Справа № 826/2811/16
Суддя: Донець В.А.
Дата ухвалення: 2018-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16 січня 2018 року № 826/2811/16

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі колегії суддів: головуючого Донця В.А.; суддів: Каракашьяна С.К., Костенка Д.А., секретаря судового засідання Сома П.А., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання поновити на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2; відповідача - Донченка О.Г.

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 06.12.2017, прийнятої судом в судовому засіданні 07.12.2017, про: визнання протиправним та скасування наказу Національного банку України від 22.10.2015 №4752-к про звільнення з роботи від 23.10.2015 ОСОБА_1, провідного аудитора відділу аналізу та супроводження аудиту Департаменту внутрішнього аудиту; зобов'язання Національного банку України поновити ОСОБА_1 на посаді провідного аудитора відділу аналізу та супроводження аудиту Департаменту внутрішнього аудиту; стягнення з Національного банку України на користь ОСОБА_1 573.777,92 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнення з Національного банку України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 10.000,00 грн.

Позов мотивовано тим, що позивача звільнено з порушенням вимог статей 40, 42, 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки відповідачем не було запропоновано жодної вакантної посади, не враховано переважні критерії на залишення на роботі та рішення первинної профспілкової організації Національного банку України, яким профспілковий комітет відмовив у наданні згоди на звільнення працівників.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача підтримав заперечення та відзив на заяву про збільшення розміру позовних вимог, зазначивши, що позивачу не пропонувалась інша посада оскільки пунктом 1 наказу Національного банку України від 09.09.2014 №1634-к передбачено, що усі вакантні посади у системі Національного банку України з 10.09.2014 і пізніше підлягають скороченню. Представник відповідача зазначив, що відповідно до статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" Національний банк мав право на розірвання трудового договору без згоди профспілки. Крім того, представник наполягав на залишенні позовної заяви без розгляду в зв'язку з пропущенням позивачем місячного строку звернення до суду.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

Наказом Національного банку України від 17.03.2015 № 1628-к ОСОБА_1, провідного аудитора відділу організаційного забезпечення планування роботи та звітності управління методології та організації аудиту Департаменту аудиту, за її згодою переведено на посаду провідного аудитора відділу аналізу та впровадження стандартів аудиту управління планування, аналізу та супроводження аудиту Департаменту внутрішнього аудиту з 23.03.2015.

Позивач 02.07.2015 попереджена про наступне звільнення з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, що підтверджується підписом.

Наказом Національного банку України від 22.10.2015 №4752-к "Про звільнення ОСОБА_1" провідного аудитора відділу аналізу та впровадження аудиту Департаменту внутрішнього аудиту ОСОБА_1 звільнено з роботи 23.10.2015 у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

До матеріалів справи додано копію свідоцтва про шлюб від 18.02.2016 серії НОМЕР_1 відповідно до якого між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено шлюб, прізвище ОСОБА_1 змінено на ОСОБА_6.

Вирішуючи спір, суд виходить з такого.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулювались Законом України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ (у редакції, чинній на час звільнення позивача з державної служби).

Відповідно до статті 64 Закону України "Про Національний банк України" від 20.05.1999 № 679-XIV (у редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) службовці Національного банку є державними службовцями, і до них застосовуються норми Закону України "Про державну службу", якщо цей Закон не встановлює іншого.

За змістом статті 30 Закону України "Про державну службу" державна служба може бути припинена, зокрема, на підставі загальних підстав, передбачених КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

На підтвердження скорочення штатної чисельності працівників Національного банку України, в тому числі державних службовців, відповідачем додано наказ Національного банку України від 09.09.2014 №1634-к "Про скорочення вакантних посад у підрозділах Національного банку України", за пунктом 1 якого підлягали скороченню всі вакантні посади станом на 10.09.2014.

Наказом Національного банку України від 24.10.2014 №1854-к внесено зміни до наказу від 09.09.2014 №1634-к, яким пункт перший було доповнено положенням про скорочення посад, які будуть вакантними після зазначеного строку

Згідно з Постановою Правління Національного банку України від 15.06.2015 №378 "Про вдосконалення структури Департаменту внутрішнього аудиту Національного банку України" з метою запровадження оцінювання ефективності процесів управління ризиками, внутрішнього контролю у підрозділах Національного банку України відповідно до Міжнародних стандартів професійної практики внутрішнього аудиту, скорочено штат працівників управління планування, аналізу та супроводження аудиту Департаменту внутрішнього аудиту.

Директором Департаменту персоналу було видано наказ від 24.06.2015 №3245-к "Про скорочення штату працівників департаменту внутрішнього аудиту Національного банку України".

Зазначені правові акти підтверджують організаційні зміни в структурних підрозділах Національного банку України, що також супроводжувалось скороченням штату.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Судом зазначалось, що позивача звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно з частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. <...>.

Надаючи тлумачення наведеним нормам КЗпП України Верховний Суд в постанові від 07.02.2018 у справі №813/8766/13-а (72324170) навів правову позицію,за якою одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці роботодавець зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу. Наведена позиція висловлювалась також Верховним Судом України в постановах від 19.05.2015 справа №21-107а15 (44749536), від 10.03.2015 справа №21-52а15 (43307411).

Згідно з листом директора Департаменту персоналу від 07.11.2016 №17-0007/91661 станом на час попередження позивача про звільнення та її звільнення в Національному банку України були наявні посади: саном на 01.07.2015 - 105; станом на 01.08.2015 - 164; станом на 01.09.2015 - 79; станом на 02.11.2015 - 75. Зокрема, вакантними були посади: відділ аналізу, планування та контролю - старший аудитор, заступник начальника відділу, заступник начальника управління - начальник відділу; відділ аудиту грошового обігу та розрахункових операцій - головний аудитор, заступник чальника відділу, старший аудитор, начальник відділу; відділ аудиту інформаційних технологій - головний аудитор, старший аудитор, заступник начальника відділу, начальник відділу; відділ монетарної та регуляторної політики - головний аудитор; старший аудитор. Вакантними були посади в Департаменті управління ризиками, Департаменті забезпечення діяльності Національного банку України, у Департаменті реєстраційних питань та ліцензування, а також інші вакантні посади в департаментах Національного банку України.

Отже, як на час попередження позивача про звільнення так і на момент звільнення в Національному банку України були наявні вакантні посади, однак позивачу такі посади не пропонувались. Відповідачем не надано доказів, які свідчили б про те, що наявні вакантні посади не могли пропонуватись позивачу в зв'язку з тим, що вона не могла їх обіймати з урахуванням своєї кваліфікації.

Отже, суд доходить висновку про невиконання відповідачем свого обов'язку щодо вжиття заходів з працевлаштування працівника в разі звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, зокрема щодо пропонування позивачу вакантних посад. Відповідно позивача звільнено з посади з порушенням вимог наведених норм КЗпП України.

Представник відповідача в письмових запереченнях проти позову зазначив, що оскільки пунктом 1 наказу Національного банку України від 09.09.2014 №1634-к зі змінами згідно з наказом від 24.10.2014 №1854-к передбачалось, що всі вакантні посади у системі Національного банку України станом на 10.09.2014 і надалі підлягають скороченню, інша робота ОСОБА_1 не пропонувалася.

Суд вважає такі доводи необґрунтованими, позаяк на час попередження 02.07.2015 та звільнення позивача з посади 22.10.2015, були наявні вакантні посади, які повинні були пропонуватись позивачу з урахуванням її кваліфікації. Представником відповідача не надано доказів, які б свідчили про скорочення вакантних посад, наприклад, протягом місяця після звільнення позивача, що могло розглядатись судом як підстава непропонування посад в зв'язку з їх скороченням на підставі відповідного наказу. Наявність правового акту, яким передбачено скорочення вакантних посад не може бути підставою невиконання обов'язку щодо вжиття заходів для працевлаштування працівника, в разі коли такі посади наявні.

До матеріалів справи додано протокол 22.09.2015 №7 засідання профспілкового комітету Первинної профспілкової організації працівників Національного банку України, яким відмовлено адміністрації Національного банку України в наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 <...> за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, оскільки порушено вимоги статті 49-2 КЗпП України - не запропоновано іншої роботи одночасно з попередженням про звільнення при її наявності та на протязі двохмісячного терміну з дня попередження до вирішення питання про звільнення.

У запереченнях зазначено, що рішення профспілкової організації є не обґрунтованим, тому його не було враховано відповідно до частини шостої статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" від 15.09.1999 №1045-XIV (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин щодо надання згоди профспілковою організацією на звільнення позивача), за якою рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства (частина перша), рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) (частина сьома).

Як уже зазначалось, висновок профспілкової організації про відмову в наданні згоди на звільнення позивача обґрунтований тим, що Національним банком України в порушення вимог статті 49-2 КЗпП України не запропоновано позивачу вакантні посади, які були наявні як на час попередження так і на момент звільнення.

Отже, твердження представника відповідача про необґрунтованість висновку профспілкової організації спростовуються наведеними доводами, які суд розцінює як обґрунтовані. Подібних висновків дійшов суд, розглядаючи дану справу. Оскільки висновок профспілкової організації враховано не було, то слід констатувати, що звільнення відбулось з порушенням вимог статті 43 КЗпП України.

Обставина щодо членства позивача в Первинній профспілковій організації працівників Національного банку України сторонами не заперечувалась.

Оскільки суд дійшов висновку про недотримання відповідачем вимог частини третьої статті 40, статті 43, статті 49-2 КЗпП України під час звільнення позивача, підлягає задоволенню вимога про визнання протиправним та скасування наказу Національного банку України від 22.10.2015 №4752-к.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша) . При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга).

Зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що позивача звільнено з посади провідного аудитора відділу аналізу та супроводження аудиту Департаменту внутрішнього аудиту з 23.10.2015, відповідно підлягає задоволенню вимога про поновлення позивача на зазначеній посаді з 23.10.2015. На думку суду та обставина, що посада, на яку суд поновив позивача, не відноситься до посад публічної служби в розумінні пункту 17 статті 4 КАС України не може бути підставою для відмови в позові, позаяк станом на час звільнення позивач була державним службовцем. Відповідно належним способом виконання рішення суд в цій частині є поновлення позивача на посаді провідного аудитора відділу аналізу та супроводження аудиту Департаменту внутрішнього аудиту (іншого підрозділу, до якого перейшли функції цього Департаменту).

Враховуючи те, що позивача поновлено на посаді з 23.10.2015 рішенням суду від 16.01.2018, період вимушеного прогулу становить з 23.10.2015 по 16.01.2018.

До матеріалів судової справи долучено лист департаменту бухгалтерського обліку Національного банку України від 04.04.20016 №60-0042/504, відповідно до якого середньоденний заробіток становить 271,19 грн. Зі змісту довідки вбачається, що середньоденний заробіток розрахований відповідно до "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 з урахуванням виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню - серпень-вересень 2015 року. З розрахунку вбачається врахування періодичних платежів: окладу; премії за високі досягнення; доплата за ранг; щомісячної вислуги; премії з урахуванням фактично відпрацьованого часу, водночас не враховано одноразові виплати: премія до свята; щорічна відпустка. Наведене відповідає пунктам 3-4 "Порядку обчислення середньої заробітної плати".

У позовній заяві позивачем зроблено розрахунок вимушеного прогулу, сума якого, становить 573.777,92 грн. за 512 днів вимушеного прогулу. При цьому для розрахунку було взято заробітну плату з вересень, жовтень 2015 року, що суперечить пункту 2 "Порядку обчислення середньої заробітної плати", за яким у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до інформації Міністерства соціальної політики України, викладених у листах від 09.09.2014 №10196/0/14-14/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік", від 20.07.2015 №10846/0/14-15/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік", від 05.08.2016 №11535/0/14-16/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік", робочі дні у відповідних періодах становили: з 23.10.2015 (перший день вимушеного прогулу) по 31.10.2015 - 6 днів; в листопаді 2011 року - 21 день; у грудні 2015 року - 23 дні; у 2016 році - 251 день; у 2017 році - 249 дні; з 01.01.2018 по 16.01.2018 (останній день вимушеного прогулу), разом - 559 днів. Відповідно середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням середньоденного заробітку 271,19 грн. становить - 151.595,21 грн. Оскільки позовна заява про поновлення позивача на посаді розглядається судом більше року не з вини позивача, стягненню підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З огляду на викладене, вимога про стягнення 573.777,92 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню в частині стягнення 151.595,21 грн.

Відповідно до частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць (пункт 2); поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3). Отже, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць підлягають негайному виконанню.

Представник позивача також наполягав на стягненні моральної шкоди в розмірі 10.000,00 грн., оскільки незаконне звільнення призвело до моральних страждань, до втрати нормальних життєвих зв'язків, до додаткових зусиль для організації свого життя позивачем, утримання себе та сім'ї. Крім того, представник наголосив, що позивач є вагітною, а знаходження в постійному стресовому стані суттєво загрожує впливу на нормальне протікання вагітності.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя).

На думку суду, твердження представника позивача не підтвердженні доказами, не містять обґрунтування щодо зв'язків, які були втрачені позивачем, докладання додаткових зусиль для організації життя, перебування в постійному стресі, що впливає на вагітність, відповідно такі доводи є необґрунтованими, тому судом до уваги не беруться, що є підставою для відмови в позові в частині стягнення 10.000,00 моральної шкоди.

Щодо строків звернення до суду, то суд констатує пропущення позивачем місячного строку звернення до суду, встановленого частиною третьою статті 99 КАС України (у редакції, чинній на час подання позову), оскільки до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась 23.02.2016 з оскарженням наказу 22.10.2015 №4752-к. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач отримала оскаржуваний наказ 22.10.2015. Разом з тим судом встановлено, що позивач зверталась з аналогічними позовними вимогами до Печерського районного суду міста Києва, ухвалою якого від 07.12.2015 в справі 757/44048/15-ц (54671869) відкрито провадження у справі на підставі Цивільного процесуального кодексу України, ухвалою від 15.02.2016 (55761799) провадження закрито. На думку суду, звернення позивача до Печерського районного суду міста Києва свідчить про незгоду зі звільненням та намір отримати судовий захист. Відкриття провадження в справі Печерським районним судом міста Києва дало підстави вважати позивачу про вірне обрання суду. Лише після закриття провадження у справі, в якій зазначалось, що справу належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, позивач одразу звернулась до адміністративного суду.

З огляду на наведене, суд вважає, що слід поновити позивачу строк звернення до суду в зв'язку визнанням судом поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду. Необхідно зауважити, що судом під час відкриття провадження у справі не було вирішено питання строків звернення до суду. Відповідно до частини четвертої статті 3 КАС України закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Відтак питання поважності причин пропуску строків вирішено під час судового розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивач на час звернення до суду була звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 №3674-VI.

Частиною п'ятою статті 139 КАС України передбачено, що сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. <...>.

Оскільки сторонами не надано доказів понесення судових витрат, такі витрати присудженню не підлягають.

Керуючись статтею 246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Національного банку України від 22 жовтня 2015 року №4752-к у частині звільнення ОСОБА_1 з посади аудитора відділу аналізу та впровадження стандартів аудиту управління планування, аналізу та супроводження аудиту Департаменту внутрішнього аудиту з 23 жовтня 2015 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді аудитора відділу аналізу та впровадження стандартів аудиту управління планування, аналізу та супроводження аудиту Департаменту внутрішнього аудиту Національного банку України з 23 жовтня 2015 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 жовтня 2015 року по 16 січня 2018 року в розмірі 151595,21 грн. (сто п'ятдесят одну тисячу п'ятсот дев'яносто п'ять грн. 21 коп.) за виключенням податків та зборів.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді аудитора відділу аналізу та впровадження стандартів аудиту управління планування, аналізу та супроводження аудиту Департаменту внутрішнього аудиту Національного банку України з 23 жовтня 2015 року та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць 5694,99 грн. (п'ять тисяч шістсот дев'яносто чотири грн. 99 коп.) за виключенням податків та зборів - виконати негайно.

У задоволенні решти адміністративного позову відмовити.

Позивач - ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1).

Відповідач - Національний банк України (ідентифікаційний код 00032106, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Інститутська, будинок 9).

Відповідно до статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно зі статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Підпунктом 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення складено 05 березня 2018 року.

Головуючий суддя В.А. Донець

Суддя С.К. Каракашьян

Д.А. Костенко