Справа № 826/6505/17
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 лютого 2018 року № 826/6505/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Вентура»

до

Головного управління Державної фіскальної служби у Києві

про

визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Позивач, в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «Вентура» (надалі – Позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (надалі – Відповідач), в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 09.03.2017 року №; №; № Головного управління ДФС у м. Києві.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва 03.07.2017 р., відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

В обґрунтування позовних вимог Позивача зазначив, що контролюючий орган прийшов до хибного висновку, що рішення компанії RJDL Limited від 20.05.2002 року не підтверджує наявність у компанії засновника Позивача статусу податкового резидента у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії. Крім того, Позивач зазначає, що підставою для нарахування податкових зобов'язань став висновок контролюючого органу про те, що договори, між Позивачем та ТОВ «Дойлком» () та ТОВ «ТРЕ ОМ» (0) були укладені без мети настання правових наслідків.

Позивач, не погоджуючись з таким висновком податкового органу зазначає, що у період, який перевірявся, ним було укладено договори з ТОВ «Дойлком» () та ТОВ «ТРЕ ОМ» (0), які мали реальний характер та факт здійснення поставки товару підтверджується відповідними первинними документами.

Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, оскільки господарські операції Позивача з його контрагентами є реальними та відповідають дійсному економічному змісту.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, надав письмові заперечення в яких просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Свої заперечення на адміністративний позов Відповідач обґрунтовує тим, що проведеною перевіркою не підтверджено реальності господарських операцій між Позивачем та його контрагентом.

В судовому засіданні 14.11.2017 р., судом прийнято рішення про розгляд справи в письмову провадженні на підставі частини четвертої статті 122 КАС України (в редакції станом на листопад 2017 р.).

Враховуючи те, що 15.12.2017 року набрала чинності нова редакція КАС України, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Беручи до уваги те, що станом на дату прийняття рішення у справі вона знаходить на стадії розгляду у письмовому провадженні, відповідно справа розглянута з урахуванням положень п. 10 ч. 1 ст. 4, ч. 4 та ч. 5 ст. 250 КАС України в редакції з 15.12.2017 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

В С Т А Н О В И В:

Співробітниками Головного управлінням ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку TOB «Вентура» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 р. по 30.09.2016 р.,

За результатом перевірки Контролюючим органом складено Акт перевірки від 15.02.2017 р. №49/26-15-14-01-05/32155508 (надалі – Акт перевірки).

В Акті перевірки встановлено наступні порушення: п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст. 198, п.209.18 ст.209 Податкового кодексу України, в частині завищення суми від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за травень 2016 року у розмірі 71099 грн., та заниження податку на додану вартість на загальну суму за травень 2016року 211 668 грн.; п.п.141.4.1, п.п.141.4.2 п.141.4 ст.141 Податкового кодексу України, в частині заниження податку на прибуток іноземних юридичних осіб у 2015 році на суму 188964 грн.

На підставі Акту перевірки Контролюючим органом 09 березня 2017 року прийнято податкові повідомлення – рішення: №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість у сумі 264585 грн., в тому числі за податковим зобов’язанням - 211668 грн. та штрафних (фінансових) санкцій - 52917 грн.; №, яким завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у розмірі 71099 грн.; №, яким визначено суму грошового зобов’язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені у розмірі 188964,00 грн.

Не погоджуючись з спірними податковими повідомлення-рішеннями Позивачем подано скаргу до Державної фіскальної служби України (надалі – ДФС України), за результатом розгляду ДФС України 26.04.2017 р. прийнято рішення №900/6/99-99-11-01-01-25, яким залишено без змін податкові повідомлення-рішення, а скаргу Позивача без задоволення.

Позивач, не погоджуючись з спірними податковими повідомленнями – рішеннями та вважаючи їх такими, що підлягають скасуванню звернувся з відповідним позовом до суду.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також, норми чинного законодавства, Суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Між Позивачем (Покупець), з однієї сторони та TOB «ДАЙЛКОМ» (Постачальник), з іншої сторони укладено Договір поставки №16/05-16 від 16.05.2016 р. (надалі – Договір №16/05-16).

