Справа № 815/209/18
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2018-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/209/18
У Х В А Л А

05 березня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

за участі секретаря Сердюк І.С.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника відповідача (адвоката ОСОБА_2В.) про закриття провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_3 до Інституту археології Національної академії наук України про визнання протиправним та скасування рішення.

В судовому засіданні 05.03.2018 р. представник відповідача (адвокат ОСОБА_2В.) заявив клопотання про закриття провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, яке обґрунтовано наступним.

Згідно пункту 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. В свою чергу, публічно-правовий спір визначається пунктом 2 частини першої статті 4 КАС України як спір, в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Відповідно абзацу третьому частини першої статті 35 Закону України «Про охорону культурної спадщини», кваліфікаційні документи видаються кваліфікаційною радою - колегіальним, незалежним органом, відповідальним за Фаховий рівень виконавця робіт. Із цього законодавчого визначення вбачається, що за своєю суттю Кваліфікаційна рада не є і не може бути носієм владних повноважень і не реалізовує жодних владних управлінських функцій.

Стаття 12 Закону України «Про охорону археологічної спадщини встановлює, що Інститут археології Національної академії наук України державною науковою установою у сфері дослідження археологічної спадщини, що відповідно до законодавства: організує і здійснює наукові та науково-рятувальні дослідження археологічних об'єктів; координує наукові дослідження, що здійснюються на території України науковими установами та організаціями незалежно від їх підпорядкування та форми власності; здійснює наукову археологічну експертизу програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт, виконання яких може негативно позначитися на стані об'єктів археологічної спадщини, їх територій та зон охорони; веде науковий архів звітів про археологічні дослідження; здійснює наукову експертизу результатів дослідження археологічної спадщини; формує кваліфікаційну раду з питань видачі кваліфікаційних документів (відкритих листів).

Відповідно п. 1.1. власного Статуту Інститут археології Національної академії наук України (надалі - Інститут) є державною бюджетною неприбутковою науковою установою, що заснована на державній власності, перебуває у віданні Національної академії наук України та входить до складу Відділення історії, філософії та права НАН України.

Стаття 4 Закону України «Про охорону археологічної спадщини» не відносить Інститут до органів, що здійснюють державне управління у сфері охорони археологічної спадщини.

Із вищенаведеного вбачається, що Інститут не є органом державної влади, не є субєктом владних повноважень, не є безпосереднім носієм владних повноважень, не є носієм делегованих владних повноважень. У відносинах щодо прийняття Кваліфікаційною радою рішень, Інститут не є носієм владних повноважень, зокрема, й делегованих і не наділений публічно-владними управлінськими функціями, не надає адміністративні послуги тощо.

Згідно частині першій статті 9 Закону України «Про охорону археологічної спадщини» наукові дослідження археологічної спадщини включають: вивчення історико-архівних даних щодо об'єктів археологічної спадщини; польові дослідження (археологічні розвідки, розкопки, інші земляні і підводні роботи); післяпольові дослідження (шифрування, реставрація, замальовування та фотографування знахідок, архівні, лабораторні та інші види вивчення археологічних пам'яток і предметів, знайдених під час польових досліджень тощо). Як бачимо, польові дослідження є лише одним з видів наукового дослідження археологічної спадщини й невірно твердити про те, що невидача кваліфікаційного документа обмежує право на наукову діяльність (наукову творчість) взагалі.

Крім того, згідно частині першій статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Частина перша статті 270 ЦК України (стаття міститься в главі 20 «Загальні положення про особисті немайнові права фізичної особи» Книги другої «Особисті немайнові права фізичної особи» ЦК України) встановлює, що відповідно до Конституції України фізична особа має, зокрема, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Частина перша статті 307 ЦК Україну (яка міститься в Главі 22 «Особисті немайнові права, що забезпечують соціальне буття фізичної особи» Книги другої ЦК України) також визначає, що фізична особа має право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

З урахуванням вказаних приписів законодавства можна зробити обґрунтований висновок: відносини щодо реалізації права на наукову творчість взагалі, так само і відносини, у яких позивач вбачає порушення своїх прав на наукову творчість зокрема, є цивільно - правовими відносинами і мають вкрай мало спільного із відносинами публічно - правового характеру. Спір у цій справі не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов'язаний з вирішенням питання щодо правомірності прийняття рішення про невидачу відкритого листа (кваліфікаційного документу, який не носить дозвільного характеру).

