Справа № 821/161/18
Суддя: Морська Г.М.
Дата ухвалення: 2018-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 р.м. ХерсонСправа № 821/161/18
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Морської Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, треті особи - Управління праці та соціального захисту населення Корабельної районної у м. Херсоні ради, Виконавчий комітет Корабельної районної у м. Херсоні ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Херсонського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області, треті особи - Управління праці та соціального захисту населення Корабельної районної у м. Херсоні ради (далі третя особа 1, Комісія), Виконавчий комітет Корабельної районної у м. Херсоні ради (далі третя особа 2), у якому просить:

- визнати бездіяльність Херсонського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області у вигляді не нарахування та не виплати позивачу пенсії за період з 01.06.2014р. по 01.07.2017р. протиправною;

- зобов'язати Херсонське об'єднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області нарахувати та виплатити позивачу пенсію за вказаний вище період.

Ухвалою суду від 05.02.2018р. відкрите спрощене провадження у справі без виклику сторін.

Ухвалою від 23.02.2018р. у звязку із реорганізацією відповідача його замінено правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі відповідач).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є внутрішньо переміщеною особою. 07 вересня 2017 року він звернувся до відповідача з заявою про нарахування та виплату йому недоотриманої пенсії за період з 01.06.2014р. по 01.07.2017р. Відповідач направив заяву Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при виконавчому комітеті Корабельної районної у м. Херсоні ради. 09.10.2017р. Комісією прийняте рішення, яким позивачу відмовлено у призначенні (відновленні) недоотриманої пенсії, у звязку із встановленням факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання. Позивач вважає, що бездіяльність відповідача у нарахуванні та виплаті йому пенсії, а також рішення Комісії про відмову у призначенні (відновленні) недоотриманих сум пенсії як внутрішньо переміщеній особі є протиправними, оскільки йому на даний час 77 років, і відмова у нарахуванні та виплаті пенсії за 3 роки, які він перебував на окупованій території України, є порушенням з боку держави права позивача на матеріальне забезпечення. З моменту вїзду на територію України з окупованої території він проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому посилання в оскаржуваному рішенні про відсутність позивача за зареєстрованим місцем проживання не відповідає дійсності, оскільки акт обстеження матеріально-побутових умов від 26.07.2017р. навпаки підтверджує факт проживання позивача за вказаною адресою.

Також, посилаючись на лист Державної прикордонної служби від 07.11.2017 року №0.64-37006/0/15-17, позивач зазначає, що він 22.06.2017 року здійснив перетин державного кордону України з окупованої частини України і більше за межі України не виїжджав. Із вказаних підстав просив задовольнити позов.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти задоволення позову зазначивши, що 07 вересня 2017 до Управління звернувся позивач із заявою про нарахування та виплату йому недоотриманої пенсії за період з 01.06.2014 року по 01.07.2017 року. На підставі даної заяви Управлінням Фонду до Управління праці та соціального захисту населення Корабельної районної у м. Херсоні ради було направлене подання від 08.09.2017р. №11198/02 щодо розгляду Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при виконавчому комітеті Корабельної районної у м. Херсоні ради заяви позивача. Комісією було прийнято рішення №38 від 09.10.2017 року, яким Позивачу відмовлено у відновленні недоотриманої пенсії за період з 01.06.2014 р. по 01.07.2017 р. у зв'язку із встановленням факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання, зазначеним у заяві про призначення соціальної виплати згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 26.07.2017р. Головне управління Пенсійного фонду України може нарахувати і виплатити позивачу пенсію за період з 01.06.2014 р. по 01.07.2017 р.,виключно, на підставі рішення Комісії. Із цих підстав просив суд відмовити у задоволенні позову.

Треті особи, належним чином повідомлені про розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження, не скористались своїм правом подати суду пояснення щодо своєї позиції у даній справі.

Спірні правовідносини стосуються нарахування та виплати позивачу пенсії як внутрішньо переміщеній особі.

Позивач вважає, що невиплата йому пенсії за період проживання на окупованій території є незаконною та порушує його права.

Відповідач вважає, що позивач не має права на отримання пенсійних виплат як внутрішньо переміщена особа, оскільки не знаходиться за зареєстрованим місцем проживання.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступні обставини та застосовує такі норми законодавства.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_1, виданий Ленінським РВ УМВС України в Луганській області 24.03.2000р., зареєстроване місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позивач є отримувачем пенсії за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_2, виданим 06.102013р. (серія ААЗ № 368740).

