Справа № 826/14965/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2018 року № 826/14965/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «С.П.Т.»

до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «С.П.Т.» (далі – позивач, ТОВ «С.П.Т.») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі – відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12 травня 2017 року №.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийнято воно на підставі висновків, зроблених за результатами проведеної камеральної перевірки, які не відповідають фактичним обставинам. Так, податкова декларація з податку на додану вартість (далі – ПДВ) за травень 2016 року позивачем подана вчасно, проте не прийнята контролюючим органом з незалежних від позивача причин, а саме через технічний збій. Органом доходів і зборів порушено строк, визначений нормами законодавства для укладання договору про визнання електронних документів. Так, за переконанням позивача, надісланий ним 14 червня 2016 року засобами електронного зв’язку договір повинен був бути укладений контролюючим органом протягом п’яти робочих днів, а саме включно до 21 червня 2016 року. Однак, договір контролюючим органом укладено тільки 22 червня 2016 року. Строк для подачі звітності за травень 2016 року сплив 21 червня 2016 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2017 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 22 січня 2018 року.

У судовому засіданні 22 січня 2018 року представник позивача позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача, у свою чергу, заперечувала проти заявлених позивачем вимог та просила залишити їх без задоволення. В обґрунтування позиції відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог представник останнього у відзиві на позов зазначила, що оскаржуване рішення прийнято правомірно, на підставі зроблених за результатами перевірки позивача висновків. Так, під час перевірки контролюючим органом встановлено, що податкову звітність за травень 2016 року позивачем подано до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі – ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві) тільки 29 липня 2016 року, хоча граничний термін подання – 21 червня 2016 року. Згідно з нормами Податкового кодексу України, несвоєчасне подання платником податків податкових декларацій тягне за собою накладення штрафу у розмірі 170,00 грн.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з частиною 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, судом прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві проведено камеральну перевірку щодо своєчасного подання (неподання) позивачем податкової звітності з ПДВ за травень 2016 року, результати якої оформлені актом від 16 листопада 2016 року №6826/26-54-12-01-11 (далі – акт перевірки).

Зі змісту акту перевірки вбачається, що під час перевірки виявлено факт несвоєчасного подання позивачем податкової декларації з ПДВ за травень 2016 року. Зокрема, вказану податкову декларацію позивачем подано та отримано органом доходів і зборів 29 липня 2016 року, у той час як граничний термін надання податкової звітності за травень 2016 року – 21 червня 2016 року. Зазначене є порушенням підпункту 49.18.1 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України.

На підставі акту перевірки, 16 січня 2017 року ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у сумі 170,00 грн.

За результатами адміністративного (досудового) оскарження вказаного повідомлення-рішення, рішенням ГУ ДФС у м. Києві його скасовано в зв’язку з тим, що з 01 січня 2017 року функцію контрольно-перевірочної роботи закріплено виключно за контролюючими органами обласного та центрального рівня.

12 травня 2017 року ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у сумі 170,00 грн. Штраф застосовано внаслідок несвоєчасного подання позивачем податкової декларації з ПДВ за травень 2016 року.

Не погоджуючись з правомірністю спірного податкового повідомлення-рішення, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Починаючи з 01 січня 2011 року спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства є Податковий кодекс України від 02 грудня 2010 року №2755-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - ПК України).

Відповідно до пункту 46.1 статті 46 ПК України, податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Пунктом 49.1 статті 49 ПК України передбачено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Відповідно до пункту 49.3 статті 49 ПК України, податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Згідно з підпунктом 49.9.1 пункту 49.9 статті 49 ПК України, за умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою: за наявності на всіх аркушах, з яких складається податкова декларація та, за бажанням платника податків, на її копії, відмітки (штампу) контролюючого органу, яким отримана податкова декларація, із зазначенням дати її отримання, або квитанції про отримання податкової декларації у разі її подання засобами електронного зв'язку, або поштового повідомлення з відміткою про вручення контролюючому органу, у разі надсилання податкової декларації поштою.

