Справа № 825/320/18
Суддя: Заяць О.В.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2018 року Чернігів Справа № 825/320/18

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Зайця О.В.,

за участю секретаря Федорок К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому остаточно просить, визнати протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (), як правонаступника Управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області () щодо несвоєчасного розрахунку при звільнення ОСОБА_1; стягнути з Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиці () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.07.2017 по 06.12.2017 у розмірі 55119 грн. 36 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, постановою від 05.12.2017 Чернігівського окружного адміністративного суду стягнуто з Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробацій Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за належні до видачі предмети речового майна у сумі 14421 (чотирнадцять тисяч чотириста двадцять одна) грн. 36 коп. Позивач, вважає, що у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки такого розрахунку.

Представник позивача просив розглядати справу без його участі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав відзив на позовну заяву у якому зазначив, що не виплачена позивачу грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під дію ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», ст.ст.116, 117 КЗпП України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ст. 229 КАС України не здійснювалось.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України з 15.08.1999, що підтвержується копією трудової книжки позивача (а.с. 16).

Наказом управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області від 28.07.2017 № 37/ОС-17 «Про особовий склад» відповідно до Законів України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та «Про Національну поліцію», постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 № 348 «Про ліквідацію територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів Міністерства юстиції» (зі змінами), наказу Державної пенітенціарної служби України від 04.10.2016 № 302/ОД-16 «Про організаційно-штатні питання»: підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-0998498) начальника сектору по роботі з персоналом управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області звільнено за служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з 31 липня 2017 року за п. 4 ч. 1 ст.77 (у зв'язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) на підставі Закону України «Про Національну поліцію» (а.с. 17).

Згідно з довідки від 27.07.2017 № 47, складеної на підставі арматурної картки № 34, на момент звільнення позивачу на підставі наказу від 28.07.2017 № 37/ОС-17, нарахована грошова компенсація за належні до видачі предмети речового майна у сумі 14421 грн. 36 коп. (а.с. 18).

14.08.2017 позивач звернувся із заявою до голови ліквідаційної комісії управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області - першого заступника начальника Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції Пеховського А.Ю., в якій просив вжити заходів, щодо виплати йому компенсації за речове майно, а кошти перерахувати на картковий рахунок.

Не отримавши відповідь на вказану заяву, позивач 23.09.2017 повторно звертався до голови ліквідаційної комісії управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області з вимогою розглянути його звернення у відповідності до Закону України «Про звернення громадян» та провести розрахунок, перерахувавши компенсацію за речове майно на картковий рахунок позивача.

23.09.2017 аналогічне звернення було направлено до Міністерства юстиції України, оскільки воно є розпорядником бюджетних коштів першої черги, для належного реагування та виділення коштів.

09.10.2017 позивач отримав відповідь від відповідача про те, що розрахунок з позивачем провести не має можливості за відсутності фінансування. Також в листі зазначено, що за наявності фінансування позивачу буде виплачена грошова компенсація за речове майно.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача з приводу невиплати йому грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна протиправною позивач звернувся до суду з позовом.

Постановою від 05.12.2017 Чернігівського окружного адміністративного суду, яка набрала законної сили, стягнуто з Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробацій Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за належні до видачі предмети речового майна у сумі 14421 (чотирнадцять тисяч чотириста двадцять одна) грн. 36 коп.

З часу звільнення 31.07.2017 по 06.12.2017 відповідач з позивачем повністю не розрахувався, а тому останній звернувся до суду.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.

Так, Верховний Суд України при тлумаченні положень статей 3 Кодексу законів про працю України, 18 Закону України «Про міліцію» вказав, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (постанова від 17.07.2015 у справі № 21-8а15).

Отже, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні працівника визначений Кодексом законів про працю України.

Відповідно до приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, за висновком Верховного Суду України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 у справі № 6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).

Абзацом третім пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Як вбачається з пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно з абзаців першого та третього пункту 2 Постанови № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, згідно з довідкою про заробітну плату, нарахованої позивачу, від 02.10.2017 № 5-1/124, грошове забезпечення позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню (червень-липень 2017 року), складало 26267,86 грн., отже середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складав 430,62 грн. (26267,86 грн./ 61 (кількість днів)).

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що сума середньомісячного заробітку, яку належить присудити позивачу у зв'язку із затримкою розрахунку складає 55119,36 грн. (430,62 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * на 190 (кількість днів затримки)).

Окрім того, відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» (рішення від 08.11.2005), якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню повністю.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 2 статті 2 та частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Так, згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 229, 241, 243, 244-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1, - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльності Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (), як правонаступника Управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області () щодо несвоєчасного розрахунку при звільнення ОСОБА_1.

Стягнути з Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиці () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.07.2017 по 06.12.2017 у розмірі 55119 (п'ятдесят п'ять тисяч сто дев'ятнадцять) грн. 36 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиці () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) понесені судові витрати у розмірі 807,25 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 05 березня 2018 року.

Суддя О.В. Заяць