Акт, який оспорюється позивачем, не є індивідуальним актом в розумінні пункту 19 частини першої статті 4 КАС України, оскільки оспорюваний акт не є актом (рішенням) суб'єкта владних повноважень, виданим (прийнятим) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг.

З огляду на викладене представник відповідача просить суд, застосувати положення пункту 1 частини першої статті 238 КАС України, яка передбачає закриття провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства й закрити провадження у справі № 815/209/18.

Представник позивача заперечував щодо заявленого клопотання, оскільки відповідно до Положення «Про кваліфікаційний документ (Відкритий лист) на проведення наукового дослідження археологічної спадщини України», Відкритий лист єдиний державний кваліфікаційний документ, установленого зразка, наведеного у додатку 1 до цього Положення, що визначає фаховий рівень дослідника і дає право на проведення досліджень археологічної спадщини на території України.

Отже, наявність відкритого листа є обовязковою умовою для отримання дозволу відповідно до закону.

При цьому, організаційна діяльність з оформлення, видачі та обліку Відкритих листів здійснюється Інститутом археології відповідно до тимчасового Положення про Кваліфікаційну раду.

Розглянувши клопотання, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до положень ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод держава України гарантує кожному право на звернення до суду.

Відповідно до положень ст.124 Конституції України, повноваження судів розповсюджуються на всі правовідносини.

Статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

При вирішенні заявленого клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі суд виходить із завдань адміністративного судочинства, якими відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Адміністративною справою відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до пп.2 ч.1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб.

Заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши характер спірних правовідносин суд прийшов до висновку, що заявлений спір має ознаки, характерні для публічно-правового спору.

Відповідач, як орган, який видає державний кваліфікаційний документ, приймаючи рішення про відмову у видачі кваліфікаційного документа, приймає управлінське рішення. При цьому, він приймає рішення керуючись приписами Положення «Про кваліфікаційний документ (Відкритий лист) на проведення наукового дослідження археологічної спадщини України».

Крім того, зазначений Відкритий лист є обовязковою умовою для отримання дозволу на проведення археологічних розвідок та інше, а отже поруджує для позивача права і обовязкі, які мають обовязків характер.

Згідно Положення «Про кваліфікаційний документ (Відкритий лист) на проведення наукового дослідження археологічної спадщини України» затверджений Вченою радою інституту археології НАН України (2015 рік):

Відкритий лист єдиний державний кваліфікаційний документ, установленого зразка, наведеного у додатку 1 до цього Положення, що визначає фаховий рівень дослідника і дає право на проведення досліджень археологічної спадщини на території України (п. 1.3).

Наявність Відкритого листа є обовязковою умовою для отримання Дозволу на проведення археологічних розвідок, розкопок, інших земляних робіт на території памятки, охоронюваній археологічній території, в зонах охорони, в історичних ареалах населених місць, а також досліджень решток життєдіяльності людини, що містяться під земною поверхнею, під водою на території України від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.

Класична інтерпретація суті конструкції «суд, встановлений законом» викладена Європейським судом у рішенні по справі «Сокуренко і Стригун проти України» та полягає у такому:

« 23. Відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства (див. рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії» (Coeme and Others v. Belgium), № № 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 та 33210/96, п. 98, ECHR 2000-VII).

24. Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)».

Підстави для закриття провадження у справі визначені у ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, згідно п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Відповідно до ч.1 ст.239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої ст. 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

З огляду на викладене, судом не встановлено підстав для закриття провадження у справі, оскільки на заявлений спір поширюється юрисдикція адміністративного суду.

Керуючись ст. 2, 6, 8, 238, 241, 246, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання представника відповідача (адвоката ОСОБА_2В.) про закриття провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст. 256 КАС України та може бути оскаржена у порядку та строки визначені статтею 295 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Потоцька Н.В.