Підпункт 49.11.1 пункту 49.11 статті 49 ПК України передбачає, що у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов'язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови: у разі отримання такої податкової декларації, надісланої поштою або засобами електронного зв'язку, - протягом п'яти робочих днів з дня її отримання.

Згідно з пунктом 49.15 статті 49 ПК України, податкова декларація, надіслана платником податків або його представником поштою або засобами електронного зв'язку, вважається неподаною за умови її заповнення з порушенням норм пунктів 48.3 і 48.4 статті 48 цього Кодексу та надсилання контролюючим органом платнику податків письмової відмови у прийнятті його податкової декларації.

Підпунктом 49.18.1 п. 49.18 ст. 49 та п. 203.1 ст. 203 ПК України встановлено, що податкові декларації за базовий податковий (звітний) період, що дорівнює календарному місяцю, подаються протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VІІІ, який набрав чинності 01 січня 2015 року, внесені зміни до ПК України, зокрема пункту 49.4 доповнено абзацом другим такого змісту: «податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством».

Відповідно до частини 1 статті 14 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документообіг здійснюється відповідно до законодавства України або на підставі договорів, що визначають взаємовідносини суб'єктів електронного документообігу.

Загальні принципи організації інформаційного обміну під час подання платниками податків податкової звітності до органів державної податкової служби України в електронній формі із використанням електронного цифрового підпису на час виникнення спірних правовідносин були визначені Інструкцією з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку, затвердженою наказом Державної податкової адміністрації України від 10 квітня 2008 року №233 (далі – Інструкція №233).

Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Інструкції №233, платник податків здійснює формування та подання податкових документів в електронному вигляді відповідно до законодавства із застосуванням спеціалізованого програмного забезпечення формування податкових документів, засобу КЗІ, керуючись цією Інструкцією та договором.

Відповідно до положень розділу ІІІ Інструкції №233, для подання засобами телекомунікаційного зв'язку електронних податкових документів платник податків має попередньо укласти з органом ДПС за місцем реєстрації договір про визнання електронної звітності (за затвердженими формою та змістом - Додаток 1 до Інструкції) та отримати спеціальне програмне забезпечення.

В пункті 7 розділу ІІІ Інструкції №233 зазначено, що при поданні податкових документів в електронній формі телекомунікаційними каналами зв'язку платник податків та органи ДПС повинні додержуватися такого порядку:

7.1 - платник податків створює податковий документ в електронному вигляді відповідно до затвердженого формату (стандарту) за допомогою спеціалізованого програмного забезпечення.

Після підготовки платником податків податкового документа в електронному вигляді на нього накладаються ЕЦП посадових осіб платника податків у такому порядку: першим - ЕЦП головного бухгалтера (бухгалтера), другим - ЕЦП керівника, третім - ЕЦП, що є аналогом відбитка печатки платника податків.

За відсутності у платника податків посади бухгалтера електронні цифрові підписи посадових осіб платника податків накладаються у такому порядку: першим - ЕЦП керівника, другим - ЕЦП, що є аналогом відбитка печатки платника податків.

7.2 - після накладання ЕЦП платник податків здійснює шифрування податкового документа в електронному вигляді та направляє його до органів ДПС через телекомунікаційні канали зв'язку. Другий примірник податкового документа в електронному вигляді зберігається у платника податків.

7.3 - після одержання від платника податків податкового документа в електронному вигляді органи ДПС проводять його розшифрування, перевірку ЕЦП, перевірку відповідності електронного документа затвердженому формату (стандарту).

7.4 - перша квитанція є підтвердженням платнику податків передачі його податкових документів в електронному вигляді до органу ДПС засобами телекомунікаційного зв'язку. Ця квитанція надсилається органами ДПС на електронну адресу платника податків, з якої було надіслано податкову звітність. Другий примірник першої квитанції в електронному вигляді зберігається в органі ДПС. Якщо на електронну адресу платника податків не надійшла перша квитанція, то податковий документ вважається неодержаним.

7.5 - підтвердженням платнику податків прийняття його податкових документів до бази даних ДПС є друга квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, в якій визначаються реквізити прийнятого податкового документа в електронній формі, відповідність податкового документа в електронній формі затвердженому формату (стандарту) електронного документа, результати перевірки ЕЦП, інформація про платника податків, дата та час приймання, реєстраційний номер, податковий період, за який подається податкова звітність, та дані про відправника квитанції. На цю квитанцію накладається ЕЦП органу ДПС, здійснюється її шифрування та надсилання платнику податків засобами телекомунікаційного зв'язку. Другий примірник другої квитанції в електронному вигляді зберігається в органі ДПС.

7.6 - якщо надіслані податкові документи сформовано з помилкою, то платнику податків надсилається друга квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття податкових документів в електронному вигляді із зазначенням причин. На цю квитанцію накладається ЕЦП органу ДПС, здійснюється її шифрування та надсилання платнику податків засобами телекомунікаційного зв'язку. Другий примірник другої квитанції в електронному вигляді зберігається в органі ДПС.

7.7 - датою та часом надання податкового документа в електронному вигляді до органів ДПС є дата та час, зафіксовані у першій квитанції.

Отже, з аналізу вищенаведених норм вбачається, що податкова декларація з ПДВ подається в електронній формі з дотриманням обов'язкової умови - укладання між платником податків і контролюючим органом договору про визнання електронних документів.

Крім того, доказом підтвердження передачі платником податків податкової декларації з ПДВ є перша квитанція, в якій відображаються дата та час отримання податковим органом документу податкової звітності, а доказом неприйняття такої декларації є друга квитанція із зазначенням причин неприйняття податкового документу в електронному вигляді.

Відповідно до пункту 110.1 статті 110 ПК України, платники податків, податкові агенти та/або їх посадові особи несуть відповідальність у разі вчинення порушень, визначених законами з питань оподаткування та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно із пунктом 5 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» ПК України, у зв'язку з набранням чинності цим Кодексом штрафні санкції, які можуть бути накладені на платників податків за порушення нормативних актів Кабінету Міністрів України, центрального контролюючого органу, положень, прямо передбачених цим Кодексом, починають застосовуватися до таких платників податків за наслідками податкового періоду, наступного за податковим періодом, протягом якого такі акти були введені в дію.

Відповідальність за неподання або несвоєчасне подання податкової звітності передбачена пунктом 120.1 статті 120 ПК України, зокрема, неподання або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов'язаними нараховувати та сплачувати податки, збори податкових декларацій (розрахунків), - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 грн, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Як встановлено у ході судового розгляду справи, податкову декларацію з ПДВ за травень 2016 року позивачем подано із пропущенням граничного терміну, визначеного для її подання.

Так, податкова звітність за травень 2016 року повинна була бути подана до 21 червня 2016 року. Натомість, вказана звітність подана та отримана органом доходів і зборів тільки 29 липня 2016 року.

З приводу зазначеного представник позивача пояснила, що несвоєчасне подання звітності є наслідком неправомірних дій контролюючого органу, які полягали у несвоєчасному укладенні договору про визнання електронних документів.

Так, у зв’язку з тим, що у позивача закінчився термін дії електронних ключів, останнім отримано нові ключі та оформлено новий договір про визнання електронних документів від 14 червня 2016 року №140620161, який 14 червня 2016 року направлено засобами електронного зв’язку до ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві. 16 червня 2016 року позивач отримав квитанцію №2 про прийняття документу. Протягом 17 червня 2016 року, 21 червня 2016 року та 22 червня 2016 року позивачем вчинялися дії, спрямовані на подання податкової звітності за травень 2016 року. Однак, у вказаний період податкова декларація з ПДВ за травень 2016 року так і не була прийнята, підстава неприйняття «можливо розірвано договір про визнання електронної звітності».

Неприйняття податкової звітності, на переконання представника позивача, сталося саме з вини контролюючого органу, оскільки як було пояснено представнику позивача усно під час її звернення до ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві за допомогою засобів телекомунікаційного зв’язку, неприйняття декларації є наслідком технічних збоїв у роботі системи електронного документообігу.

