Справа № 813/784/18
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2018-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/784/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брильовського Р.М. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправною відмови та зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, в якому просить:

- «забезпечити повний захист її конституційних прав (зокрема, визначених статтями 3, 8, 24 і 129-1 Конституції України) при розгляді даної справи та винесенні рішення, а також прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (визначених статтями 6, 13 і 14) та протоколами до неї. Для цього позивач просить використати всі передбачені чинним законодавством України повноваження суду в таких випадках, зокрема, приписи частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України щодо можливості виходу за межі позовних вимог для ефективного захисту прав і свобод людини, а також положення частини 2 статті 245 КАС України про можливість прийняття постанови, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина;

- визнати, що відмова відповідача, який є державним органом, відповідальним за примусове виконання судових рішень, відкрити виконавче провадження за заявою позивача, порушила її права: на відновлення порушеного права, визначеного частиною 1 статті 129-1 Конституції України і частиною 1 статті 6 Конвенції; на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, визначеного частиною 1 статті 13 Конвенції: на недопущення обмежень за ознаками майнового стану, визначеного частиною 2 статті 24 Конституції України і частиною 1 статті 14 Конвенції;

- зобов'язати відповідача відкрити виконавче провадження за виконавчим листом № 813/3694/14 від 30.11.2017.»

Позовні вимоги мотивовані протиправними діями відповідача щодо відмови у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом № 813/3694/14 від 30.11.2017. Зазначає, що відповідно до статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску у розмірі двох мінімальних заробітних плат з боржника юридичної особи. У звязку з чим позивач повідомила відповідача, що у позивача відсутні можливості сплатити авансовий внесок, оскільки позивач не працює та у неї відсутні доходи. Втім, на переконання позивача відповідач не врахував доводи викладені у заяві про відкриття виконавчого провадження, а лише формально послався на дискреційні повноваження, що базувалися виключно на положеннях статті 26 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач вважає, що відповідач відмовивши позивачу у відкритті виконавчого провадження порушив право позивача визначене статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої користування правами та свободами, визначеними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, в тому числі майнового стану.

5 березня 2018 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Відповідач зазначив, що статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску. Вказаною статтею також чітко визначено коло осіб, які звільняються від спати авансового внеску і цей перелік є вичерпним. Відповідач зазначає, що позивач не сплатив авансового внеску та не відноситься до осіб котрі звільненні від такої сплати, у звязку з чим на підставі пункту 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ було повернуто стягувану без прийняття до виконання. Водночас, відповідач вказує, що не заслуговують уваги посилання позивача на відсутність коштів для сплати авансового внеску, оскільки законодавством не передбачено такої підстави для звільнення від сплати авансового внеску, як відсутність коштів у стягувача для оплати такого внеску. Таким чином, відповідач вважає, що оскаржуване повідомлення про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання відповідає вимогам чинного законодавства, а відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб передбачений законом.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання позовної заяви.

27 лютого 2018 року ухвалою Львівського окружного адміністративного суду було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, підтвердженням чого є наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи наведене, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд всебічно і повно з'ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті встановив наступне.

30 листопада 2017 року Львівський окружний адміністративний суд видав ОСОБА_1 виконавчий лист № 813/3694/14.

2 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області із заявою про примусове виконання виконавчого листа № 813/3694/14 від 30.11.2017, яка була зареєстрована 5 березня 2018 року за вхідним № 626/021-2719.

7 лютого 2018 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_2 розглянуто заяву щодо примусового виконання виконавчого листа № 813/3694/14 від 30.11.2017 та прийнято повідомлення № 55716278/1400 про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання.

Підставою для винесення вказаного повідомлення стало те, що позивачем не надано підтвердження сплати авансового внеску.

Позивач, не погоджуючись із прийнятим рішенням, вважаючи його протиправним звернувся до суду із позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року N 1404-VIII (надалі - Закон N 1404-VIII).

Відповідно до ст. 1 названого Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями ст. 2 Закону N 1404-VIII визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов'язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об'єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону N 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч. 1 ст. 5 цього Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону N 1404-VIII реєстрація виконавчих документів, документів виконавчого провадження, фіксування виконавчих дій здійснюється в автоматизованій системі виконавчого провадження, порядок функціонування якої визначається Міністерством юстиції України..

Як встановлено судом, 2 лютого 2018 року позивач звернувся до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області із заявою про примусове виконання виконавчого документу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 названого Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

До заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (ч. 2 цієї статті).

Від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про:

- стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин;

- обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг;

- відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю фізичної особи;

- стягнення аліментів;

- відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Від сплати авансового внеску також звільняються державні органи, інваліди війни, інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп, громадяни, віднесені до категорій 1 та 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у разі їх звернення до органів державної виконавчої служби.

У разі виконання рішення Європейського суду з прав людини авансовий внесок не сплачується.

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується позивачем, позивач звернувшись до відповідача із заявою про примусове виконання виконавчого листа № 813/3694/14 від 30.11.2017 та не надав підтверджуючих документів про сплату авансового внеску.

Водночас, суд звертає увагу, що позивач не належить до кола осіб, які відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» звільняються від сплати авансового внеску.

Відповідно до п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону N 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим.

Зважаючи на те, що позивачем не було сплачено авансовий внесок при поданні заяви про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 813/3694/14 від 30.11.2017, суд дійшов висновку, що дії Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо відмови у відкритті виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 813/3694/14 від 30.11.2017 вчинені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Що стосується позовної вимоги зобов'язати відповідача відкрити виконавче провадження за виконавчим листом № 813/3694/14 від 30.11.2017 суд зазначає, що така не підлягає до задоволення, з огляду на те, що у випадку, коли суб'єкт владних повноважень наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин. Водночас у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, суд не може зобов'язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію.

Таким чином, вирішення вказаної вимоги належить до дискреційних функцій відповідача і його вирішенню передує вжиття заходів та прийняття певних управлінських рішень, які стосуються виконавчого провадження.

З огляду на положення Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Суд не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) відповідача поза межами перевірки за критеріями відповідності прийняття ним рішень (вчинення дій), передбаченими частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, підміняти його і перебирати на себе повноваження надані Конституцією України та Законами України органам державної виконавчої служби.

З огляду на вищенаведене суд не може зобов'язати орган державної виконавчої служби відкрити виконавче провадження за виконавчим листом № 813/3694/14 від 30.11.2017.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи із положень ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог, оцінивши докази, які є у справі, та пояснення сторін за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд приходить до висновку про не обґрунтованість позовних вимог та відсутності підстав для їх задоволення.

Відповідно до частини 5 статті 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Р.М. Брильовський