У відповідності до п.п. 1.1, 3.1 – 3.4 Договору №16/05-16, Постачальник зобов’язується поставити ЗЗР, іменовані надалі «Товар», перераховану в накладних Специфікації, які є додатками та невід’ємною частиною цього договору, а Покупець прийняти і оплатити Товар на умовах викладених в цьому договорі. Продавець зобов’язується поставити Товар протягом 3-х днів з моменту заяв. Право власності на Товар від Продавця до Покупця переходить в момент підписання повноважними представниками Сторін видаткової накладної. Покупець здійснює оплату протягом 3-х календарних днів за кожну партію, визначену в накладних з моменту одержання товару або шляхом передоплати. Поставка товару здійснюється згідно попередніх заявок Покупця факсом, телефоном, електронною поштою або іншим зручним для Покупця способом.

В підтвердження виконання умов договору Позивачем надано суду наступні документи: Специфікацію №1 від 16.05.2016 р. на поставку «Витазим» у кількості 1800,00 на загальну суму з ПДВ 1047600,00 грн.; Статут TOB «ДАЙЛКОМ»; Відомості з ЄДРПОУ; Протокол №2 загальних зборів учасників TOB «ДАЙЛКОМ» від 09.05.2016 р.; Витяг з реєстру платників ПДВ TOB «ДАЙЛКОМ»; Видаткова накладна №РН-0000002 від 16.05.2016 р. на загальну суму з ПДВ 1047600,00 грн.; податкова накладна від 16.05.2016 р. №2 на загальну суму з ПДВ 1047600,00 грн.; листи від 01.06.2016 р. №63, які Судом досліджено та копії залучено до матеріалів справи.

Контролюючий орган звертає увагу, що у наданих до перевірки рахунку-фактурі від 16.05.2016 р. № 2 та видатковій накладній від 16.05.2016 р. № 2, виданий від TOB «ДАЙЛКОМ» на адресу TOB «Вентура» у графі «Замовлення» вказано договір від 24.05.2016 р. № 24/05-16, проте до перевірки надано договір поставки від 16.05.2016 р. № 16/05-16, де TOB «ДАЙЛКОМ» (Постачальник), а TOB «Вентура» (Покупець). В той час, як до перевірки надано документи, в яких зазначено у рахунку-фактурі від 16.05.2016 № 2 та видатковій накладній від 16.05.2016 № 2 договір від 24.05.2016 № 24/05-16.

Згідно із зареєстрованими податковими накладними в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПИ) встановлено, що за травень 2016 року TOB «ДАЙЛКОМ» задекларовано значні обсяги реалізації різних товарних груп: с/г продукція, запчастини, засоби захисту рослин, тощо на адресу контрагентів-покупців, які потребують значної кількості трудовитрат, в той час як придбання даних товарних груп згідно з інформацією з ЄРПН у TOB «ДАЙЛКОМ» відсутнє.

Позивачем надано суду Лист від 01.06.2016 р. №63 за підписом директора контрагента, в якому зазначено, що в рахунку-фактурі від 16.05.2016 р. № 2 та видатковій накладній від 16.05.2016 р. № 2 допущено описку у графі «Замовлення» зазначено Договір від 24.05.2016 № 24/05-16 замість Договір №16/05-16 від 16.05.2016 р.

Судом досліджено Акт перевірки та встановлено, що Позивачем ні під час перевірки, ні по її закінченню не надано даний лист про допущення помилок, що в свою чергу свідчить про відсутність даного документу на час проведення перевірки.

В матеріалах справи міститься Податкова накладна від 16.05.2016 р. №2 на загальну суму 1047600,00 грн., проте, в даній накладні відсутні реквізити на підставі чого вона виписана.

Як вбачається з Акту перевірки Контролюючим органом встановлено, що Договорі поставки від 16.05.2016 № 16/05-16 TOB «ДАЙЛКОМ» у Розділі 9 зазначено наступне: «Юридичні адреси сторін» зазначено розрахунковий рахунок TOB «ДАЙЛКОМ»: №9091 в КБ «ПРИВАТБАНК», МФО 326610», проте за даними бази даних ДФС 1С «Податковий блок» зазначений рахунок відкрито 18.05.2016 р., а договір, наданий до перевірки підписано 16.05.2016 р., що свідчить про невідповідність такого договору вимогам чинного законодавства, оскільки зазначений у ньому рахунок станом на дату укладання ще не було відкрито.

Таким чином, Контролюючий орган прийшов до висновку, що договір поставки від 16.05.2016 р. № 16/05-16, а відповідно, і документи, що були виписані на підставі даного договору не відповідають вимогам чинного законодавства та не надають право платнику податків для включення грошових сум до складу податкового кредиту з ПДВ у відповідних періодах.

Судом досліджено матеріали справи та встановлено, що в Договорі від 16.05.2016 № 16/05-16 дійсно містяться реквізити, які на час укладання не могли бути відомі сторонам, а Позивачем не надано спростувань даним обставинам.

Позивач зазначає, що транспортування товару здійснювалось власним транспортом керівника, проте доказів транспортування саме керівником даного товару, як до перевірки так і Суду не надано.

Як вбачається з матеріалів справи між Позивачем (Покупець), з однієї сторони та TOB «ТРЕ ОМ», з іншої сторони укладено Договір поставки №16/05 від 16.05.2016 р. (надалі – Договір №16/05).

У відповідності до п. 1.1, п. 2.1, п. 3.5 Договору №16/05, у порядку та на умовах, визначених цим Договором, Постачальник зобов'язується передати у власність Покупцю Мікродобрива та ЗЗР, надалі Товар, а Покупець зобов'язується прийняти Товар в номенклатурі, кількості, за цінами згідно специфікації і зробити розрахунки в термін, в розмірі та в порядку, передбачених цим Договором. Товар передається Покупцю з додатком товаросупровідної документації: Рахунок-фактура, з зазначенням ціни одиниці товару і виділенням окремим рядком суми ПДВ, Податкова накладна, Видаткова накладна, ТТН, Копія Довідки про набуття або підтвердження статусу платника фіксованого податку, Копія Довідки ЄДРПОУ (остання), Копія Свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість (Форма №2-ПДВ).

В підтвердження виконання умов договору Позивачем надано суду наступні документи: Специфікації: № 1 від 16.05.2016 р. Мікродобриво «Добродій» 650,00кг, на загальну суму з ПДВ 65000,00 грн., № 2 від 17.05.2016 р. Кораген (упаковка 5 л) 65,00 л., на загальну суму з ПДВ 438500,00 грн., № 3 від 17.05.2016 р. Витазим 250,00 л., на загальну суму з ПДВ 145500,00 грн.; Рахунки-фактури: №СФ-0000007 від 17.05.2017 р. на загальну суму з ПДВ 438500,00 грн., №СФ-0000004 від 16.05.2017 р. на загальну суму з ПДВ 65000,00 грн.; Податкові накладні: від 16.05.2016 р. №4 на загальну суму з ПДВ 65000,00 грн., від 17.05.2017 р. № 7 на загальну суму з ПДВ 438500,00 грн.; Статут TOB «ТРЕ ОМ»; Витягі з ЄДРПОУ; Витяг з реєстру платників ПДВ TOB «ТРЕ ОМ», які Судом досліджено та копії залучено до матеріалів справи.

Відповідач зазначає, що у наданих рахунках-фактурах від 16.05.2016 № 2, від 17.05.2016 № 7, від 17.05.2016 № 8 та видаткових накладних від 16.05.2016 № 2, від 17.05.2016 № 7, від 17.05.2016 №8, виданих від TOB «ТРЕОМ» на адресу TOB «Вентура» у графі «Замовлення» вказано договір від 24.05.2016 № 2405, проте відповідно до пояснення TOB «Вентура» та їх документального підтвердження, до перевірки надано договір поставки від 16.05.2016 № 16/05.

Судом досліджено Акт перевірки та встановлено, що Позивачем ні під час перевірки, ні по її закінченню не надано пояснення з підстав чого у вищезазначених документах зазначено інший договір.

В матеріалах справи містяться Податкові накладні, проте в них відсутні реквізити на підставі чого вони виписані.

