Справа № 826/8432/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 березня 2018 року № 826/8432/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І. розглянув у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними дій скасування повідомлення

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними дій про не допуск до участі у конкурсі на заміщення вакантної посади; скасування повідомлення від 16.05.2017 №1226/Л/10-36-04-00 про відмову в участі у конкурсі на заміщення вакантної посади.

Позов обґрунтовано тим, що позивач не підпадає під дію заборони, визначеної ст. 1 Закону України «Про очищення влади», оскільки не обіймав посад визначених ч. 1 ст. 3 названого Закону отже відмова у допуску до участі у конкурсі на заміщення вакантної посади.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового вирішення справи.

Приймаючи до уваги вказані вище обставини судом на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України (в редакції чинній станом на 21.08.2017) ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та його представника а також відповідача 2, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 подав документи на конкурс на заміщення вакантної посади головного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ території обслуговування Білоцерківської ОДПІ управління податків і зборів з юридичних осіб Головного управління ДФС у Київській області.

Листом від 16.05.2017 №1226/Л/10-36-04-00 позивача повідомлено про не допуск до участі у названому конкурсі, оскільки його документи не відповідають встановленим вимогам.

Невідповідність документів позивача встановленим вимогам вмотивована тим, що під час перевірки документів виявлено, що в період з 23.01.2008 по 11.07.2011 він, позивач, обіймав посаду директора Департаменту - начальника управління адміністрування податку на додану вартість та з 12.07.2011 по 05.08.2013 заступника директора Департаменту начальники управління адміністрування податку на додану вартість Департаменту оподаткування юридичних осіб ДПС України, які відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» (далі - Закон ) є підставою для застосування до позивача заборони визначеної ч. 3 ст. 1 Закону .

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 21 Закону України «Про державну службу» вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу.

Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 1 ст. 22 Закону України «Про державну службу» з метою добору осіб, здатних професійно виконувати посадові обов'язки, проводиться конкурс на зайняття вакантної посади державної служби (далі - конкурс) відповідно до Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби (далі - Порядок проведення конкурсу), що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 19 постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 №246 «Про затвердження Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби» особа, яка виявила бажання взяти участь у конкурсі, подає (особисто, поштою або через Єдиний портал вакансій державної служби НАДС) Комісії або конкурсній комісії такі документи: 1) копію паспорта громадянина України; 2) письмову заяву про участь у конкурсі із зазначенням основних мотивів для зайняття посади за формою згідно з додатком 2, до якої додається резюме у довільній формі; 3) письмову заяву, в якій повідомляє про те, що до неї не застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади", та надає згоду на проходження перевірки та оприлюднення відомостей стосовно неї відповідно до зазначеного Закону; 4) копію (копії) документа (документів) про освіту; 5) оригінал посвідчення атестації щодо вільного володіння державною мовою (у разі подання документів для участі у конкурсі через Єдиний портал вакансій державної служби НАДС подається копія такого посвідчення, а оригінал обов'язково пред'являється до проходження тестування); 6) заповнену особову картку встановленого зразка; 7) оригінали інших документів для підтвердження відповідності умовам конкурсу в разі проведення закритого конкурсу; 8) декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

Згідно п. 22. постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 №246 «Про затвердження Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби» перевірку документів, поданих кандидатами, на відповідність установленим кваліфікаційним вимогам, наявність усіх документів, передбачених пунктом 19 цього Порядку, та правильність заповнення документів, передбачених підпунктами 2, 3 та 6 пункту 19 цього Порядку, проводить: на зайняття посад категорії "А" - спеціальний структурний підрозділ НАДС; на зайняття посад категорій "Б" і "В" - служба управління персоналом державного органу, в якому проводиться конкурс.

Спеціальний структурний підрозділ НАДС або служба управління персоналом державного органу, в якому оголошено конкурс, не пізніше трьох робочих днів з дня надходження документів для участі у конкурсі повідомляє кандидатам: про результати перевірки документів, поданих особисто або поштою; про результати попередньої перевірки документів, поданих через Єдиний портал вакансій державної служби НАДС.

Кандидати, у яких досвід роботи та/або подані документи не відповідають установленим вимогам, не допускаються до тестування, про що їм повідомляє спеціальний структурний підрозділ НАДС або служба управління персоналом державного органу, в якому проводиться конкурс.

Як зазначено вище, листом від 16.05.2017 №1226/Л/10-36-04-00 позивача повідомлено про не допуск до участі у названому конкурсі, оскільки його документи не відповідають встановленим вимогам, а саме: в період з 23.01.2008 по 11.07.2011 він, позивач, обіймав посаду директора Департаменту - начальника управління адміністрування податку на додану вартість ДПА України та з 12.07.2011 по 05.08.2013 заступника директора Департаменту начальники управління адміністрування податку на додану вартість Департаменту оподаткування юридичних осіб ДПС України, які відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону є підставою для застосування до позивача заборони визначеної ч. 3 ст. 1 Закону.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, вважаючи дії відповідача щодо його прийняття протиправними, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Аналіз положень вказаної статті дає суду підстави дійти висновку, що для застосування до особи процедури "люстрації" необхідно, щоб остання своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювала заходи (та/або сприяла у їх здійсненні) спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2, підрив основ національної безпеки і оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини.

