Справа № 800/320/17 (9991/34/11)
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

іменем України

02.03.2018 Київ П/9901/237/18 800/320/17 (9991/34/11)
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Смоковича М.І.,

суддів: Бевзенка В.М., Білоуса О.В., Шарапи В.М., Стрелець Т.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Гулової О.І.,

позивача ОСОБА_2,

представників відповідачів Лаптієва А.М., Белінської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Верховної Ради України, Вищої ради правосуддя (як правонаступника Вищої ради юстиції), третя особа - Шевченківський районний суд м. Києва, про визнання актів незаконними,

встановив:

у січні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовною заявою до Вищої ради юстиції (правонаступником якої є Вища рада правосуддя; далі - ВРЮ та ВРП відповідно), Верховної Ради України (далі - ВРУ), у якій просив:

визнати незаконними рішення ВРЮ від 6 грудня 2010 року (№1341/0/15-10 та №1342/0/15-10) про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді (далі також - Рішення);

визнати незаконним подання ВРЮ від 16 грудня 2010 року № 89/0/12-10 ВРУ про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді;

визнати незаконною постанову ВРУ «Про звільнення суддів» від 23 грудня 2010 року №2865-VІ в частині звільнення ОСОБА_2 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді.

Позовні вимоги до ВРЮ обґрунтовано тим, що засідання, на якому вирішувалося питання щодо звільнення ОСОБА_2, відбулося з порушенням процедури, встановленої Законом України від 15 січня 1998 року №22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (чинного на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №22/98-ВР) та Регламенту Вищої ради юстиції, затвердженого рішенням ВРЮ від 4 жовтня 2010 року №791/0/15-10 (чинного на час прийняття оскаржених актів ВРЮ; далі - Регламент ВРЮ), позаяк відповідач знехтував правом позивача на те, щоб у засіданні брав участь його представник. Стосовно ВРУ, то позивач зазначив про порушення процедури розгляду питання щодо його звільнення з посади судді в сесійній залі, встановленої Законом України від 7 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №2453-VI) та Регламентом Верховної Ради України, затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року №1861-VI (далі - Регламент ВРУ). Як пояснив позивач, про дату пленарного засідання ВРУ, на якому мало вирішуватися питання щодо його звільнення, йому стало відомо у переддень цього засідання, 22 грудня 2010 року. Через те, що за станом свого здоров'я позивач не міг бути присутнім на засіданні, тому терміновою телеграмою на ім'я Голови ВРУ повідомив про неможливість з'явитися і в зв'язку з цим просив відкласти розгляд питання щодо його звільнення на іншу дату. Втім про причини відсутності ОСОБА_2 на засіданні ВРУ 23 грудня 2010 року, як і про його прохання про відкладення розгляду питання стосовно свого звільнення, Голова ВРУ на засіданні не оголосив, натомість голова ВРЮ Колесниченко В.М. констатував, що відомостей про причини відсутності позивача немає і запропонував розглядати подання ВРЮ про звільнення ОСОБА_2 без участі останнього. Позивач звернув увагу на те, що за аналогічних обставин розгляд питання про звільнення іншого судді було відкладено на іншу дату, тоді як його звернення безпідставно залишено поза увагою. Поряд з процедурними порушеннями, допущеними при розгляді питання щодо його звільнення, позивач також висловив незгоду із висновками ВРЮ по суті поставлених йому за провину порушень, допущених при здійсненні правосуддя. На думку ОСОБА_2, обставини, викладені в оскаржених Рішеннях та поданні ВРЮ, не можуть свідчити про факт порушення ним присяги судді, а тому ці акти є незаконними.

ВРЮ у письмових запереченнях на позовну заяву зазначила про те, що при прийнятті оскаржених Рішень від 6 грудня 2010 року та внесенні подання про звільнення ОСОБА_2 з посади судді діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, Законом №22/98-ВР та Регламентом ВРЮ. Тому просила відмовити в задоволенні позову.

ВРУ позов заперечила з тих підстав, що формування високопрофесійного суддівського корпусу є компетенцією ВРЮ, тоді як участь парламенту у процедурі звільнення судді з посади є церемоніальною. Присутність судді, щодо якого розглядатиметься питання про його звільнення, у засіданні ВРУ не є обов'язковою. Тож відсутність позивача на пленарному засіданні парламенту 23 грудня 2010 року не може бути підставою для висновку про порушення процедури його звільнення.

Вищий адміністративний суд України постановою від 6 квітня 2011 року відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Не погодившись із рішенням Вищого адміністративного суду України, позивач подав до Європейського суду з прав людини (далі - Суд) заяву проти України, в якій скаржився: за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), - на те, що провадження стосовно його звільнення було несправедливим та суперечило принципу незалежного і безстороннього суду; за статтею 8 Конвенції - на те, що звільнення значним чином вплинуло на його приватне життя.

З огляду на схожість заяви ОСОБА_2 з іншими заявами, поданими до Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об'єднані відповідно до пункту 1 Правила 42 Регламенту Суду.

19 січня 2017 року Суд ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_2 № 68443/11, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.

Суд також постановив, що упродовж трьох місяців від дня, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач має сплатити заявникам суми, зазначені у Додатку II, а також додатково суми будь-яких податків, що можуть нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу. Зокрема, ОСОБА_2 присуджено відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 євро та відповідно до пункту 159 (а) рішення Суду одинадцятьом заявникам, серед яких і ОСОБА_2, - спільно суму у розмірі 11000 євро відшкодування судових та інших витрат, понесених під час проваджень у Суді.

Щодо скарг заявників за пунктом 1 статті 6 Конвенції Суд у своєму рішенні зазначив, що національні органи, розглядаючи справи заявників, не були незалежними і неупередженими. Суд послався на висновки у справі «Олександр Волков проти України» (пункти 109-31), у якій було встановлено, що провадження у ВРЮ і ВРУ характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув цих недоліків. Суд вважав, що згадані висновки є однаково застосовними до заяв, що розглядаються, та постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо усіх заявників, а відтак і ОСОБА_2 у зв'язку з недотриманням принципів незалежності і неупередженості.

Також у рішенні Суду йдеться про те, що у справі «Олександр Волков проти України» (пункти 166-67 та 173-85) Суд встановив, що звільнення заявника з посади судді становило втручання у його приватне життя, а також, що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону», а тому не було правомірним у розумінні статті 8 Конвенції. Ці висновки застосовні і до заяв, що розглядаються, і Суд не вбачає причин відступати від них.

Таким чином, як констатовано у рішенні Суду, було порушення статті 8 Конвенції щодо усіх заявників.

Стосовно прохання про вжиття заходів індивідуального характеру, а саме поновлення заявників, зокрема й ОСОБА_2, на посадах, у рішенні Суду констатовано, що у великій кількості справ, в яких було встановлено, що національні провадження суперечили Конвенції, Суд постановляв, що найбільш прийнятною формою компенсації було б відновлення національного провадження. Проте у справі «Олександр Волков проти України», беручи до уваги обставини, що призвели до порушень, а також необхідність проведення масштабної реформи системи дисциплінарної відповідальності суддів, Суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що справу заявника у найближчому майбутньому буде переглянуто відповідно до принципів Конвенції і надав Уряду вказівку забезпечити поновлення заявника на посаді.

У справі «Куликов та інші проти України» Суд зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інституційні зміни. У зв'язку із цим Суд не в змозі на даний час оцінити ефективність відновлення національного провадження, якщо заявники цього вимагатимуть. Проте, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. Таким чином, Суд не дотримується підходу, обраного у справі «Олександр Волков» (пункт 208), щодо вказівки про вжиття заходів індивідуального характеру та відхиляє відповідне прохання.

Рішення Суду набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.

25 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 6 квітня 2011 року з підстави, встановленої пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), у якій просив скасувати зазначену вище постанову Вищого адміністративного суду України та прийняти нове рішення - про задоволення позову.

За наслідками розгляду справи за заявою ОСОБА_2 Верховний Суд України, з огляду на зазначені вище висновки Суду, 3 липня 2017 року прийняв постанову, якою скасував постанову Вищого адміністративного суду України від 6 квітня 2011 року, а справу передав на новий судовий розгляд до цього ж суду.

Матеріали справи за позовом ОСОБА_2 надійшли до Вищого адміністративного суду України 2 серпня 2017 року.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 подав суду письмові доповнення до свого адміністративного позову, в яких, окрім того, що підтримує заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві та раніше поданих доповненнях до неї, зазначив ще й про те, що на дату розгляду цієї справи Закон №2453-VI в редакції, викладеній згідно із Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон №192-VIII), передбачає трирічний строк для накладення дисциплінарного стягнення. Зазначену обставину позивач просив врахувати при новому розгляді цієї справи.

ВРУ своєю чергою теж подала письмові заперечення проти позову, у яких зазначила про те, що відповідно до законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, обов'язкової присутності судді на пленарному засіданні ВРУ під час розгляду питання про його звільнення з посади судді у зв'язку з порушенням присяги - не передбачено. З огляду на це ні парламент, ні його Комітети не зобов'язані повідомляти суддю про дату, час та місце розгляду питання про його звільнення на пленарному засіданні ВРУ. На думку відповідача, розглядаючи подання ВРЮ про звільнення ОСОБА_2 він діяв у відповідності з вимогами Закону № 2453-VI та Регламенту ВРУ.

З початком роботи Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_2 передано до Касаційного адміністративного суду, за ухвалою якого від 15 січня 2018 року розгляд цієї справи розпочато спочатку за правилами спрощеного позовного провадження.

На виконання вимог ухвали суду від 15 січня 2018 року ВРП (як правонаступник ВРЮ) подала відзив на позовну заяву, у якому докладно описала фактичні і правові підстави для прийняття оскаржених Рішень від 6 грудня 2010 року та внесення подання від 16 грудня 2010 року про звільнення ОСОБА_2 з посади судді. Ці ж обставини, як зазначив відповідач, містяться й в спірних актах, відтак вважає, що їх прийнято у відповідності із Конституцією України, Законом № 22/98-ВР та Регламентом (чинними на час виникнення спірних відносин).

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з підстав, аналогічних тим, що їх викладено в позовній заяві та додаткових обґрунтуваннях до цього позову, просив позов задовольнити.

Представник ВРП у судовому засіданні заперечив проти позову з мотивів, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Представник ВРУ просив відмовити у задоволенні позову з міркувань, за суттю подібних тим, що викладені у раніше поданих письмових запереченнях на позовну заяву.

Шевченківський районний суд м. Києва, якого залучено до участі у справі як третю особу, надіслав клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду заслухала пояснення позивача та представників відповідачів, дослідила надані ними докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень і встановила таке.

Указом Президента України від 25 грудня 2004 року ОСОБА_2 призначено на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва, 8 листопада 2005 року він прийняв присягу судді.

Постановою ВРУ від 21 жовтня 2010 року № 2635-VI позивача обрано суддею цього ж суду безстроково.

6 грудня 2010 року ВРЮ, розглянувши пропозицію члена ВРЮ ОСОБА_7, прийняла рішення № 1341/0/15-10 про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва за порушення присяги судді.

Обставини, які слугували підставою для прийняття можна підсумувати таким чином. Шевченківський районний суд міста Києва вироком від 28 листопада 2005 року, постановленим під головуванням позивача, визнав підсудного винним у злочині, передбаченого частиною п'ятою статті 186 Кримінального кодексу України.

Ухвалою від 22 березня 2006 року апеляційний суд міста Києва за наслідками розгляду кримінальної справи за апеляцією підсудного та його захисника вказаний вирок суду скасував через істотні порушення судом вимог кримінального процесуального закону.

Цього ж дня апеляційний суд міста Києва виніс окрему ухвалу відносно судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_2.

Серед порушень, допущених суддею ОСОБА_2. під час розгляду кримінальної справи, в окремій ухвалі увагу акцентовано на те, що всупереч вимог частини першої статті 272 Кримінально-процесуального кодексу України (чинного на час прийняття суддею рішень; далі - КПК) суд видалив підсудного із залу суду на весь час розгляду справи без наведення мотиву прийнятого рішення, лише з посиланням на вказану норму КПК. Підсудного не було попереджено про те, що в разі повторного порушення ним порядку засідання або непідкорення розпорядженням головуючого його буде видалено із залу засідання. Таким чином суд позбавив підсудного можливості брати участь у судових дебатах та звертатись до суду з останнім словом, що є порушенням йог права на захист. Зазначено й про те, що суд не виконав вимог статті 871 КПК про фіксування судового процесу технічними засобами. Так, в судовому засіданні підсудний заявив клопотання про застосування звукозапису, яке було задоволено судом, проте звукозапис не здійснено. Суддя ОСОБА_2. допустив й інші процесуальні порушення, пов'язані з відступом від вимог статей 88, 257, 263, 349 КПК.

Далі в Рішенні зазначено про те, що 18 серпня 2008 року начальник Київського слідчого ізолятора та голова спостережної комісії при Шевченківській районній державній адміністрації міста Києва звернулись до Шевченківського районного суду міста Києва з поданням про умовно-дострокове звільнення засудженого з місць позбавлення волі.

3 вересня 2008 року суддя Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_2. у виїзному судовому засіданні в приміщенні Київського слідчого ізолятора виніс постанову про відмову в задоволенні вказаного подання.

Ухвалою від 23 січня 2009 року апеляційний суд міста Києва зазначену постанову скасував, матеріали направив на новий розгляд.

Цього ж дня апеляційний суд міста Києва виніс окрему ухвалу стосовно судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_2., в якій зазначив про те, що суддя при розгляді вказаної справи допустив істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, які проявились в тому, що в порушення вимог статті 407 КПК суддя розглянув справу без повідомлення та участі органу, що відає відбуванням покарання, подання якого розглядалося.

Крім того, статтею 354 цього Кодексу передбачено, що суд, який постановив вирок чи виніс ухвалу, постанову, протягом семи діб передає справу разом з поданою апеляцією і запереченнями на неї до апеляційного суду та визначає дату розгляду ним справи. На порушення вказаної норми справа понад три місяці не передавалась до апеляційного суду для розгляду апеляції засудженого.

Верховний Суд України ухвалою від 16 березня 2010 року залишив без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_2 на окрему ухвалу апеляційного суду міста Києва від 23 січня 2009 року, а окрему ухвалу - без змін.

Апеляційний суд міста Києва ухвалою від 19 березня 2008 року скасував вирок Шевченківського районного суду міста Києва під головуванням ОСОБА_2 від 17 грудня 2007 року і в той же день виніс відносно судді окрему ухвалу у зв'язку з порушеннями вимог закону, допущеними головуючим у справі. Відповідно до статті 9 Закону України від 31 травня 2005 року №2591-IV «Про амністію» (який діяв на час постановлення вироку у вказаній справі) застосування амністії не допускається, якщо підсудний або засуджений проти цього заперечує. Особа, щодо якої вирішується питання про застосування амністії, дає згоду суду в усній чи письмовій формі з обов'язковим зазначенням цього у протоколі судового засідання. З матеріалів справи, протоколу судового засідання вбачається, що суд не з'ясував у підсудного питання щодо можливості застосування до нього амністії.

Проаналізувавши усі фактичні обставини ВРЮ констатувала, що суддя ОСОБА_2 допускав несумлінність при розгляді справ, безвідповідально ставився до своїх посадових обов'язків, умисно порушував вимоги законодавства при здійсненні правосуддя, що потягло за собою негативні наслідки. У зв'язку з наведеним ВРЮ дійшла висновку, що поведінка судді викликає сумнів у його об'єктивності та неупередженості і є підставою для внесення подання про звільнення його з посади судді за порушення присяги.

Крім розгляду пропозиції члена ВРЮ ОСОБА_7, ВРЮ того ж дня, 6 грудня 2010 року, розглянула пропозицію члена ВРЮ ОСОБА_8 від 13 вересня 2010 року та в підсумку прийняла ще одне рішення за № 1342/0/15-10 про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва за порушення присяги.

За цим Рішенням, 7 вересня 2007 року співробітники Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України склали відносно судді ОСОБА_2. протокол про порушення ним спеціального обмеження, спрямованого на запобігання корупції, встановленого пунктом «б» частини третьої статті 5 Закону України від 5 жовтня 1995 року №356/95-ВР «Про боротьбу з корупцією» (далі - Закон № 356/95-ВР). Вказана норма Закону передбачає, що державний службовець, який є посадовою особою, не має права неправомірно втручатися, використовуючи своє посадове становище, у діяльність інших державних органів чи посадових осіб з метою перешкодити виконанню ними своїх повноважень.

У протоколі зазначено, що 13 квітня 2007 року суддя ОСОБА_2. умисно створив перепони для здійснення правомірної діяльності посадовими особами (працівниками оперативно-слідчої групи), ускладнив їм виконання своїх повноважень (проведення обшуків) та вимагав від них прийняття незаконного рішення (припинення проведення обшуків), чим неправомірно втрутився, використовуючи своє службове становище, у діяльність посадових осіб з метою перешкодити виконанню ними своїх повноважень, тобто вчинив правопорушення.

Постановою від 12 листопада 2009 року апеляційний суд міста Києва визнав ОСОБА_2 винним у порушенні спеціальних обмежень, спрямованих на запобігання корупції, передбачених пунктом «б» частини третьої статті 5 Закону № 356/95-ВР. Провадження у цій справі закрито у зв'язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

За результатами проведеної перевірки ВРЮ дійшла висновку, що допущені суддею ОСОБА_2. порушення чинного законодавства і вчинки порочать звання судді та принижують авторитет судової влади, відтак є підставою для внесення подання про звільнення його з посади судді за порушення присяги.

З урахуванням Рішень від 6 грудня 2010 року, прийнятих за наслідками розгляду звернень членів ВРЮ ОСОБА_8 та ОСОБА_7 від 13 вересня 2010 року та 18 вересня 2010 року відповідно, ВРЮ внесла ВРУ подання від 16 грудня 2010 року №89/0/12-10 про звільнення судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_2. з посади у зв'язку з порушенням присяги.

На пленарному засіданні 23 грудня 2010 року ВРУ прийняла постанову за №2865-VI «Про звільнення суддів», якою звільнила, зокрема, суддю Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_2. з посади у зв'язку з порушенням присяги.

При прийнятті рішення суд виходить з такого.

За частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 131 Конституції України (тут і далі - в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) в Україні діє Вища рада юстиції, до відання якої належить, з-поміж іншого, внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад (пункт 1 частини першої статті 131).

Перелік підстав, за наявності яких суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, закріплено у частині п'ятій статті 126 Конституції України. Однією з них є порушення суддею присяги (пункт 5).

Відповідно до частин другої, третьої статті 105 Закону №2453-VI (в редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) факти, які свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України або Вищою радою юстиції.

Звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням Вищої ради юстиції після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону України «Про Вищу раду юстиції».

За частиною п'ятою статті 105 Закону №2453-VI на підставі подання Вищої ради юстиції Верховна Рада України приймає постанову про звільнення судді з посади.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону №22/98-ВР (тут і далі - в редакції цього Закону, яка була чинною на дату прийняття оскаржених рішень) питання про звільнення судді з підстав, передбачених пунктами 4 - 6 частини п'ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею вимог щодо несумісності, порушення суддею присяги, набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього), Вища рада юстиції розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України відповідного висновку або за власною ініціативою.

За частиною другою цієї статті порушенням суддею присяги є:

вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів;

незаконне отримання суддею матеріальних благ або здійснення витрат, що перевищують доходи такого судді та членів його сім'ї;

умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом;

порушення морально-етичних принципів поведінки судді.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Закону № 22/98-ВР суддя, справа якого розглядається, та/або його представник мають право надавати пояснення, ставити запитання учасникам засідання, висловлювати заперечення, заявляти клопотання і відводи.

Згідно з частинами п'ятою, шостою статті 32 Закону №22/98-ВР запрошення судді, справа якого розглядається, є обов'язковим. У разі неможливості взяти участь у засіданні Вищої ради юстиції з поважних причин суддя, справа якого розглядається, може надати по суті порушених питань письмові пояснення, які долучаються до матеріалів справи. Письмові пояснення судді виголошуються на засіданні Вищої ради юстиції в обов'язковому порядку. Повторне нез'явлення такого судді є підставою для розгляду справи за його відсутності.

Рішення щодо внесення Вищою радою юстиції подання про звільнення судді відповідно до пунктів 4, 5 та 6 частини п'ятої статті 126 Конституції України приймається більшістю голосів членів від конституційного складу Вищої ради юстиції.

Відповідно до пункту 15 параграфу 1 глави 2 розділу 1 Регламенту ВРЮ перед розглядом питання на засіданні Ради головуючий роз'яснює запрошеній особі її права: заявляти відвід членам Ради з підстав та в порядку, що передбачені частиною першою статті 26 Закону; ознайомлюватися з матеріалами дисциплінарної справи та матеріалами перевірки; бути присутнім на засіданні секції та Ради при розгляді питання стосовно нього; заявляти клопотання; мати свого представника; давати пояснення, підтверджувати їх відповідними документами та іншими фактичними даними, які безпосередньо стосуються справи; одержувати копії рішень, ухвал, витяги з протоколів засідання Ради з відповідних питань.

Особи, стосовно яких розглядаються питання, та суб'єкти звернення до Ради зобов'язані використовувати надані права лише в інтересах повного, всебічного та об'єктивного з'ясування усіх обставин, які сприятимуть прийняттю законного, обґрунтованого та справедливого рішення.

Відповідно до пункту 7 параграфу 3 глави 2 розділу 2 Регламенту ВРЮ за результатами розгляду питань порядку денного Рада приймає такі акти: - а) рішення по суті питань, що випливають з основних повноважень Ради: <…> подання про звільнення судді з посади (за загальними або особливими обставинами); <…>.

Відповідно до частини першої статті 111 Закону №2453-VI порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, встановлюється цим Законом та Регламентом Верховної Ради України.

За частиною другою статті 111 Закону №2453-VI питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок.

Відповідно до частин третьої-шостої статті 111 Закону №2453-VI розгляд питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, на пленарному засіданні Верховної Ради України починається з доповіді Голови Вищої ради юстиції або члена Вищої ради юстиції, який діє за його дорученням.

Рішення про звільнення з посади судді приймається більшістю від конституційного складу Верховної Ради України і оформляється постановою Верховної Ради України.

У разі неодержання кількості голосів народних депутатів України, передбачених частиною четвертою цієї статті, щодо звільнення з посади судді, обраного безстроково, проводиться повторне голосування.

Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Відповідно до пункту 2 статті 6 Регламенту ВРУ на пленарне засідання Верховної Ради можуть бути запрошені особи, присутність яких необхідна під час розгляду питань порядку денного, а також особи, запрошені народними депутатами. Заяви для оформлення дозволу на присутність осіб, запрошених народним депутатом, подаються ним до Апарату Верховної Ради не пізніш як за день до пленарного засідання Верховної Ради. У день пленарного засідання дозвіл на присутність осіб, запрошених народним депутатом, надається Головою Верховної Ради України або Першим заступником чи заступником Голови Верховної Ради України.

Згідно зі статтею 216 Регламенту ВРУ Верховна Рада звільняє з посад суддів Конституційного Суду України та суддів, обраних безстроково, відповідно до частин п'ятої, шостої статті 126 Конституції України, статті 23 Закону України «Про Конституційний Суд України» та Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 88 Конституції України підготовку питань про звільнення з посад суддів Конституційного Суду України та суддів, обраних Верховною Радою безстроково, до розгляду на пленарних засіданнях Верховної Ради організовує Голова Верховної Ради України, а в разі його відсутності - Перший заступник чи заступник Голови Верховної Ради України.

Обґрунтовуючи протиправність оскарженого рішення ОСОБА_2, окрім іншого, звернув увагу на процедурні порушення при розгляді питання щодо його звільнення. Зокрема, як стверджує позивач і як встановлено під час розгляду справи, на засідання ВРЮ 6 грудня 2010 року не зміг прибути представник ОСОБА_2, право на якого гарантує Закон №22/98-ВР та Регламент ВРЮ. Попри те, що перед початком засідання Голова ВРЮ роз'яснив йому право, в тому числі, на представника, на засіданні ВРЮ більшістю голосів було прийнято рішення про можливість розгляду питання щодо внесення подання про звільнення судді ОСОБА_2. з посади судді без участі його представника. Зазначені обставини зафіксовано у протоколі ВРЮ №17 від 6 грудня 2010 року, витяг з якого долучено до матеріалів справи.

Стосовно аргументів позивача про те, що пропозиції членів ВРЮ ОСОБА_7 та ОСОБА_8 фактично розглядалися як одне питання, про те, що ОСОБА_7 не доповідав щодо своєї пропозиції від 18 вересня 2010 року, а доповідь була лише ОСОБА_8 щодо обох їхніх пропозицій, відповідно голосування відбулося по суті як за одне питання, то на підставі наданого відповідачем витягу з протоколу №17 від 6 грудня 2010 року суд з'ясував, що ці доводи ОСОБА_2 не відповідають зафіксованій там інформації щодо того, як проходило засідання ВРЮ. Обґрунтованих підстав вважати, що в протоколі зафіксовано недостовірні відомості немає.

Стосовно доводів позивача про порушення з боку ВРУ, з цього приводу суд встановив, що розгляд питання про звільнення ОСОБА_2 з посади судді за поданням ВРЮ від 16 грудня 2010 року відбувся в сесійній залі без участі позивача. Судячи зі змісту стенограми пленарного засідання від 23 грудня 2010 року, під час розгляду питання про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Голова ВРЮ Колесниченко В.М. повідомив присутніх в сесійній залі депутатів про те, що ОСОБА_2 у встановленому законом порядку повідомлений про дату цього засідання, причини його відсутності не відомі, у зв'язку з чим запропонував розглядати питання про звільнення ОСОБА_2 за порушення присяги судді без участі останнього. ВРУ розглянула питання про звільнення ОСОБА_2 без його участі.

Справді, 22 грудня 2010 року позивач телеграмою на ім'я Голови ВРУ повідомив про те, що не може з'явитися на пленарне засідання ВРУ за станом здоров'я, у зв'язку з чим просив відкласти розгляд цього питання. На підтвердження цього надав листок тимчасової непрацездатності від 21 грудня 2010 року, копія якого теж є в матеріалах справи.

Попри інформацію позивача про причини відсутності на засіданні ВРУ, розгляд питання щодо його звільнення за поданням ВРЮ від 16 грудня 2010 року все ж відбулося і завершилося прийняттям оскарженої постанови ВРУ. За схожих обставин парламент того самого дня відклав розгляд питання щодо звільнення іншого судді, що дало позивачу підстави стверджувати про несправедливе ставлення законодавця до розгляду питання про його звільнення з посади судді.

Обставини, на які покликається позивач при обґрунтуванні позовних вимог (відсутність на засіданні ВРЮ представника ОСОБА_2, розгляд парламентом подання ВРЮ без участі позивача), не викликають сумнівів і судячи з пояснень сторін спору з цього приводу немає. Натомість, що є визначальним, спір виник через різну правову оцінку сторонами усіх обставин, за яких було прийнято оскаржені акти, і спричинених ними наслідків.

У цьому зв'язку суд при вирішенні спору враховує висновки Суду у справі «Олександр Волков проти України», посилання на які є у справі «Куликов та інші проти України», відтак вважає за необхідне звернути увагу насамперед на те, що при розгляді ВРЮ питання про звільнення судді ОСОБА_2. було порушено принцип незалежності і безсторонності, що своєю чергою зумовлено системними недоліками у формуванні персонального складу цього конституційного органу.

Так, у рішенні «Олександр Волков проти України» Суд з цього приводу зазначив про те, що згідно зі статтею 131 Конституції України та Законом України №22/98-ВР ВРЮ складається з двадцяти членів, які призначаються різними органами. Проте тут треба підкреслити, що три її члени безпосередньо призначаються Президентом України, три члени - парламентом, два члени - всеукраїнською конференцією працівників прокуратури. Міністр юстиції та Генеральний прокурор України є членами ВРЮ за посадою. Отже, наслідком принципів, згідно з якими здійснюється формування складу ВРЮ, закріплених у Конституції України та розвинутих у Законі №22/98-ВР, є те, що переважну більшість членів ВРЮ складають особи, які не є суддями та обрані безпосередньо органами виконавчої та законодавчої влади (пункт 110).

Тільки після внесення у Закон «Про Вищу раду юстиції» 1998 року змін від 7 липня 2010 року до нього було додано вимогу щодо обрання десяти членів ВРЮ з-поміж суддів. Проте ці зміни не вплинули на справу заявника. У будь-якому разі, їх недостатньо, оскільки органи, що призначають членів ВРЮ, залишаються тими ж самими, та тільки троє суддів обираються своїми колегами. З огляду на важливість зменшення впливу політичних органів Уряду на склад ВРЮ та потребу забезпечити необхідний рівень судової незалежності, спосіб, в який до дисциплінарного органу обираються судді, є також важливим для забезпечення суддівського самоврядування. Як зазначалося Венеціанською комісією, змінена процедура не вирішила питання, оскільки саме по собі призначення й надалі здійснюється тими ж самими органами, а не суддями (пункт 112).

Також у рішенні у справі «Олександр Волков проти України» Суд зазначив про те, що згідно зі статтею 19 Закону «Про Вищу раду юстиції» 1998 року тільки чотири члени ВРЮ працюють в ній на постійній основі. Інші члени працюють та отримують свою зарплатню поза межами ВРЮ, що неминуче означає їхню матеріальну, ієрархічну та адміністративну залежність від їхніх головних роботодавців та ставить під загрозу як їхню незалежність, так і безсторонність. Зокрема, у випадку Міністра юстиції та Генерального прокурора України, які є членами ВРЮ за посадою, втрата основної посади означає втрату членства у ВРЮ (пункт 113). У зв'язку з цим Суд з покликанням на висновок Венеціанської комісії, зазначив про те, що включення Генерального прокурора України до ВРЮ як її члена за посадою також викликає занепокоєння, оскільки це може мати залякуючий ефект для суддів та сприйматися як потенційна загроза. Зокрема, Генеральний прокурор України очолює ієрархічну прокурорську систему та здійснює нагляд за всіма прокурорами. З огляду на функції прокурорів, вони беруть участь у багатьох справах, які мають вирішувати судді. Присутність Генерального прокурора України у зазначеному органі, який має повноваження щодо призначення суддів, застосування до них дисциплінарних заходів та їхнього звільнення створює ризик того, що у таких справах судді не діятимуть безсторонньо, або що Генеральний прокурор України не діятиме безсторонньо у відношенні тих суддів, чиї рішення він не схвалює (пункт 30 висновку Венеціанської комісії). Те саме, за змістом рішення Суду, стосується й інших членів ВРЮ, призначених від всеукраїнської конференції працівників прокуратури (пункт 114).