Крім того, Суд звертає увагу, що Позивачем не надано всіх документів, які передбачені п. 3.5 умовами Договору 15/05 (ТТН, видаткові накладні, рахунки-фактури) та відсутні докази оплати по договору.

Під час перевірки встановлено, що згідно з ЄРПН встановлено, що за травень 2016 року TOB «ТРЕОМ» задекларовано значні обсяги реалізації різних товарних груп: с/г продукція, запчастини, рейки, засоби захисту рослин, тощо на адресу контрагентів-покупців, які потребують значної кількості трудовитрат, у той час, як придбання даних товарних груп згідно з інформацією з ЄРПН у TOB «ТРЕОМ» відсутнє.

Крім того, Відповідач звертає увагу, що в договорі поставки від 16.05.2016 № 16/05 у Розділі 10 зазначено «Місцезнаходження і реквізити сторін» зазначено розрахунковий рахунок TOB «ТРЕ ОМ»: №5721 в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», МФО 326610», проте за даними бази даних ДФС 1С «Податковий блок» зазначений рахунок відкрито 17.05.2016, а договір, наданий до перевірки підписано 16.05.2016, що свідчить про невідповідність зазначеного договору вимогам чинного законодавства, оскільки зазначений у ньому рахунок станом на дату укладання ще не було відкрито.

Дослідивши матеріали справи, Суд приходить до висновку, що договори та документи, що були виписані на підставі даних договорів не відповідають вимогам чинного законодавства та не надають право платнику податків для включення грошових сум до складу податкового кредиту з ПДВ у відповідних періодах.

Під час розгляду справи Позивачем не надано суду переконливих доказів та спростувань, які викладені в Акті перевірки контролюючим органом, а тому Судом не береться до уваги посилання Позивача, як підставу для скасування податкового повідомлення-рішення.

Так, ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-Х11 (далі - Закон № 996) визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 Закону № 996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Оскільки, згідно зі ст. 1 Закон № 996 господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, то визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно до пункту 2.4 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України N 88 від 24 травня 1995 року, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. Витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку; витрати банківських установ.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до наведеного вище визначення господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.

Пунктом 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, встановлено, що витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу /орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, до митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України; з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Отже, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші операції платника податків, які відповідно до статті 185 Податкового кодексу України визначені як об'єкт оподаткування.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції, якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами податкового кодексу України.

Пунктом 198.1 Податкового кодексу України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Господарські операції для визначення податкового кредиту для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність таких операцій.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Аналогічна позиція викладена в листі Вищого адміністративного суду України №742/11/13-11 від 02.06.2011 р.

Зазначеним листом Вищого адміністративного суду України також визначено, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції, установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції, установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, при визначенні права платника податків на формування податкового кредиту та валових витрат судом має бути перевірено чи мали операції між платником податків та його контрагентами реальний товарний характер, можливість здійснення таких операцій з урахуванням оперативності проведення операцій та віддаленості контрагентів один від одного, подальше використання позивачем придбаної у зазначених контрагентів продукції та отриманих послуг, при цьому, суд має виходив з того, що наявність у покупця належно оформлених документів, які відповідно до закону необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою для відшкодування податку на додану вартість в подальшому, якщо податковий орган доведе, що відомості в таких документах не відповідають дійсності, наприклад, у випадку, коли не проводилися самі операції.

Крім того, у відповідності ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001р. № 2344-ІІІ, автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. У разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов'язковими документами також є: для автомобільного перевізника - ліцензія на надання відповідних послуг; для водія - ліцензійна картка, свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації. У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов'язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" та Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні (затвердженого постановою КМ України від 25.02.2009 року N 207), документами на перевезення вантажів автомобільним транспортом є дорожній лист або товарно-транспортна накладна.

Підпунктом 11.1 п. 11 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.97 року, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.02.98 року за № 128/2568) (далі - Правила № 363) визначено, що товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля є основними документами на перевезення вантажів.

Оприбуткування товарів без наявності товарно-транспортної накладної, в разі фізичного переміщення товарів в просторі за допомогою автомобільного транспорту, нормами чинного законодавства не передбачено.

Відповідно до абз. 2 пп. 11.1 п. 11 Правил № 363 залежно від виду вантажу та його специфічних властивостей до основних документів додаються інші (ветеринарні, санітарні та якісні - сертифікати, свідоцтва, довідки, паспорти тощо), що визначається правилами перевезень зазначених вантажів.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що Позивачем не підтверджено транспортування товару за договорами, відсутні подорожні листи, а також не підтверджено здійснення вантажно-розвантажувальних робіт, отриманого від контрагентів товару.

Відповідно до змісту ст. 44 Податкового кодексу України, платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Таким чином, при визначенні права платника податків на формування податкового кредиту та валових витрат судом має бути перевірено чи мали операції між платником податків та його контрагентами реальний товарний характер, можливість здійснення таких операцій з урахуванням оперативності проведення операцій та віддаленості контрагентів один від одного, подальше використання позивачем придбаної у зазначених контрагентів продукції та отриманих послуг, при цьому, суд має виходив з того, що наявність у покупця належно оформлених документів, які відповідно до закону необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою для відшкодування податку на додану вартість в подальшому, якщо податковий орган доведе, що відомості в таких документах не відповідають дійсності, наприклад, у випадку, коли не проводилися самі операції.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень.

Разом з тим відповідно до принципу змагальності суб'єкт господарювання зобов'язаний заперечувати проти доводів суб'єкта владних повноважень.

У справі, що розглядається, Позивачем не надано суду первинну документацію, які б саме підтверджували здійснення господарських операцій між Позивачем та його контрагентами та чи спричинили вони реальні зміни в майновому стані Підприємства.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві.

Конституційний Суд України в рішенні від 02.11.2004 р. у справі № 1-33/2004 (справа про призначення судом більш м'якого покарання) роз'яснив, що верховенство права вимагає від держави його втілення як у правотворчу, так і правозастосовну діяльність.

Як зазначив Конституційний Суд України, справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Визначаючи права та обов'язки платника податків, законодавець виходив з принципу їх справедливого співвідношення. Реалізація господарюючим суб'єктом законодавчо закріпленої свободи підприємницької діяльності не повинна йти в розріз із зазначеним принципом.

Таким чином, Контролюючим органом доведено факт необґрунтованості отриманої ТОВ «Вентура» податкової вигоди, оскільки за спірними операціями оформлювалися лише окремі первинні документи та податкові накладні без фактичного виконання контрагентом обумовлених операцій, чим створювалась видимість реального здійснення господарських операцій та правомірність формування сум податкових вигод, наслідком чого є отримання позивачем необґрунтованої податкової вигоди.

При цьому, згідно з правовою позицію Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 26.01.2016 року № 826/11928/15, платник податку повинен бути розумним та обачним при виборі контрагента. Перевірка наявності у постачальника державної реєстрації та реєстрації у податковому органі не характеризує підприємство як добросовісного платника, що має ділову репутацію, як конкурентоспроможну особу на ринку відповідних товарів. Отже, заходи, спрямовані на отримання витягу з Єдиного державного реєстру та інших документів реєстраційного характеру, є не достатніми, позаяк отримані платником відомості не дозволяють кваліфікувати контрагентів як добросовісних партнерів, що гарантують виконання своїх зобов'язань через уповноважених представників.

Крім того, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом (постанова Верховного Суду України від 27 березня 2012 року №21-737во10).

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд приходить до висновку, що в позовній заяві наведені обставини, які не підтверджуються достатніми доказами, що свідчить про не обґрунтованість позовних вимог, а отже, податкові повідомлення-рішення №, № прийняті з урахуванням всіх обставин, а отже, позовні вимоги в даній частині не підлягають задоволенню.

Аналогічна позиція викладене в Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 17 червня 2015 року по справі №К/800/37371/14 та Постанові Верховного суду України від 15 грудня 2015 року по справі № 21-4266а15/826/13848/13-а, Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 17 вересня 2014 р. № К/800/21863/13.

В частині щодо висновків перевірки про здійснення виплати нерезиденту доходу джерелом походження з України, а саме виплата нерезиденту відсотків по контракту цільового кредиту, суд зазначає наступне.

Між TOB «Вентура» (Позичальник), з однієї сторони, та компанією «RJDL LIMITED» (Великобританія) (Кредитор), з іншої сторони, укладено контракт цільового кредиту в іноземній валюті від 26.03.2003 б/н, про отримання кредиту на суму 80000,00 дол. США. Термін погашення кредиту - 26.03.2006 р.

Згідно з додатковою угодою від 15.03.2006 р. №1 термін дії контракту продовжено до 26.03.2015 р. Додаткову угоду до цільового кредиту в іноземній валюті від 26.03.2003 р. б/н з компанією «RJDL LIMITED» (Великобританія) щодо подальшого продовження терміну дії контракту до перевірки не надано. Уповноважений банк - АКБ «ХФБ Банк Україна», МФО 320724.

У відповідності до додаткової угоди від 15.03.2015 р. №2 обслуговування операцій за контрактом з 24.09.2015 р. буде здійснюватися ПАТ КБ «Приватбанк», розмір виплат за користування кредитом (з урахуванням комісій, неустойки та інших установлених договором платежів, у тому числі санкцій за неналежне виконання умов договору), не повинен перевищувати 11% річних. Мета надання кредиту - фінансування виробничих програм і валютних та невалютних витрат позичальника по вирощуванню та налагодженню переробки сільськогосподарської продукції.

До перевірки надано реєстраційне свідоцтво від 14.04.2003 р. №2482 щодо реєстрації Головним управлінням Національного банку України по м. Києву та Київський області контракту цільового кредиту в іноземній валюті від 26.03.2003 б/н, укладеного між компанією «RJDL LIMITED» (Великобританія) та TOB «Вентура», повідомлення Головного управління Національного банку України по м. Києву та Київський області від 24.09.2015 №2482/1 про реєстрацію змін до контракту цільового кредиту в іноземній валюті від 26.03.2003 б/н.

Перевіркою встановлено здійснення виплати доходу нерезиденту джерелом походження з України (відсотки по кредиту) компанії «RJDL LIMITED» (Великобританія), водночас податок не утримано та не сплачено, а саме: TOB «Вентура» 22.10.2015 р. на розрахунковий рахунок компанії «RJDL LIMITED» (Великобританія) перераховано відсотки за користування кредитом на суму 49074,00 дол. США (еквів. 1259757,75 грн.).

TOB «Вентура» у 2015 році було платником фіксованого с/г податку. Податкову декларацію з податку на прибуток підприємств не подано, податок на прибуток, згідно з п.297.1 ст. 297 Податкового Кодексу України, не сплачено. TOB «Вентура» подано податкову декларацію з фіксованого сільськогосподарського податку.

При проведенні перевірки посадовим особам контролюючого органу було надано для перевірки оригінал та належним чином завірену копію рішення компанії «RJDL LIMITED» від 20.05.2002 р., яке підтверджує наявність у компанії-засновника TOB «Вентура» статусу податкового резиденства у Сполученому Королівстві Великої Британії Північної Ірландії, що підтверджується актом перевірки.

Довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що компанія «RJDL LIMITED» є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України, TOB «Вентура» до перевірки не надано, як і до суду.

Таким чином, доход нерезидента, отриманий у вигляді процентів по кредиту на суму 49074,00 дол.США (еквів. 1 259 757,75 грн.) підлягає оподаткуванню, відповідно до пп.141.4.1, пп.141.4.2 п.141.4 ст.141 Податкового кодексу України за ставкою 15 %.

Відповідно до п.п.141.4.1 п.141.4 ст.141 Податкового кодексу України, будь-які доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, оподатковуються в порядку і за ставками, визначеною цією статтею. Для цілей цього пункту під доходами, отриманими нерезидентом із джерелом їх походження з України, розуміються: а) проценти, дисконтні доходи, що сплачуються на користь нерезидента, у тому числі проценти за позиками та борговими зобов'язаннями, випущеними (виданими) резидентом.

Згідно з п. 3.2 ст. 3 ПК України, якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до пп. 141.4.2 п. 141.4 ст. 141 ПК України: резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи (крім постійного представництва нерезидента на території України) будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), утримують податок з таких доходів, зазначених у підпункті 141.4.1 цього пункту, за ставкою в розмірі 15 відсотків (крім доходів, зазначених у підпунктах 141.4.3 - 141.4.6 та 141.4.11 цього пункту) їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності.

Пунктом 103.1 ст. 103 ПК України, встановлено, що застосування правил міжнародного договору України здійснюється шляхом звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України, зменшення ставки податку або шляхом повернення різниці між сплаченою сумою податку і сумою, яку нерезиденту необхідно сплатити відповідно до міжнародного договору України.

Згідно з п. 103.2 ст. 103 ПК України особа (податковий агент) має право самостійно застосувати звільнення від оподаткування або зменшену ставку податку, передбачену відповідним міжнародним договором України на час виплати доходу нерезиденту, якщо такий нерезидент є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу і є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України.

Так, 10.02.93 року між Урядом України та Урядом Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії підписана Конвенція про усунення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доходи і на приріст вартості майна, яка набрала чинності 11.08.93 року, відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 якої - проценти, що виникають в одній Договірній Державі і сплачуються резиденту другої Договірної Держави, будуть оподатковуватись тільки в цій другій Державі, якщо такий резидент має фактичне право на ці проценти і підлягає оподаткуванню в цій другій Договірній Державі у відношенні цих процентів.

У відповідності до п.п. 103.4, 103.5 ст. 103 ПК України, підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 103.5 і 103.6 цієї статті, особі (податковому агенту), яка виплачує йому доходи, довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України (далі - довідка), а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором України. Довідка видається компетентним (уповноваженим) органом відповідної країни, визначеним міжнародним договором України, за формою, затвердженою згідно із законодавством відповідної країни, і повинна бути належним чином легалізована, перекладена відповідно до законодавства України.

З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом Довідки, яка видається компетентним (уповноваженим) органом відповідної країни.

Позивач в позовній заяві зазначає, що до перевірки та до суду надано рішення компанії «RJDL LIMITED» (Великобританія) від 20.05.2002 р. та від 27.05.2002 р., апостильоване Міністерством закордонних справ Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії 06.12.2005 р. №G874221, які підтверджують статус податкового резидента у Сполученому Королівстві Великобританії і Північної Ірландії.

Так, Судом досліджені дані рішення та вважає, що вони не відповідають вимогам п.п. 103.4, 103.5 ст. 103 ПК України, оскільки дані рішення приймалися компанії «RJDL LIMITED» (Великобританія) в межах господарської діяльності.

Відповідно до пп. (i) п. 1 ст. 11 Конвенції між Урядом України і Урядом Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії про усунення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухилення стосовно податків на доход і на приріст вартості майна, термін "компетентний орган" означає, у відношенні Сполученого Королівства, Управління внутрішніх доходів або його повноважного представника, і, у відношенні України, Міністерство фінансів України або його повноважного представника.

Суд звертає увагу, що на сьогодні підтвердженням статусу податкового резидента Великобританії з метою застосування вищезазначеної Конвенції є документ, виданий британським компетентним органом - Королівською податковою та митною службою Великобританії за встановленою формою.

З аналізу матеріалів справи та норм права, Суд приходить до висновку, що Позивачем не надано Довідки (Королівської податкової та митної служби Великобританії), яка б звільняла Позивача від оподаткування в Україні.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що перевіркою зроблено правильний висновок щодо заниження TOB «Вентура» податку на прибуток іноземних юридичних осіб у 2015 році на суму 188964,00 грн., а отже податкове повідомлення-рішення № прийнято у відповідності до вимог законодавства.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина перша статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищенаведене, суд, вважає, що позивачем не доведено правомірності обставин викладених в позовній заяві, а надані докази не підтверджують заявлених позовних вимог, а тому суд приходить до переконання, що підстав для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення немає, а у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись положеннями статей 2, 4, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Товариству з обмеженою відповідальністю «Вентура» (адреса: 01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 53/80, оф. 302; ) відмовити повністю.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу VII “Перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.Б. Федорчук