У відповідності до ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори" від 29 червня 2004 року N 1906-IV (надалі - Закон N 1906-IV) чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно із Законом від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу N 1 та протоколів NN 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких видана Верховною Радою, є частиною законодавства України.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року N 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 2 Конвенції № 11 від 25.06.1958 року "Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості" (ратифікована Україною 04.08.1961 р.), передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов'язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (ст. 4 цієї Конвенції).

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.

Так, зокрема, Парламентська асамблея Ради Європи прийняла Резолюцію №1096 "Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем", якою надала державам-членам Ради Європи рекомендації, яких слід дотримуватися при запровадженні люстраційних заходів. У цьому документі з-поміж іншого вказано, що люстраційні заходи можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена у кожному конкретному випадку, а особі яка піддається люстраційній процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду.

Установлені згаданою Резолюцією №1096 підходи до проведення люстрації знайшли свій розвиток у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який уже неодноразово розглядав справи за наслідками схожих перевірок в інших державах, наприклад у Польщі (рішення від 14.02.2006 року у справі "Турек проти Словаччини", від 24.04.2007 року у справі "Матиєк проти Польщі",від 17.07.2007 року у справі "Бобек проти Польщі", від 15.01.2008 року у справі "Любох проти Польщі").

У рішенні "Любох проти Польші" ЄСПЛ наголошує, що люстраційна процедура не може слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні. Люстраційні процедури мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді справ про люстрацію мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених ст. 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень.

Зокрема, особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61).

Необхідність доведення вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, європейськими стандартами визначено як один із ключових критеріїв, що стосуються процедури люстрації, на чому наголошує Європейська комісія за демократію через право (Венеціанська комісія) у висновку від 14-15 грудня 2012 року №CDL-AD (2012)028 щодо "Закону про люстрацію" колишньої югославської республіки Македонія.

Проте, відповідачами не надано доказів вчинення певних дій, прийняття рішення чи допущення бездіяльності позивачами, які б були спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини

Крім того, для застосування заборон, визначених ч. 3 ст. 1 Закону, особа повинна відповідати критеріям визначеним у ст. 3 зазначеного Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Частиною 1 ст. 3 Закону визначено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, зокрема: керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції.

Отже, в даному випадку заборона передбачена ч. 3 ст. 1 Закону може бути застосована до керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову політику.

Як вказано вище, позивач в період з 23.01.2008 по 11.07.2011 обіймав посаду директора Департаменту - начальника управління адміністрування податку на додану вартість ДПА України та з 12.07.2011 по 05.08.2013 посаду заступника директора Департаменту начальники управління адміністрування податку на додану вартість Департаменту оподаткування юридичних осіб ДПС України

Відповідно до Положення про Державну податкову адміністрацію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2007 № 778 Державна податкова адміністрація України (ДПА) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів.

ДПА забезпечує реалізацію єдиної державної податкової політики, державної політики у сфері контролю за виробництвом і обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, здійснює міжгалузеву координацію у цій сфері.

Згідно Положення про Державну податкову службу України, затвердженого Указом Президента України від 12.05.2011 №584/2011до системи органів Державної податкової служби України (ДПС України) належать центральний апарат та територіальні органи - державні податкові служби в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, округах (на два і більше регіони), державні податкові інспекції у районах, містах (крім міст Києва та Севастополя), районах у містах, міжрайонні, об'єднані та спеціалізовані державні податкові інспекції.

ДПС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр).

ДПС України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію єдиної державної податкової політики, а також державної політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, здійснює міжгалузеву координацію у цій сфері.

Отже, ні Державна податкова адміністрація України, ні Державна податкова служба України не є центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізацію податкової політики.

З системного аналізу викладеного вбачається, що у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року позивач працював у Державній податковій адміністрації України (на посаді директора Департаменту - начальника управління адміністрування податку на додану вартість) та Державній податковій службі України (на посаді заступника директора Департаменту начальники управління адміністрування податку на додану вартість Департаменту оподаткування юридичних осіб), які були центральними органами влади, що забезпечують реалізацію єдиної, державної податкової політики, а відтак ні Державна податкова адміністрація України, ні Державна податкова служба України не є центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізує державну податкову та/або митну політику в розмінні п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону.

З огляду на викладене вище висновок відповідача, що позивач підпадає під дію ч. 3 ст. 1 Закону, оскільки обіймав посади визначені п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону є необґрунтованим, що вказує на наявність правових підстав для задоволення позову в частині скасування повідомлення від 16.05.2017 №1226/Л/10-36-04-00 про відмову в участі у конкурсі на заміщення вакантної посади.

Протиправність повідомлення від 16.05.2017 №1226/Л/10-36-04-00 про відмову в участі у конкурсі на заміщення вакантної посади прямо вказує на наявність правових підстав для задоволення позову в частині визнання протиправними дій про не допуск до участі у конкурсі на заміщення вакантної посади.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Задовольнити позов.

2. Визнати протиправним та скасувати повідомлення Головного управління ДФС у Київській області від 16.05.2017 №1226/Л/10-36-04-00 про відмову в участі у конкурсі на заміщення вакантної посади.

3. Визнати протиправними дій Головного управління ДФС у Київській області про не допуск ОСОБА_1 до участі у конкурсі на заміщення вакантної посади.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в сумі за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Київській області.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя В.І. Келеберда