протиправним та скасовано рішення ОСОБА_2 Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, викладене у листі № 4/1617 від 05.07.2017 року, щодо відмови нарахування одноразової грошової допомоги позивачу.

Зобов'язано Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення з питання виплати одноразової грошової допомоги позивачу, у зв'язку з установленням інвалідності першої групи.

Зобов'язано Управляння Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області виплатити позивачу, за рахунок бюджетних асигнувань, різницю між отриманою одноразовою грошовою допомогою у звязку із отриманням другої групи інвалідності та одноразовою грошовою допомогою у звязку із отриманням першої групи інвалідності в сумі 310 866 грн. 40 коп.

Не погодившись із судовим рішенням, МВС України подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що оскільки первинний огляд позивача на МСЕК відбувся у 2001 році, а повторний у 2014 році, що перевищує установлений Порядком №850 термін, то законних підстав для призначення позивачу грошової допомоги в більшому розмірі немає підстав, в звязку з чим, висновок відповідача про втрату позивачем права на нарахування та отримання такої допомоги є правомірними.

Позивач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивач та представник ОСОБА_2 МВС України в Полтавській області просили розглянути справу за їх відсутності.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що позивач з 1980 року по 01.03.2000 рік проходив службу в органах внутрішніх справ України та був звільнений на підставі наказу № 18 о/с за вислугою років.

17.04.2014 року позивачу встановлена ІІ група інвалідності через захворювання, пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ та 24.06.2014 року він отримав одноразову грошову допомогу в сумі 33633 грн. 60 коп.

24.01.2016 року встановлено І групу інвалідності безстроково із захворюванням, пов'язаним з проходженням служби в ОВС із 100% втратою професійної працездатності.

11.02.2016 року позивач подав до УМВС України в Полтавській області заяву (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги із повним пакетом документів, передбачених пунктом 7 Порядку, у зв'язку з повторним оглядом та отриманням І групи інвалідності, у зв'язку з захворюванням, пов'язаним з виконанням службових обов'язків.

ОСОБА_2 фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку УМВС України в Полтавській області від 29.03.2016р. за № 4/54248 повідомлено, що матеріали щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги повернуті ДФОП МВС України без затвердження через невідповідність п. 4 постанови КМУ № 850 від 21.10.2015 року.

Не погодившись з відмовою відповідача у призначенні одноразової грошової допомоги у зв'язку зі встановленням інвалідності, позивач звернувся до суду.

Постановою Октябрського районного суду м. Полтава від 16.12.2016р. по справі №554/9677/16-а, адміністративний позов частково задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність МВС України щодо неприйняття у встановлений законодавством строк рішення щодо виплати одноразової грошової допомоги позивачу.

Зобов'язано МВС України прийняти рішення з питання виплати одноразової грошової допомоги позивачу.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду набрало законної сили.

Листом УМВС України в Полтавській області від 05.07.2017 року №4/4/1674 повідомлено позивача, що листом від 27.06.2017 року №15/2-2280 Департамент фінансово-облікової політики МВС України повернув Ліквідаційній комісії УМВС України в Полтавській області без права на виплату матеріали позивача, через невідповідність п. 4 постанови КМУ № 850 від 21.10.2015 року.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями відповідачів, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Сторонами по справі не заперечувався факт, що позивач відноситься до категорії осіб яким передбачена виплата одноразової грошової допомоги.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі - Порядок № 850).

Згідно з п. 3 Порядку №850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Днем виникнення права на отримання грошової допомоги, є у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності, - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Пунктами 7 - 9 Порядку №850 передбачено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв'язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

Керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги.

МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Зі змісту рішення по справі №554/9677/16-а вбачається, що задовольняючи частково позовні вимоги та зобовязуючи МВС України прийняти рішення з питання виплати позивачу одноразової грошової допомоги, суд виходив з того, що жодного рішення щодо відмови у проведенні виплати одноразової грошової допомоги не приймалось, а тому дійшов висновку про необхідність зобовязання МВС України розглянути це звернення згідно з вимогами чинного законодавства України.

Згідно із ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч.2 ст.14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Положеннями ст. 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Колегія суддів зазначає, що Конституційний Суд України, розглядаючи справу N 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).

Відповідно ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов'язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Таким чином, у відповідності до зазначених правових норм, зокрема, Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, постанова Октябрського районного суду м. Полтава від 16.12.2016р. по справі №554/9677/16-а є обов'язковою до виконання на всій території України.

Як було встановлено під час розгляду справи, за наслідками повторного розгляду матеріалів щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги, МВС України не приймалось рішення про призначення або відмову у призначенні грошової допомоги. Матеріали були повернуті з тих самих підстав, що у попередньому листі, а саме невідповідність п. 4 постанови КМУ № 850 від 21.10.2015 року - з дати первинного огляду МСЕК пройшло більше 2 років.

