Справа № 331/8446/17(2-а/331/17/2018)
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 лютого 2018 року справа № 331/8446/17(2-а/331/17/2018)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді - доповідача: Олефіренко Н.А.,

суддів: Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Олександрівського РВ у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2018 р. (суддя Антоненко М.В.) в адміністративній справі № 331/8446/17(2-а/331/17/2018) за позовом ОСОБА_1 Вагіфа до Олександрівського РВ у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 Вагіф звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому вказує на те, що 09 листопада 2017 року відносно нього Олександрівським РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області - відповідачем по справі було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МЗП 134836, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 203 КУпАП, а саме порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн.

Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29.01.2017 року позов задоволено: визнано дії протиправними та скасовано рішення Олександрівського РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області №23 від 09 листопада 2017 року про примусове повернення з України громадянина ОСОБА_2 Азербайджану ОСОБА_1 Вагіфа в частині заборони громадянину ОСОБА_2 Азербайджан ОСОБА_1 Вагіфу в'їзду в Україну терміном на 3 (три) роки.

На рішення суду першої інстанції надійшла апеляційна скарга від відповідача - Олександрівського РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області, в якій апелянт посилається на необґрунтованість винесеного рішення судом першої інстанції, оскільки судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

Апелянт, зокрема, зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті рішення у справі не врахував, що відповідач відмовився самостійно виконати рішення міграційного органу про примусове повернення за межі України, оскільки проживав на території України без документів на право проживання в Україні, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП, та досі не виїхав з території України, то зазначені обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що позивач ухиляється від виконання рішення про примусове повернення, не має документів для перетинання державного кордону України на законних підставах і тому не має можливості та бажання на даний час здійснити виїзд з території України.

За результатами апеляційного перегляду просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони до судового засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, огляду на наступне.

За матеріалами справи встановлено, позивач прибув до України у серпні 2012 року та вступив до Запорізького Державного Університету на факультет «Фінанси та Кредит». 20.09.2012 року позивачу як громадянину ОСОБА_2 Азербайджан видано посвідку на тимчасове проживання, строком до 15.09.2013 року.

05.05.2014 року позивачу, як студенту університету видано посвідку на тимчасове проживання, строком дії до 31.03.2018 року.

У 2016 році позивачем отримано диплом про базову вищу освіту за напрямом підготовки «Фінанси та кредит», кваліфікація бакалавр.

В 2016 року позивач вступив до Запорізького національного університету за напрямом підготовки «Управління фінінсово-економічною безпекою» за кваліфікаційним рівнем «Магістр», однак закінчити університет не видалось можливим, у зв'язку із скрутним матеріальним становищем, через що позивача 02.02.2017 року було відраховано з університету (наказ ЗДМУ №158-с).

Посвідка на тимчасове проживання від 05.05.2014 року терміном дії до 31.03.2018 року була скасована 08.02.2017 року Управлінням ДМС УКРАЇНИ В Запорізькій області.

Позивач станом на 08.02.2017 року надав паспортний документ, для анулювання штампу про видачу посвідки та посвідку для її знищення та мав виїхати з території України до 08.03.2017 року.

На даний час громадянин ОСОБА_2 Азербайджану ОСОБА_1 Вагіфа знаходиться на території України безпідставно.

З питань продовження строку перебування на території України та оформлення посвідки на проживання до підрозділів ДМС, а також до центру зайнятості за одержанням дозволу на застосування праці гр. ОСОБА_1 Вагіфа не звертався.

Станом на 09.11.2017 року відносно гр. ОСОБА_2 Азербайджану ОСОБА_1 Вагіфа, Олександрійським РВ у м.Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МЗП 134836 за ознаками правопорушення передбаченого ч.1 ст.203 КУпАП, порушення іноземцями правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні.

За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення 09.11.2017 року Олександрійським РВ у м.Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області було винесено постанову ПН МЗП 134794 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу 510 грн., який сплачено 17.11.2017 року.

Також 09.11.2017 року Олександрійським РВ у м.Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області прийнято рішення №23 про примусове повернення за межі України громадянина ОСОБА_2 Азербайджану ОСОБА_1 Вагіфа,ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобовязано його покинути територію України у термін до 08.12.2017 року, а також заборонено вїзд до України строком на три роки до 09.11.2020 року.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач у визначений законодавством строк покинути територію України не зміг, оскільки мав скрутне матеріальне становище, мав намір поновити навчання в Запорізькому національному університеті, також за період перебування на території України позивач має певні соціальні зв'язки, а саме цивільну дружину. Крім того, позивач є громадянином ОСОБА_2 Азербайджан, зовсім не володіє українською мовою, якою складені всі матеріали відносно нього, однак при складанні Протоколу про адміністративне правопорушення ПР МЗП 134836 від 09.11.2017 p., Постанови про накладення адміністративного стягнення ПН МЗП 134794 від 09.11.2017 p., Рішення № 23 від 09.11.2017 р. «Про примусове повернення за межі України громадянина ОСОБА_2 Азербайджан ОСОБА_1 Вагіфа, грубо порушені норми ст. 63 Конституції України, а саме позивач був позбавлений права на перекладача, та спеціаліста в області юридичної допомоги, позивачу не було роз'яснено вимоги ст. 268 КУпАП.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується вважає його помилковим виходячи з наступного.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI від 22.09.2011 (далі - Закон №3773-VI).