У рішенні «Олександр Волков проти України» Суд звернув увагу й на інші недоліки у системі формування суддівського корпусу і організації судової влади. За рішенням Суду, розгляд справи парламентом України, законодавчим органом, не усунув структурних недоліків «незалежності та безсторонності», а, скоріш, додав провадженню політизації та ще більше посилив невідповідність процедури принципові поділу влади.

У пункті 122 рішення «Олександр Волков проти України» Суд констатував, що в цілому факти цієї справи говорять про те, що пленарне засідання не було належним місцем для розгляду питань факту та права, оцінки доказів та юридичної кваліфікації фактів. Роль політиків, які засідають у парламенті та від яких не вимагається мати будь-який юридичний або судовий досвід у встановленні складних питань факту та права, не була належним чином пояснена Урядом та не була обґрунтована як така, що відповідає вимогам незалежності та безсторонності суду згідно зі статтею 6 Конвенції.

Повертаючись до обставин справи за позовом ОСОБА_2 слід зазначити, що у контексті розгляду справи «Олександр Волков проти України» висновки яких дійшов Суд і ті обставини, які слугували для них підставою, з огляду на їх застосовність до спірних правовідносин, вказують на те, що розгляд питання про звільнення судді ОСОБА_2. заздалегідь не міг бути об'єктивним та неупередженим.

З огляду на чинний на той час порядок утворення ВРЮ способів змінити таку ситуацію не видавалось можливим. Водночас саме ця обставина, на думку Суду, має суттєве значення для оцінки неупередженості при розгляді питання про звільнення судді з посади. Так, пленарний розгляд питання про звільнення ОСОБА_2, зважаючи на те як він відбувся, у поєднанні з тим, що Комітет ВРУ з питань правосуддя на той час очолював один із членів ВРЮ, який брав участь у прийнятті оскаржених актів ВРЮ від 6 грудня 2010 року, і припустити, що це вплинуло або могло вплинути на правову оцінку фактичних обставин, які слугували підставою для звільнення позивача, що на переконання Суду, є свідченням політизованості процесу звільнення судді з посади.

Недоліки і системні проблеми в процесі прийняття рішень щодо суддів, які існували на дату прийняття оскаржених актів навіть без з'ясування обставин, які слугували приводом для їх прийняття, ставлять під сумнів їх правомірність в цілому, у тому числі й по суті порушень, поставлених за провину позивачеві.

За частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції цього Кодексу, чинній з 15 грудня 2017 року (далі - КАС), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС визначено перелік критеріїв, на відповідність яким суд повинен перевірити рішення (дії, бездіяльність) суб'єкта владних повноважень у справах про їх оскарження.

Однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства, відповідно до частини третьої статті 2 КАС, є верховенство права.

За частиною другою статті 6 КАС суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності, зокрема, Верховної Ради України та Вищої ради правосуддя, а також повноваження Верховного Суду наслідками розгляду адміністративних справ цієї категорії, встановлено у статті 266 КАС.

За встановлених обставин та їх правового регулювання, з урахуванням висновків Суду, зазначених вище, які лягли в основу рішення у справі «Куликов та інші проти України», колегія суддів констатує, що оскаржені в цій справі акти ВРЮ та ВРУ є протиправними.

Водночас суд не може оминути того, що на дату розгляду цієї справи правове регулювання спірних правовідносин зазнало суттєвих змін у порівнянні з тим, яке існувало у період їх виникнення. На цю ж обставину звернув увагу й Суд, обґрунтовуючи відмінність правової ситуації у справах «Куликов та інші проти України» та «Олександр Волков проти України», за яким Уряду було надано вказівку поновити заявника (ОСОБА_6) на посаді.

На сьогодні конституційним органом, до виключної компетенції якого віднесено формування суддівського корпусу, є ВРП.

Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначено у Конституції України (статті 131 (зі змінами, внесеними до Конституції України згідно із Законом України від 2 червня 2016 року №1401-VIII), у Законі України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» та у Законі України від 21 грудня 2016 року №1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон №1798-VIII).

Зокрема, за частиною першою статті 1 Закону №1798-VIII Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Відповідно пункту 4 частини першої статті 131 Конституції України та пункту 6 частини першої статті 3 Закону №1798-VIII Вища рада правосуддя ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

Щодо призначення на посаду судді, то за частиною першою статті 80 Закону №1798-VIII таке здійснюється Президентом України на підставі та в межах подання Вищої ради правосуддя, без перевірки додержання встановлених цим Законом вимог до кандидатів на посаду судді та порядку проведення добору чи кваліфікаційного оцінювання кандидатів.

Відповідно до частини другої статті 80 Закону №1798-VIII будь-які звернення щодо кандидата на посаду судді не перешкоджають його призначенню на посаду. Викладені в таких зверненнях факти можуть бути підставою для порушення Президентом України перед компетентними органами питання про проведення в установленому законом порядку перевірки цих фактів.