Колегія суддів вважає неправомірними вказані посилання відповідача, оскільки відповідно до пункту 3.12 Інструкції про встановлення інвалідності, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України №561 від 05.09.2011 датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання (у відсотках) вважається день надходження до комісії документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Як вбачається з матеріалів справи з 17.04.2014 року ОСОБА_1 була встановлена ІІ група інвалідності через захворювання, пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, а з 24.01.2016 року встановлена І група інвалідності безстроково із захворюванням, пов'язаним з проходженням служби в ОВС із 100% втратою професійної працездатності.

За таких обставин, позивачу протягом двох років (приблизно 1 рік 9 місяців) після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності було встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу інвалідності, а отже він має право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі з урахуванням раніше виплаченої суми (пункт 4 Порядку № 850).

Інших підстав, які б на думку МВС України позбавляли позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, ані у листі від 27.06.2017 року №15/2-2280 року ані під час судового розгляду справи не наведено.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

На підставі викладеного, враховуючи, що постановою Октябрського районного суду м. Полтава від 16.12.2016р. по справі №554/9677/16-а вже було зобовязано МВС України прийняти рішення з питання виплати одноразової грошової допомоги, за наслідками чого матеріали були повернуті без виконання на підставі листа на тих саме підставах, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту порушених права позивача буде визнання вказаного рішення протиправним.

Разом з тим, обов'язковою ознакою як нормативно-правового, так і правового акта індивідуальної дії, є юридичний характер, тобто обов'язковість його приписів для відповідного суб'єкта /суб'єктів/, дотримання якого забезпечується правовими механізмами.

В ході розгляду справи встановлено, що пакет документів, поданий позивачем до УМВС України у Полтавській області направлявся останнім до МВС України. За таких обставин, УМВС України у Полтавській області при розгляді заяви про призначення одноразової грошової допомоги та направленні пакету документів до МВС України діяло виключно в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України.

Листом № 4/1617 від 05.07.2017 року УМВС України у Полтавській області лише повідомило позивача про наслідки розгляду МВС України матеріалів про призначення одноразової грошової допомоги. Жодних рішень, які б мали вплив на права та охоронювані законом інтереси позивача, УМВС України у Полтавській області не приймалось, оскільки компетенція УМВС України у Полтавській області в питанні призначення одноразової грошової допомоги згідно діючого законодавства обмежується складенням висновку та спрямуванням поданого заявником пакету документів до МВС України для прийняття рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення УМВС України в Полтавській області, викладене у листі № 4/1617 від 05.07.2017 року, щодо відмови нарахування одноразової грошової допомоги позивачу.

Відповідно до пункту 10, 11 Порядку № 850, грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття МВС рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС.

Виплата грошової допомоги проводиться шляхом перерахування органом внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, суми виплати на рахунок, відкритий особою, якій призначається грошова допомога, в установі банку або через касу органу внутрішніх справ.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що УМВС України в Полтавській області в даному випадку здійснює виплати одноразової грошової допомоги лише після отримання прийнятого МВС України рішення про її призначення.

В звязку з чим, позовні вимоги в частині зобовязання УМВС України в Полтавській області виплатити позивачу за рахунок бюджетних асигнувань за зобов'язаннями УМВС України в Полтавській області різницю одноразової грошової допомоги в сумі 310 866, 4 грн. одноразову грошову допомогу у зв'язку з установленням інвалідності першої групи є передчасними та задоволенню не підлягають.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об'єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі ОСОБА_3 проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Аскоп-Україна до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

На підставі викладеного, враховуючи, що постановою Октябрського районного суду м. Полтава від 16.12.2016р. по справі №554/9677/16-а вже було зобовязано МВС України прийняти рішення з питання виплати одноразової грошової допомоги, за наслідками чого матеріали повернуті без розгляду з тих саме підстав, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту порушених права позивача буде визнання вказаного рішення протиправним та зобовязання МВС України та УМВС України в Полтавській області вчинити дії щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги у звязку із встановленням інвалідності першої групи в порядку та розмірі визначеному Порядком №850.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова суду підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задовольнити частково.

Постанову Октябрського районного суду м. Полтава від 22.11.2017р. по справі №554/5706/17 скасувати.

Прийняти нову постанову, адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Міністерство внутрішніх справ України, викладене у листі №15/2-2280 від 27.06.2017 року, щодо повернення без права на виплату одноразової грошової допомоги матеріалів ОСОБА_1.

Зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України та ОСОБА_2 Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області вчинити дії щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у звязку із встановленням інвалідності першої групи в порядку та розмірі визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015р. № 850 Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_3
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_5
Постанова складена в повному обсязі 07.03.18 р.