Статус позивача як внутрішньо переміщеної особи підтверджується довідкою від 27.06.2017р. №, відповідно до якої фактичним місцем проживання ОСОБА_1 зазначене м. Херсон, Корабельний р-н, вул.. Смольна, б. 132А, кв. 42.

07 вересня 2017 року позивач звернувся до Херсонського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області з заявою про нарахування та виплату йому недоотриманої пенсії за період з 01.06.2014р. по 01.07.2017р.

На підставі даної заяви відповідач направив на адресу третьої особи-1 подання від 08.09.2017р. №11198/02 щодо розгляду Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при виконавчому комітеті Корабельної районної у м. Херсоні ради заяви ОСОБА_1

09.10.2017р. Комісією прийняте рішення № 38, яким позивачу відмовлено у призначенні (відновленні) недоотриманої пенсії за період з 01.06.2014р. по 01.07.2017р. у звязку із встановленням факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання, зазначеним у заяві про призначення соціальної виплати згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сімї (п. 13 Порядку) від 26.07.2017р.

Із вказаних підстав пенсія позивачу нарахована та виплачена не була.

Вважаючи бездіяльність відповідача у нарахуванні та виплаті пенсії протиправними, позивач звернувся до суду.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до Преамбули Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) цей Закон, зокрема, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Статтею 4 Закону № 1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною 3 статті 4 Закону № 1058 визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058 передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Таким чином, правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Статтею 49 Закону № 1058 визначено підстави припинення та поновлення виплати пенсії.

Так, частиною першої цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) у разі смерті пенсіонера;

3) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

4) в інших випадках, передбачених законом.

Вказаний перелік є виключним.

З аналізу зазначених норм Закону № 1058 слідує, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058.

Отже, спеціальним Законом не передбачено можливості припинення виплати пенсії у випадку встановлення незнаходження за фактичним місцем проживання внутрішньо переміщеної особи.

Оскільки у нарахуванні та виплаті пенсії позивачу відмовлено не з підстав, передбачених Законом № 1058, суд дійшов висновку про неправомірність таких дій відповідача.

Посилання відповідача на постанову КМУ від 08.06.2016 № 365 є безпідставним, оскільки остання є підзаконним нормативно-правовим актом, у зв'язку з чим при вирішенні спірних правовідносин слід керуватися правовим актом, який має вищу юридичну силу, в даному випадку Законом № 1058.

Суд зауважує, що при застосуванні норм права, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надано Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу або положення відповідного міжнародного договору України (ч. 3 ст. 7 КАС України).

Крім того слід зазначити, що відмова у нарахуванні і виплаті пенсії за час перебування на окупованій території позивачу, як особі, яка перемістилася з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, у тому числі отримання пенсії.

Позивач є громадянином України який у законний спосіб набув право на пенсійні виплати за віком на території України.

Відтак, позбавлення його права на такі виплати із незалежних від його волі обставин (проведення антитерористичної операції на території її проживання) є порушенням його прав.

Суд відмічає, що з моменту вїзду ОСОБА_1 на територію України з окупованої території, він проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4 А, кв. 42, а тому посилання в оскаржуваному рішенні про відсутність позивача за зареєстрованим місцем проживання не відповідає дійсності, оскільки акт обстеження матеріально-побутових умов від 26.07.2017р. підтверджує факт проживання позивача за вказаною адресою.

Крім цього як підтверджує лист Державної прикордонної служби від 07.11.2017 року №0.64-37006/0/15-17, ОСОБА_1 22.06.2017 року здійснив перетин державного кордону України з окупованої частини України і більше за межі України не виїжджав.

Отже, встановивши обставини справи, які свідчать про те, що єдиною підставою для відмови у виплаті пенсії позивачу стало встановлення відсутності його за місцем фактичного проживання, суд дійшов висновку, що у спірному випадку встановлено факт порушення відповідачем конституційного права позивача на соціальний захист.

Крім цього необхідно відмітити наступне.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення, повідомлення про переміщення тощо.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушуваластаттю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в діях відповідача містяться ознаки дискримінації відносно позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 07.11.2017р. у справі К/800/36238/17.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки орган, який допустив бездіяльність, реорганізований, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права є зобовязання Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області нарахувати та виплатити позивачу пенсію за період з 01.06.2014р. по 01.07.2017р.

Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Сума судового збору, сплачена позивачем за подання позову, складає 704,80 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП 149480633) пенсію за період з 01.06.2014р. по 01.07.2017р.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП 149480633) судові витрати у розмірі 704,80 (сімсот чотири) гривні 80 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Морська Г.М.

кат.