Аналізуючи існуючу на сьогодні систему організації правосуддя в Україні, зокрема обсяг компетенції державних органів у рамках цієї системи, суд у контексті розгляду цієї справи дійшов таких висновків.

Конституційно-правовий статус ВРП як органу, у якому більшість членів - з числа суддів, і завданням якого, окрім іншого, є формування якісного суддівського корпусу з високим рівнем відповідальності при здійсненні правосуддя як перед державою, так і перед суспільством, передбачає, що саме цей орган (ВРП) наділений правом давати оцінку діям/вчинкам/поведінці судді не тільки при здійсненні правосуддя, але й поза професійною діяльністю, і не лише на відповідність вимогам закону, але й на предмет відповідності цих дій/вчинків/поведінки загальним морально-етичним нормам.

Окрім того, саме завданням ВРП є прийняття рішень щодо призначення на посаду судді, за поданням якої Президент України видає відповідний указ. Попри те, що Президент України задіяний у процедурі призначення на посаду судді, все ж його участь у цьому процесі зводиться лише до видання правового акта (указу) на підставі рішення ВРП, що по суті є кінцевим (остаточним) наслідком (результатом) рішення ВРП щодо призначення на посаду судді, без права на оцінку/перевірку обґрунтованості такого її рішення.

Отож, крім ВРП, жоден інший державний орган, в тому числі й суд, не можуть давати офіційної оцінки діям судді при здійсненні правосуддя й відповідно приймати у зв'язку з цим остаточні рішення. Відповідно, у межах розгляду цієї адміністративної справи суд не має можливості з'ясовувати й оцінювати доводи позивача про відсутність в його діях порушень вимог законодавства при здійсненні правосуддя, про які зазначено в оскаржених актах ВРЮ.

Утворення ВРП і надання їй таких повноважень щодо професійних суддів є одним із результатів інституційних змін, впроваджених у процесі судової реформи в Україні. Тому якщо зважити на те, які фактичні обставини слугували підставою для прийняття оскаржених рішень ВРЮ про звільнення ОСОБА_2 з посади судді, у поєднанні з тим, які порушення в процедурі розгляду цього питання у підсумку поставили під сумнів правомірність актів ВРЮ в цілому, іншого способу відновлення порушених прав позивача, правової оцінки його дій як судді при виконанні посадових обов'язків, аніж як повторний розгляд цього питання вже новоутвореним конституційним органом (ВРП), на переконання суду, немає.

До такого висновку наштовхують також положення статті 52 Закону №1798-VIII, за змістом частини третьої якої у випадку скасування судом рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, ВРП повторно розглядає дисциплінарну справу у пленарному складі у порядку, визначеному статтею 49 цього Закону. Звідси висновується, що на сьогодні порядок притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, включно з механізмом оскарження рішення, прийнятого у кінцевому результаті розгляду дисциплінарної справи, організовано так, що навіть після судового розгляду справи щодо правомірності такого рішення, остаточну правову оцінку діям судді при здійсненні правосуддя на відповідність вимогам Конституції України, законів України та професійній етиці все ж повинна надати ВРП як єдиний орган у системі правосуддя, наділений такими повноваженнями стосовно професійних суддів.

Виходячи з таких мотивів, а також беручи до доводи позивача про сплив строків для притягнення його до дисциплінарної відповідальності (з урахуванням законодавчих змін у регулюванні правовідносин в цій сфері) суд дійшов висновку, що в цій справі одночасно з визнанням оскаржених актів ВРЮ і ВРУ неправомірними цілком виправданим і законним буде передати на об'єктивний і неупереджений розгляд ВРП з'ясування фактів порушення позивачем вимог законодавства при здійсненні правосуддя (які йому постановлено за провину за пропозиціями членів ВРЮ ОСОБА_8 та ОСОБА_7 від 13 вересня 2010 року та від 18 вересня 2010 року відповідно) та прийняття у зв'язку з цим рішення як щодо наявності законних підстав для застосування до позивача дисциплінарного стягнення, так і щодо його призначення його на посаду судді.

Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради юстиції від 6 грудня 2010 року №1341/0/15-10 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Шевченківського районного суду м. Києва за порушення присяги».

Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради юстиції від 6 грудня 2010 року №1342/0/15-10 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Шевченківського районного суду м. Києва за порушення присяги».

Визнати протиправним та скасувати подання Вищої ради юстиції від 16 грудня 2010 року №89/0/12-10 ВРУ «Про звільнення судді з посади», за яким Вища рада юстиції пропонує Верховній Раді України звільнити ОСОБА_2 з посади судді Шевченківського районного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги.

Визнати протиправною та скасувати постанову Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 23 грудня 2010 року № 2865-VІ в частині звільнення ОСОБА_2 з посади судді Шевченківського районного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги судді.

Передати на повторний розгляд Вищої ради правосуддя вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності з огляду на обставини, викладені у пропозиціях членів Вищої ради юстиції ОСОБА_8 від 13 вересня 2010 року та ОСОБА_7 від 18 вересня 2010 року.

У решті позову - відмовити.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя М.І. Смокович

Судді В.М. Бевзенко

О.В. Білоус

В.М. Шарапа

Т.Г. Стрелець