Частиною 1 статті 30 Закону України №3773-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, вказаною нормою статті встановлено, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.

Статтею 31 Закону України №3773-VI визначено вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Також забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Наведений перелік підстав є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Оскільки позивачем не виконано у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення від 09.11.2017 року, а також враховуючи відсутність у громадянина ОСОБА_2 Азербайджан ОСОБА_1 Вагіфа, ІНФОРМАЦІЯ_2, документів на право перебування на території України, та на відсутність встановлених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» заборон на примусове видворення відповідача, колегія суддів вважає, що суд дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому слід зазначити, що процедура заборони в'їзду в Україну не є наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Відповідно до частин третьої та десятої статті 32 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про видворення тягне за собою обов'язок іноземця, особи без громадянства покинути територію України. Видворення іноземця (особи без громадянства) супроводжується забороною його в'їзду на територію України тільки у випадку, коли орган внутрішніх справ (частина перша статті 32 згаданого Закону) або орган охорони державного кордону (стаття 31 згаданого Закону, пункт 39 Правил в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.95 № 1074) прийме про це окреме рішення.

Позиція суду першої інстанції щодо порушення прав позивача оскільки останній не володіє українською мовою, колегія суддів зазначає, що таке твердження є хибним з огляду на ті обставини що позивач знаходиться на території України з 2012 року, до лютого 2017 року був студентом Запорізького Державного Університету на факультет «Фінанси та Кредит». Відповідно до ст. 14 зазначеного Закону Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства",, іноземці та особи без громадянства, прийняті до навчально-виховних закладів України, мають права і обов'язки учнів і студентів відповідно до законодавства України.

Зокрема, Згідно із ст. 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", за порушення іноземцями та особами без громадянства встановленого порядку перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, або проживання за недійсними документами, недотримання встановленого порядку реєстрації або пересування і вибору місця проживання, працевлаштування, ухилення від виїзду після закінчення терміну перебування, а також за недотримання Правил транзитного проїзду через територію України, до них застосовуються заходи відповідно до законодавства України.

Відповідно до ст. 32 зазначеного вище Закону, іноземець та особа без громадянства, який вчинив злочин або адміністративне правопорушення, після відбуття призначеного йому покарання чи виконання адміністративного стягнення може бути видворений за межі України. Рішення про видворення його за межі України після відбуття ним покарання чи виконання адміністративного стягнення приймається органом внутрішніх справ за місцем його перебування з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення. За рішенням органу внутрішніх справ видворення іноземця та особи без громадянства за межі України може супроводжуватися забороною подальшого в'їзду в Україну строком до п'яти років. Строки заборони подальшого в'їзду в Україну обчислюються з дня винесення вказаного рішення. Порядок виконання рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну визначається законодавством України.

Крім випадків, зазначених у частині першій цієї статті, іноземець та особа без громадянства може бути видворений за межі України за рішенням органів внутрішніх справ, органів охорони державного кордону (стосовно осіб, які затримані у межах контрольованих прикордонних районів при спробі або після незаконного перетинання державного кордону в Україну) або Служби безпеки України з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, якщо дії іноземця та особи без громадянства грубо порушують законодавство про статус іноземців та осіб без громадянства, або суперечать інтересам забезпечення безпеки України чи охорони громадського порядку, або коли це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», під грубим порушенням законодавства слід розуміти, зокрема, грубе порушення Правил в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 1995 року N 1074 (далі Правила), а саме: проживання без документів на право проживання в Україні або проживання за недійсними документами, недотримання встановленого порядку реєстрації або пересування і вибору місця проживання, працевлаштування, ухилення від виїзду після закінчення терміну перебування, а також за недотримання правил транзитного проїзду через територію України.

Нормами законодавства про статус іноземця та особи без громадянства встановлено, що на території України можуть проживати або тимчасово перебувати іноземці та особи без громадянства відповідно до їх правового статусу, який підтверджується відповідними документами.

Так, іноземці, які постійно проживають в Україні, можуть перебувати в Україні за своїми національними паспортами та українськими документами-посвідками на проживання в Україні для іноземця з відміткою про реєстрацію. Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та пункту 19 Правил, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на законній підставі, можуть тимчасово перебувати на території країни за паспортним документом, зареєстрованим у порядку, встановленому цими Правилами.

Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони :1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи з наведеного, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги позивача, не підлягають задоволенню, так як рішення відповідача, як суб'єкта владних повноважень є законними, вчиненими у відповідності до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України, ч.3 ст. 2 КАС України.

За таких обставин, колегія суддів, відповідно до вимог статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. 272, 286, 311, 315, 317, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Олександрівського РВ у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2018 року в адміністративній справі № 331/8446/17(2-а/331/17/2018) - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Вагіфа - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя - доповідач: Н.А. Олефіренко

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк