Справа № 815/3176/17
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2018-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/3176/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Левчук О. А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Зуєвої Л.Є.,

суддів Шевчук О.А. та Федусика А.Г.

при секретарі Кучмій І.В.

за участю представника апелянта ОСОБА_1,

представника відповідача Лазарєвої Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Одеського окружного адміністративного суду, ухвалену у відкритому судовому засіданні о 16:48 год 06.12.2017 року в м.Одесі, по справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу від 07.06.2017 року №105 та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення прийнято без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають значення і стосуються справи. Апелянт зазначає, що виїжджав із країни походження через побоювання за своє життя та здоров'я та у нього наявні умови, зазначені п. 1 та п. 13 ч. 1 Закону, тому його заява не може вважатися необґрунтованою, оскільки внаслідок діяльності антиурядових угрупувань, він побоюється стати жертвою свавілля та побоюючись за власне життя не має можливості повернутися до Афганістану.

Таким чином апелянт вважає, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. У зв'язку з чим в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції і винесення нової постанови із задоволенням позовних вимог в повному обсязі.

Головне управління ДМС України в Одеській області надало до суду відзив на апеляційну скаргу в якому зазначило, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що апелянт не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 є громадянином Афганістану, м. Кабул, національність - афганець, за етнічною належністю - пуштун, віросповідання - мусульманин-суніт.

Згідно матеріалів особової справи, ОСОБА_3, вибув приблизно в 2004 році з країни походження легально, авіарейсом м. Кабул (Афганістан) - м. Дубай (ОАЕ) на підставі паспорту громадянина Афганістану. Приблизно в 2008 році перетнув нелегально, поза пунктом пропуску територію України автомобільним транспортом (а.с. 66-70, т.1).

07.04.2017 року, ОСОБА_3, звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування якої зазначив, що в Афганістані у нього були проблеми, тому на деякий час поїхав до Таджикистану, після чого знову повертався до Афганістану, від нього стали вимагати велику суму грошей та він потрапив до в'язниці де відсидів один рік. Після звільнення на його адресу надходили погрози від невідомих осіб, тому вирішив покинути Афганістан та в 2008 році нелегально приїхав до України (а.с. 34-35 т.1).

За результатами розгляду особової справи громадянина Афганістану ОСОБА_3, управління дійшло до висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 89-98, т. 1).

Як вбачається з висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Управління вважає, що відсутні умови передбачені п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України 'Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари та виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого що принижує гідність, поводження чи покарання.

Працівниками управління з'ясовано, що позивач вибув з м, Кабул (Афганістан) до м.Дубай (ОАЕ) приблизно в 2004 році, легально, на підставі паспортного документу. На території ОАЕ позивач перебував протягом 6 місяців, після чого вибув до м. Тегеран (Іран), легально, на підставі паспортного документу та оформленої візи до Ірану. На території Ірану позивач перебував протягом приблизно тижня. З м.Тегеран (Іран) позивач нелегально вибув до м. Анкара (Туреччина), де проживав протягом приблизно шести-восьми місяців. З м. Анкара (Туреччина) позивач нелегально вибув до м. Патри (Греція), де перебував протягом року. Слід зазначити, що перебуваючи в зазначених країнах позивач навіть не зробив спроби звернення за міжнародних захистом, лише перебуваючи на території Греції, позивач звернувся за міжнародним захистом та отримав відповідний документ строком на шість місяців. Спроби позивача приховати зазначену обставину додатково вказує, що він під час звернень до ГУ ДМС систематично вказує різну інформацію стосовно шляху, обставин свого потрапляння до України, транзитних країн, в яких він перебував та періодів перебування у зазначених країнах.

Також управлінням зазначено, що Греція (позивач також перебував на території Румунії, Болгарії, Франції) визнана третьою безпечною країною у розумінні Дублінської конвенції. Згідно цієї конвенції до «безпечних» країн відносяться всі країни Європейського Союзу. Крім того, кожна країна сама вирішує, які ще країни вважати "третіми безпечними".

Також у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено, що під час звернень за набуттям міжнародного захисту позивач не навів інформації, яка б вказувала на можливість його особистих переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичних переконань або ознакою належності до певної соціальної групи на момент прийняття рішення стосовно виїзду за межі Афганістану.

Додаткового управлінням встановлено, що ані позивач, ані його близькі родичі не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій в регіоні постійного проживання або поза його межами. Також, аналізом проведених із позивачем анкетування та протоколу співбесіди підтверджено відсутність у нього побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв'язку із ймовірною загрозою переслідувань за вищевказаними ознаками. Позивач систематично вказує різні причини звернення до територіального підрозділу ДМС, плутається в характері та обставинах ймовірної небезпеки, яка може очікувати на нього у випадку повернення на Батьківщину, фігурантів, які причетні до ймовірного переслідування позивача в країні громадянської належності.

Беручи до уваги вищенаведене, на підставі п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» управління дійшло до висновку про доцільність відмови особі в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

07 червня 2017 року наказом Головного управління Державної міграційної служби України № 105, прийнято до уваги висновок та відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянина Афганістану ОСОБА_3 (а.с. 99 т. 1).

07 червня 2017 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №5/1-1578 від 07.06.2017 року, не погодившись із прийнятим рішенням оскаржив його до суду (а.с. 100-105 т.1).

Вказані обставини визнані сторонами та суд не має обґрунтованого сумніву щодо їх достовірності.

Відмовляючи в задоволенні вимог позивача, суд зазначив, що висновок, який став підставою для прийняття рішення що оскаржує позивач, є таким, що складений у відповідності до розділу VІ Правил: за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником. У висновку зроблено посилання на використану інформацію про країну походження заявника, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Судова колегія погоджується з такими висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року і Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ, слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа - вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із позивачем.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і ви яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на і території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як вбачається з матеріалів справи, апелянтом не було надано до Державної міграційної служби України доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, під час розгляду справи, апелянтом також не повідомлено фактів та не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації особисто його.

З матеріалів справи встановлено, що 07.04.2017 року позивач втретє звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту до Головного управління. У зв'язку із загостренням сечокам'яної хвороби, зі слів позивача, він не мав змоги відвідувати процедурні заходи з приводу набуття міжнародного захисту.

Однак позивачем не надано до Головного управління документи, які б підтверджували його перебування на стаціонарному режимі лікування через вищезазначену хворобу. Після того, як стан здоров'я позивача покращився, із ним було проведено анкетування від 30.05.2017р. та протоколи співбесіди від 30.05.2017р. та 06.06.2017р., прийнято відповідне рішення.

Крім того слід звернути увагу, що під час звернень за набуттям міжнародного захисту позивач не навів інформації, яка б вказувала на можливість його особистих переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичних переконань або ознакою належності до певної соціальної групи на момент прийняття рішення стосовно виїзду за межі Афганістану (арк. 7 протоколу співбесіди від 20.05.2008).

Також, по відношенню до позивача не застосовувалося фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця арк. 7 анкети від 30.05.2017).

Додатково, ані позивач, ані його близькі родичі не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій в регіоні постійного проживання або поза його межами (арк. 7 анкети від 30.05.2017; арк. 4-5 протоколу співбесіди від 06.06.2017). Також, аналізом проведених із позивачем анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність у нього побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв'язку із ймовірною загрозою переслідувань за вищевказаними ознаками.

Натомість як було пояснено відповідачем, при зверненні до Головного управління 07.04.2017 р. позивач вказує на можливість кримінального переслідування та власного ув'язнення у випадку повернення до країни громадянської належності (арк. 1 заяви від 07.04.2017 р.; арк. З протоколу співбесіди від 06.06.2017).

Слід зазначити, що апелянт систематично вказував різні причини звернення до територіального підрозділу ДМС, плутався в характері та обставинах ймовірної небезпеки, яка може очікувати на нього у випадку повернення на Батьківщину, фігурантів, які причетні до ймовірного переслідування позивача в країні громадянської належності.

В твердженнях апелянта з вищезазначеного приводу міститься низка істотних розбіжностей, які він не зміг належним чином обгрунтувати, що суттєво знижує рівень довіри до його заяви в цілому.

Так, під час звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у 2008 році, в якості причини звернення за міжнародним захистом позивач вказує ймовірну сутичку зі своїм двоюрідним братом, внаслідок якої йому може загрожувати помста у випадку повернення до Афганістану (арк. 1 заяви від 21.04.2008р.; арк. 4-5 анкети від 21.04.2008 ). Водночас, під час розгляду звернення позивача від 07.04.2017р., він зазначив, що під час першого звернення, що він вказував, що вибув з Афганістану через бажання слідувати за своєю дівчиною, яка виїхала до Нідерландів (арк. З протоколу співбесіди від 06.06.2017р.).

Під час звернення до Головного управління у 2013 та 2017 роках позивач в якості причини свого виїзду за межі Афганістану зазначає можливість кримінального переслідування на Батьківщині, можливість тривалого ув'язнення у випадку повернення до країни громадянської належності. Проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача можливо визначити, що обставини його ймовірного переслідування в країні громадянської належності не містять конвенційних ознак, які можуть розглядатися в контексті можливості визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Натомість, апелянт зазначає різні обставини подібних переслідувань, суттєві розбіжності в їх описі, що вказує на неправдоподібність тверджень з вищезазначеного приводу.

Так, в заяві про звернення за міжнародним захистом від 22.07.2013р. позивач вказав, що на Батьківщині він відбував покарання у вигляді ув'язнення через бійку з представником правоохоронних органів (арк. 1 заяви від 22.07.2013). Натомість, під час проведення із позивачем протоколу співбесіди позивач стверджував, що його ув'язнили за звинуваченнями у контрабанді електронної техніки (арк. З протоколу співбесіди від 06.11.2013). При цьому, під час проведення анкетування та протоколу співбесіди від 30.05.2017 року, позивач зазначає, що він був ув'язнений через несплату хабаря дипломатичному представнику країни громадянської належності в Таджикистані (арк. 7 анкети від 30.05.2017; арк. 4 протоколу співбесіди від 30.05.2017).

Таким чином матеріалами справи встановлено, що апелянт ні під час перебування на батьківщині, ні перебуваючи за її межами не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Також після проведених міграційною службою інтерв'ю та анкетування у апелянта не виявлено жодних ознак переслідування. Основною причиною неможливості повернення до Афганістану є власне небажання.

Надані шукачем притулку відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Таким чином матеріалами справи доведено, що до управління міграційної служби апелянт звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації свого перебування на території України.

Поряд з цим, під час розгляду справи у суді як першої так і апеляційної інстанції жодних доказів, що свідчили б про переслідування позивача на Батьківщині надано не було. Окрім того, позивач не зазначає про загрозу в Афганістані особисто йому та не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на Батьківщину.

З аналізу особової справи вбачається, що будь-яких погроз, пов'язаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або політичних переконань позивач не отримував. Крім того, матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Суд вважає безпідставним посилання апелянта на ситуацію в країні походження, оскільки в даному випадку судом не вирішується питання про видворення іноземця, а надається оцінка рішенню органу міграційної служби, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, яке з огляду на відсутність мінімальних стандартів для кваліфікації заявника як біженця або як особи, що потребує міжнародного захисту, судом оцінюється як обґрунтоване.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшості ключових елементів тверджень позивача, суд погоджується з висновком органу міграційної служби, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця такою, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відносно додаткової форми захисту апеляційний суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не довів існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Під час судового розгляду справи знайшли підтвердження висновки органу міграційної служби відносно відсутності підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Судова колегія суду апеляційної інстанції вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець", а підпадає під поняття "мігрант", у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

У зв'язку із цим та через відсутність умов, передбачених абз.4 п.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», колегія суддів дійшла висновку про обгрунтованість висновків суду першої інстанції про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обгрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Доводи апелянта викладені у апеляційній скарзі за змістом ідентичні наданим в запереченнях до адміністративного позову, зазначених висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального права.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст.308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку ст.328-331 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 05.03.2018 року

Головуючий: суддя Л.Є. Зуєва

суддя О.А. Шевчук

суддя А.Г. Федусик