Справа № 826/13449/17
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 лютого 2018 року 12:01 № 826/13449/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Васильченко І.П., при секретарі судового засідання Ксендзові А.С. розглянув у відритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Адвансед Трейдінг Солюшнс»
до Головного управління ДФС у м.Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 31.07.2017 р. № , № ,

за участю представників сторін:

від позивача: Гаврилюк М.В.;

від відповідача: Щуренко Ю.С.

На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 15 лютого 2018 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

В СТ А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Адвансед Трейдінг Солюшнс» звернулось до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Головного управління ДФС у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 31.07.2017 р. № , № .

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 10.11.2017 р. відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ГУ ДФС у м.Києві на підставі необґрунтованих висновків акту перевірки від 06.07.2017 р. № 456/26-15-14-04-03/38129075 щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення, якими позивачу визначено суми грошових зобов'язань з податку на додану вартість та застосовано штрафні санкції у вигляді зменшення від'ємного значення з податку на додану вартість.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, оскільки висновки, викладені в акті перевірки не відповідають фактичним обставинам справи. Первинні та бухгалтерські документи позивача складені у спосіб, передбачений чинним законодавством, а, отже, господарські операції позивача з його контрагентом є реальними.

Представник відповідача проти позову заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні, оскільки в ході перевірки встановлено, що господарські операції позивача з його контрагентом вчинені без наміру настання реальних наслідків.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Головним управлінням ДФС у м.Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Адвансед Трейдінг Солюшнс» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ «Вессанс» за період з 01.01.2017 р. по 31.01.2017 р. та з контрагентами-покупцями.

Перевіркою встановлено порушення ТОВ «Адвансед Трейдінг Солюшнс»:

1. п. 185.1 ст. 185, п. 198.1 ст. 198, п. 198.3 ст. 198, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді з 01.01.2017 по 31.01.2017 на суму 730 147,00 грн.

2. п. 198.1 ст. 198, п. 198.3 ст. 198, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст.200, п. 200.4 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від'ємне значення різниці між сумою податкових зобов'язань та податкового кредиту в періоді з 01.01.2017 по 31.01.2017 на суму 17 540,00 грн.

За результатами перевірки складено акт від 06.07.2017 р. № 456/26-15-14-04-03/38129075 та винесено податкові повідомлення-рішення:

- від 31.07.2017 р. № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за січень 2017 року на суму 17 540,00 грн.

- від 31.07.2017 р. № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 912 683,75 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 730 147,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 182 536,75 грн.

За результатами адміністративного оскарження, Державною фіскальною службою України прийнято рішення від 06.10.2017 р. № 22412/6/99-99-11-01-02-25, яким податкові повідомлення-рішення від 31.07.2017 р. № , № залишено без змін, а скаргу-без задоволення.

Не погоджуючись з винесеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом про їх скасування.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати податковий кредит у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) та на підставі відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених правових норм для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно з п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Виходячи з вищенаведеного, відображенню в бухгалтерському обліку та податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, при наявності первинного документу, що підтверджує таку господарську операцію.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Зазначена позиція суду узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеної у листі останнього від 02.06.2011 №742/11/13-11.

При цьому, наявність належним чином оформлених податкових накладних є обов'язковою, але не вичерпною обставиною для формування податкового кредиту. Зокрема, якщо наведені у договорах товари чи послуги фактично не поставлялися, то, відповідно, придбання таких товарів або послуг не відбулося, право на податковий кредит у такого платника податків не виникає, оскільки при цьому не дотримано обов'язкових умов для виникнення такого права на придбання товарів (послуг) з метою їх використання у господарській діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «Вессанс» (постачальник) та ТОВ «Адвансед Трейдінг Солюшнс» (покупець) укладено договір поставки № 1501 від 15.01.2017 р., відповідно до умов якого постачальник зобов'язується протягом терміну дії цього договору передати у власність покупця товар, що визначається додатками до договору чи/або заявкою покупця, але не виключно, що замовляється покупцем, а покупець, у свою чергу, зобов'язується прийняти та оплатити цей товар для подальшого використання у підприємницькій діяльності.

Відповідно до п.п. 3.3, 3.4 договору фактичний об'єм товару, що поставляється, вказується у відповідній видатковій накладній. Якість фактично поставленого товару може перевірятися уповноваженою особою покупця.

На підтвердження виконання вищевказаного договору позивачем надано суду видаткові накладні: № 21 від 17.01.2017 р., № 22 від 17.01.2017 р., № 23 від 17.01.2017 р., № 24 від 17.01.2017 р., № 25 від 17.01.2017 р., № 26 від 17.01.2017 р.

Також позивачем надано суду заявку на поставку товарів від ТОВ «АТС» до ТОВ «Вессанс» від 16.01.2017 р., претензію на оплату від ТОВ «Вессанс» до ТОВ «АТС» від 24.04.2017 р., лист-відповідь на претензію від ТОВ «АТС» до ТОВ «Вессанс» від 03.05.2017 р., додаткову угоду № 1 від 10.05.2017 р. до договору поставки № 1501 від 15.01.2017 р.

Як вбачається з матеріалів справи, висновки відповідача щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблені з огляду на відсутність реальності господарських операцій.

Так, відповідно до Єдиного державного реєстру податкових накладних, з моменту реєстрації ТОВ «Вессанс» платником ПДВ до 31.01.2017 р. на адресу товариства відбувалась реєстрація податкових накладних з номенклатурою (свіжі овочі та фрукти, кондиціонери, взуття в асортименті, рушники, м'ясо в асортименті тощо), тобто відмінною від номенклатури в податкових накладних виписаних в адресу ТОВ «АТС» (блоки газобетонні, сталь оцинкована тощо).

За результатами опрацювання інформації, яка міститься в БД «Податковий блок» встановлено, що відносно ТОВ «Вессанс» відкрито кримінальне провадження за фактом скоєння злочину, передбаченого ст. 205 Кримінального кодексу України - фіктивне підприємництво.

В ході перевірки не підтверджено факт реалізації ТМЦ від контрагента ТОВ «Вессанс» на адресу ТОВ «АТС», що свідчить, що правочини між останніми вчинено без мети настання реальних наслідків. Оскільки реальність та можливість вчинення господарських операцій з постачання ТМЦ у постачальника ТОВ «Вессанс» відсутня, а наслідком для податкового обліку є лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері, у ТОВ «АТС» не було підстав для податкового обліку вказаних операцій.

Аналізуючи фактичні обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, пояснення сторін з приводу заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Відповідно до визначення частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Однак, вирішуючи дану справу суд зважає на те, що позивачем на надано доказів поставки товарів; доказів його приймання (розвантаження, навантаження); реалізації в іншому ланцюгу постачання; доказів формування основних фондів; довіреностей на отримання матеріальних цінностей товару уповноваженою особою; податкових накладних; доказів оприбуткування товару; доказів того, що спірні господарські операції були вчиненні з наміром отримати матеріальну вигоду та мали на меті досягнення ділової мети.

Позивачем надано суду претензію складену на адресу ТОВ «Вессанс» датованою 24.04.2017 р. В той же час, станом на час розгляду даної справи (15.02.2018 р.) доказів звернення позивача до господарського суду із позовом про стягнення заборгованості за договором матеріали справи не містять.

Окрім того, суд враховує наявність кримінального провадження № 0000089 від 05.06.2015 р. за фактом фіктивного підприємництва відносно ТОВ «Вессанс».

Так, у постановах Верховного Суду України від 17.11.2015 р. справа №2а/3264/11/1070, від 12.09.2017 р. справа № 826/10933/14 було викладено правову позицію, згідно якої первинні документи, виписані контрагентом, фіктивність господарської діяльності якого встановлена вироком суду, не можуть вважатися належно оформленими і підписаними звітними документами, що посвідчують факт придбання товарів, робіт або послуг, а тому віднесення сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним. При цьому також наведений наступний висновок: «статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть за формального підтвердження її первинними документами».

Отже, сам факт того, що на момент розгляду справи щодо офіційних осіб контрагентів не було постановлено вироків, не може спростовувати достовірність їх пояснень відносно характеру укладених угод і фактичного здійснення за цими угодами операцій.

Податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема, й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг.

Тобто згідно вказаних рішень вирок по ст.205 Кримінального кодексу України щодо однієї особи - фіктивного суб'єкта господарювання - позбавляє права на податкову вигоду всіх його контрагентів незалежно від реальності чи нереальності господарських операцій. Проте навіть за відсутності вироку показання посадових осіб умовно фіктивного контрагента в кримінальному провадженні можуть бути доказами у адміністративній справі щодо права платника податків на податкову вигоду (податковий кредит і витрати).

Наведені у сукупності обставини та досліджені судом документальні докази, суд вважає достатніми для висновку про те, що господарські операції з постачання товару фактично не мали реального характеру, замовлення та виконання робіт оформлені лише документально та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені укладеними договорами.

Враховуючи вищенаведене, із наданих позивачем документів не можливо встановити зв'язок між його господарською діяльністю, наданням послуг та їх реалізацією, а відтак позивач не довів, що його дії по формуванню податкового кредиту та валових витрат є правомірними.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що наслідки порушення податкового законодавства застосовуються незалежно від того, чи визнані відповідні цивільні чи господарські зобов'язання недійсними, оскільки відповідальність за порушення норм податкового законодавства є самостійним видом юридичної відповідальності і застосовується незалежно від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності.

Як зазначено в Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 р. № 742/11/13-11 установлення факту недійсності, в тому числі нікчемності цивільно-правового правочину, який опосередковує відповідну господарську операцію, не є необхідною умовою для визначення контролюючим органом грошових зобов'язань платнику податків у разі якщо буде встановлено відсутність реального вчинення цієї господарської операції або відсутність зв'язку між такою операцією та господарською діяльністю платника податків.

У зв'язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку про відсутність сукупності умов, обставин та підстав, з якими Податковий кодекс України у взаємозв'язку з положеннями Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» пов'язують виникнення у позивача права на спірні суми податкового кредиту з ПДВ.

Враховуючи вищенаведене, суд погоджується із висновком податкового органу про те, що в порушення вимог п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 138.2 п. 138.4 ст. 138, п.п.139.1.9 п. 139, п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України позивачем занижено податок на прибуток на загальну суму 43039,00 грн., в тому числі за 2014 рік на загальну суму 43 039,00 грн. та в порушення п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1, п. 201.6, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України позивачем занижено податок на додану вартість на загальну суму 47 822,00 грн.

Враховуючи те, що судом не встановлено підстав для скасування податкових повідомлень-рішень від 23.10.2015 р. № , від 04.01.2016 р. № , відповідно, відсутні підстави для задоволення даних позовних вимог.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 8. ст. 79 Кодексу адміністративного судочинства України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

У разі неподання позивачем жодних додаткових доказів, суд вирішує справу на підставі наявних в ній доказів, а, відтак, оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача. Разом з тим, відповідач як суб'єкт владних повноважень в ході судового розгляду довів обґрунтованість своїх висновків і правомірність прийнятих на їх підставі рішень у зв'язку із чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у зв'язку із відмовою у задоволенні позову не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Адвансед Трейдінг Солюшнс» (01021, м.Київ, вул. Кловський Узвіз, 7А, офіс 36, ) відмовити повністю.

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П.Васильченко

Повний текст судового рішення складено та підписано 05 березня 2018 року