Справа № 761/4978/17
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 761/4978/17 Суддя (судді) першої інстанції: Малинников Олег Федорович
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Федотова І.В.,

суддів: Літвіної Н.М. та Сорочка Є.О.,

за участю секретаря Часник А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації на постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - відповідач) про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року адміністративний позов було задоволено.

Визнано дії відповідача щодо відмови позивачу в відновленні допомоги при народженні другої дитини неправомірними.

Зобов'язано відповідача вчинити дії, передбачені Порядком призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року щодо відновлення виплати позивачу допомоги при народженні другої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 01.08.2014 року по 31.12.2017 року.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Зокрема, зазначає, що позивач переїхала до м. Києва 24.06.2014 року. Але із заявою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи звернулась 23.11.2016 року. Щодо продовження виплати допомоги при народженні другої дитини вона звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської в місті Києві державної адміністрації 30.11.2016 року. Відповідачем було відмовлено у призначені ОСОБА_3 у продовженні виплати допомоги при народженні другої дитини, оскільки вона звернулася за таким призначенням після спливу дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги.

В судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч.4 ст.229, ч. 1 ст. 310, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач у лютому 2014 року оформила в Управлінні праці та соціального захисту населення Кіровської міської адміністрації Донецької області за зареєстрованим місцем проживання в м. Кіровське Донецької області, допомогу при народженні другої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ас.34). Заява про призначення соціальної допомоги була подана до Управління праці та соціального захисту населення Кіровської міської адміністрації Донецької області за зареєстрованим місцем проживання в м. Кіровське Донецької області, (ас.26).

Рішенням УПСЗН Кіровської міської адміністрації Донецької області від 19 лютого 2014 року (а.с.16) призначено допомогу при народженні дитини з 01.12.2013 року по 31.12.2013 року у сумі 10320 грн., та на період з 01.01.2014 року по 31.12.2017 року по 1075 грн.

Позивачу на підставі Рішення УПСЗН Кіровської міської адміністрації Донецької області від 19 лютого 2014 року було призначено допомогу при народженні дитини, а саме 07.03.2014 року одноразову допомогу та щомісячні виплати за три місяці з 01.01.2014 року по 31.03.2014 року, а всього у сумі 13545 грн. Останню щомісячну виплату допомоги при народженні дитини вона отримала 09.07.2014 року. Решта підлягала виплаті протягом наступних місяців по 31.12.2017року рівними частинами в розмірі 1 075 грн. щомісяця.

У зв'язку з бойовими діями на території Донецької області позивач була вимушена разом із сім'єю виїхати із зони проведення антитерористичної операції у м. Київ.

Позивач звернулась 30.11.2016 року до Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації за відновленням їй виплати допомоги при народженні другої дитини, як внутрішньо переміщеній особі. Їй було надано для заповнення бланк заяви про призначення соціальної допомоги, в кінці якого вона зазначила про те, що первинно допомога при народженні дитини їй була призначена в м. Кіровське Донецької області.

16.01.2017 року позивач отримала лист УПСЗН Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.12.2016 року № 10/35-9743, що їй відмовлено в прийнятті документів призначенні соціальної допомоги.

Позивач вдруге звернулася до відповідача із заявою про продовження виплати допомоги при народженні дитини з 30.11.2016 року по 31.12.2017 року.

Проте, листом від 25.01.2017 року № 10/35-610 відповідач відмовив позивачу у подовженні виплат допомоги при народженні дитини з посиланням на сплив 12 місячного строку звернення за подовженням виплат, встановленого п. 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1751 від 27.12.2001р.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що викладені відповідачем обґрунтування відмови у відновленні виплати позивачу допомоги при народженні другої дитини за відповідний період є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В пункті 1 статі 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-ХІ1 від 27.02.1991 p., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Аналогічні зобов'язання України передбачені і у основних міжнародно-правових актах. Стаття 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права від 16 грудня 1966 року (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19 жовтня 1973 року) визначає право кожної людини на соціальне забезпечення, а ст. 10 цього ж Пакту декларує визнання Державами-учасницями, що сім'ї, яка є природним і основним осередком суспільства, повинні надаватися по можливості якнайширша охорона і допомога, особливо при її утворенні і поки на її відповідальності лежить турбота про несамостійних дітей та їх виховання.

Відповідно до статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про охорону дитинства" з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім'ях держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" та іншими законами України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (частина друга статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб").

Відповідно до частини першої статті 1 Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Згідно статті 10 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Згідно частин сім, дев'ять статті 11 цього ж Закону передбачено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилається на те, що у зв'язку з бойовими діями на території Донецької області вона була вимушена разом з сім'єю виїхати із зони проведення антитерористичної операції до м. Києва.

Позивач та члени її родини: чоловік ОСОБА_5, донька ОСОБА_6 та син - ОСОБА_4 перебувають на обліку, як внутрішньо переміщені особи лише з листопада 2016 року. (а.с. 38-41)

Механізм призначення/відновлення внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування встановлений Порядком призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 р.

Згідно п 5 цього Порядку, для відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщена особа подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання/перебування. При цьому, будь-яких обмежень щодо строку подання заяв про відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам цим Порядком не встановлено.

З огляду на викладене, відповідачем не було дотримано положень передбачених зазначеним Порядком стосовно виконання дій для відновлення соціальних виплат позивачу.

Конституцією України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Право на соціальний захист належить до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЕСПЛ).

Так, у справі "Тлімменос проти Греції" (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об'єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об'єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в постанові від 28 вересня 2017 року та не можуть бути підставами для її скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації залишити без задоволення, а постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Федотов І.В.

Судді: Сорочко Є.О.

Літвіна Н. М.