За результатами письмового звернення зі скаргою на дії ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві, з листа ГУ ДФС у м. Києві представнику позивача стало відомо, що позивача до системи електронного документообігу включено 22 червня 2016 року, тобто після настання граничного терміну подання декларації з ПДВ за травень 2016 року. На думку представника позивача, включення позивача до вказаної системи тільки 22 червня 2016 року є порушенням визначеного законодавством п’ятиденного (п’ять робочих днів) строку для укладення контролюючим органом договору про визнання електронних документів.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, листами ГУ ДФС у м. Києві від 21 липня 2016 року №16502/10/26-15-08-04-14 та від 02 серпня 2016 року №17358/10/26-15-08-04-14 позивача повідомлено, що надісланий 14 червня 2016 року договір про визнання електронних документів №140620161 зареєстрований інформаційним порталом ДФС України за №, 15 червня 2016 року підписано ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві. Згідно з інформацією, наданою ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві, 21 червня 2016 року представник позивача звернувся до ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві з повідомленням про відсутність можливості подачі податкових документів засобами телекомунікаційного зв’язку, та 22 червня 2016 року вжито відповідних заходів щодо включення позивача до системи електронного документообігу.

З викладеного вбачається, що договір про визнання електронних документів підписано ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві 15 червня 2016 року, а тому твердження позивача про порушення контролюючим органом строку, визначеного для укладення такого договору, є помилковими.

Зокрема, текст примірного договору про визнання електронних документів визначено Інструкцією №233. Згідно з розділом 6 договору, зазначений договір діє до закінчення строку чинності посилених сертифікатів відкритих ключів. Якщо платник податків подає до контролюючого органу нові посилені сертифікати ЕЦП, цей договір вважається пролонгованим до закінчення терміну чинності нових посилених сертифікатів ключів.

Відповідно до статті 181 Господарського кодексу України (далі – ГК України), господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою із сторін. У разі, якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини 1 статті 181 ГК України і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Тобто, контролюючий орган повинен у двадцятиденний термін з моменту отримання договору про визнання електронних документів підписати його або надати вмотивовану відмову в укладанні такого договору.

Для прискорення укладання договору про визнання електронних документів для платників податків реалізована можливість укладання електронного договору. У такому випадку договір про визнання електронних документів засобами телекомунікаційного зв’язку повинен бути надісланий на відповідну електронну адресу, при цьому строк його укладення не перевищує п’яти робочих днів.

Отже, виходячи зі строку п’ять робочих днів, - договір, надісланий 14 червня 2016 року, повинен бути укладений включно до 22 червня 2016 року, оскільки 20 червня 2016 року (понеділок) був вихідним днем (19 червня 2016 року - Трійця) збігалося з вихідним днем, цей вихідний за законодавством (стаття 67 Кодексу законів про працю України) перенесено на найближчий наступний після нього робочий день, тобто 20 червня 2016 року).

Як вже зазначено вище, контролюючий орган повідомив позивача, що договір №140620161 підписаний ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві 15 червня 2016 року, тобто у визначений нормами строк.

На час подачі позивачем податкової звітності за травень 2016 року договір про визнання електронних документів був чинним.

При цьому, звітність позивача, як вбачається з наявних у матеріалах справи квитанцій, не прийнято у зв’язку з «можливо, розірвано договір про визнання електронної звітності».

Зі змісту листів ГУ ДФС у м. Києві від 21 липня 2016 року №16502/10/26-15-08-04-14 та від 02 серпня 2016 року №17358/10/26-15-08-04-14 суд робить висновок, що така ситуація склалася внаслідок невключення позивача до системи електронного документообігу, оскільки до такої системи, як вказано у листах, останнього включено тільки 22 червня 2016 року, хоча договір про визнання електронних документів підписаний ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві ще 15 червня 2016 року.

Зважаючи на все викладене вище, суд приходить до висновку, що позивача неправомірно притягнуто до відповідальності, адже неприйняття своєчасно податкової звітності за травень 2016 року сталося не з вини платника податків.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, Головним управлінням ДФС у м. Києві не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «С.П.Т.» задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 12 травня 2017 року №.

3. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «С.П.Т.» (04073, м. Київ, просп. Степана Бандери, буд. 15-А, ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19; ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення», Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко