Справа № 812/393/18
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2018-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

07 березня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 812/393/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Пляшкова К.О., перевіривши адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» до Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління ДФС у Луганській області про часткове скасування рішення від 25.03.2016 № 191/1302 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску,

ВСТАНОВИВ:

15 лютого 2018 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» до Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління ДФС у Луганській області про часткове скасування рішення від 25.03.2016 № 191/1302 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Ухвалою суду від 19 лютого 2018 року позовну заяву залишено без руху, запропоновано позивачу надати до суду позовну заяву, оформлену з дотриманням вимог статей 160, 161 КАС України, а також заяву про поновлення прощеного строку та докази поважності причин його пропуску. З мотивувальної частини ухвали суду слідує, що позивачу потрібно:

- визначити особу, яка є позивачем, та зазначити про неї всі відомості, визначені пунктом 2 частини п'ятої статті 160 КАС України;

- зазначити повне найменування відповідача та всі відомості, визначені пунктом 2 частини п'ятої статті 160 КАС України;

- зазначити власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав;

- заяву про поновлення прощеного строку та докази поважності причин його пропуску.

05 березня 2018 року до суду надійшла заява про усунення недоліків, якою надано адміністративний позов, письмові пояснення щодо процесуальних строків та визначення особи, яка є позивачем по справі.

Однак, позивач всупереч вимог ухвали суду про залишення позовної заяви руху не подав заяви про поновлення строку звернення до суду, зазначивши, що такий строк ним не пропущений.

Такий висновок знов мотивований позивачем тим, що відповідно до норм статей 56, 102 Податкового кодексу України строк звернення платника податків із позовом до адміністративного суду за оскарженням рішення контролюючого органу становить 1095 днів і обчислюється з дня отримання платником податків такого рішення.

Проаналізувавши доводи позивача, суд повторно дійшов висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду з таких підстав.

Пунктами 1.1 та 1.3 статті 1 Податкового кодексу України визначено, що цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та погашення зобов'язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, зборів на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI), статтею 2 якого визначено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов'язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок не входить до системи оподаткування.

Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Відповідно до підпункту 14.1.1-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України адміністрування податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) та інших платежів відповідно до законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (далі - податків, зборів, платежів) - це сукупність рішень та процедур контролюючих органів і дій їх посадових осіб, що визначають інституційну структуру податкових та митних відносин, організовують ідентифікацію, облік платників податків і платників єдиного внеску та об'єктів оподаткування, забезпечують сервісне обслуговування платників податків, організацію та контроль за сплатою податків, зборів, платежів відповідно до порядку, встановленого законом.

Таким чином, Законом № 2464-VI поширено дію Податкового кодексу України на адміністрування контролюючим органом єдиного внеску в частині, що не суперечить цьому Закону.

У свою чергу, статтею 25 Закону № 2464-VI визначено заходи впливу та стягнення, що застосовуються органом доходів і зборів до платників єдиного внеску, до яких віднесено й рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені. Вказана стаття не поширює дію Податкового кодексу України на правовідносини щодо застосування органом доходів і зборів заходів впливу та стягнення єдиного внеску.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що, оскільки органи доходів і зборів, здійснюючи функції з забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за його сплатою керуються вимогами Закону № 2464-VI, а положення Податкового кодексу України поширюються тільки у випадках, передбачених цим Законом, твердження позивача про можливість оскарження рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені, передбачене статтею 25 Закону № 2464-VI, протягом строку, встановленого Податковим кодексом України, є безпідставними та відхиляються судом.

Що стосується посилань позивача на рішення ЄСПЛ, в яких викладена позиція Суду, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права, суд зазначає таке.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Водночас, право на доступ до правосуддя не є абсолютним з точки зору його практичного забезпечення.

Так, у справі «Golder проти Сполученого Королівства» (заява № 4451/70, рішення від 21 лютого 1975 року), п. 38, ЄСПЛ зазначив, що вказане право в силу своєї природи вимагає державного регулювання (яке може змінюватися залежно від місця та часу, з урахуванням потреб і ресурсів як суспільства, так і конкретних осіб). Разом з тим, таке врегулювання не повинно завдавати шкоди змісту цього права та конкурувати з іншими правами, встановленими Конвенцією.

У справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02, рішення від 08 квітня 2010 року), п. 53, ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93). Суд підкреслює, що у сфері тлумачення національного законодавства, зокрема, процесуальних правил, що застосовуються у судовому провадженні, його роль обмежується перевіркою того, чи результати такого тлумачення національними органами влади, особливо судами, відповідають Конвенції (див, рішення у справі «Звольський та Звольська проти Чешської Республіки» (Zvolsky and Zvolska v. the Czech Republic), заява № 46129/99, п. 46, ЕСПЛ 2002-ІХ).

З огляду на викладене, суд зауважує, що позивач мав право звернутися до суду з даним позовом протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про існування такого рішення. Разом з тим, позивач у визначений законом строк не скористався своїм правом.

За таких обставин, суд вважає, що законне обмеження права позивача на звернення до суду певним строком не може вважатися позбавленням позивача права на доступ до суду.

Приписами частини першої та другої статті 123 КАС України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Оскільки судом в ухвалі від 19.02.2018 вже надавалась оцінка доводам позивача щодо не пропущення ним строку звернення до суду та такі доводи визнані хибними, з приводу чого викладено позицію суду з наведенням нормативного обґрунтування і позивач доводи суду не врахував при усуненні недоліків позовної заяви, суд дійшов висновку про повернення позовної заяви позивачу на підставі положень частини другої статті 123 КАС України.

Крім того судом встановлено, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви в частині зазначення повного найменування позивача із зазначенням всіх відомостей, визначених пунктом 2 частини п'ятої статті 160 КАС України.

Так, у позовній заяві зазначено, що позивачем є Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр». В ухвалі суду від 19.02.2018 суд дійшов висновку, що найменування позивача містить одночасно найменування двох осіб - юридичної особи та її відокремленого підрозділу, що є неприпустимим.

Натомість позивач висловив свою незгоду з висновком суду та зауважив, що на обліку у ДФС перебуває саме Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр». До цієї особи застосовано штрафні санкції та нарахована пеня.

Доводи наведені позивачем в обґрунтування своєї позиції не приймаються судом з огляду на таке.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 4 КАС України у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Згідно з частинами першою та третьою статті 43 КАС України здатність мати процесуальні права та обов'язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами).

Здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов'язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

Вказана стаття через поняття адміністративної процесуальної правоздатності встановлює, хто в адміністративному процесі може мати статус особи, яка бере участь у справі і має матеріальний інтерес у результатах її вирішення, - сторони чи третьої особи, а через поняття адміністративної процесуальної дієздатності визначає, хто з осіб, наділених адміністративною процесуальною правоздатністю, може самостійно реалізовувати свої процесуальні права та обов'язки в суді.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як юридичну особу зареєстровано Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля», яке має відокремлені підрозділи, у тому числі й Відокремлений підрозділ «Інформаційно-обчислювальний центр» (далі - Відділення).

До адміністративного позову надано копію довіреності від 02.01.2018 № 11, якою Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля» уповноважує директора Відокремленого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» діяти від імені товариства.

Тобто Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля» у розумінні КАС України, наділене адміністративною процесуальною дієздатністю, а Відокремлений підрозділ «Інформаційно-обчислювальний центр» уповноважено діяти від його імені.

Таким чином, доводи позивача, що як повне найменування позивача має бути зазначено Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» спростовуються вищенаведеним, зазначення як повної назви позивача одночасно найменування юридичної особи та її відокремленого підрозділу є неприпустимим.

Згідно з пунктами 1 та 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо: позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк; у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Оскільки позивач не усунув недоліки позовної заяви у повному обсязі та не надав заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, суд вважає за необхідне повернути позовну заяву позивачу з цих підстав.

Керуючись статтями 122, 123, 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» повернути позивачу.

Копію ухвали разом з позовною заявою і доданими до неї документами невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Роз'яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяК.О. Пляшкова