Справа № 743/1421/17
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2018-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/1421/17 Суддя (судді) першої інстанції: Сташків В.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Федотова І.В.,

суддів: Літвіної Н.М. та Сорочка Є.О.,

за участю секретаря Часник А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Ріпкінської районної державної адміністрації Чернігівської області на постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Ріпкінської районної державної адміністрації Чернігівської області про визнання відмови протиправною, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 Далі - позивач)звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Ріпкінської районної державної адміністрації Чернігівської області (далі - відповідач) про визнання відмови протиправною, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди.

Постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2017 року адміністративний позов було задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Управління соціального захисту населення Ріпкинської районної державної адміністрації Чернігівської області у виплаті ОСОБА_3 компенсації вартості квитків на проїзд за 2017 рік.

Зобов'язано Управління соціального захисту населення Ріпкинської районної державної адміністрації Чернігівської області виплатити ОСОБА_3 компенсацію вартості квитків на проїзд за 2017 рік.

В задоволені іншої частини позову було відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачподав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Апелянт у своїй скарзі зазначає, що відшкодування коштів витрачених позивачем на оплату проїзду за 2017 рік провести неможливо через відсутність відповідного бюджетного фінансування.

Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч.4 ст.229, ч. 1 ст. 310, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач являється особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (Категорія 1), перебуває на обліку в УСЗН Ріпкинської РДА.

Згідно п. 19 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», позивачу надається гарантована державою компенсація на безоплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3. зверталась до УСЗН Ріпкинської РДА щодо виплати компенсації вартості квитків на проїзд за 2016 р. (автобусом до м.Києва) та за 2017 р. (залізничним транспортом до м. Бердянськ Запорізької області).

Листами від 15.12.2016 року №05-10/6484 та від 27.09.2017 року № 05-10/2856 УСЗН Ріпкинської РДА відмовляло позивачу у виплаті компенсації вартості квитків на проїзд:

- за 2016 р., у зв'язку з відсутністю відповідного бюджетного фінансування та з огляду на виключення відповідних пунктів з Постанови Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 р. №936 "Про затвердження Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" /від 19.12.2016 р. № 05-10/6484/;

- за 2017 р., з огляду на те, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 р." передбачена субвенція державного бюджету місцевим бюджетам на надання компенсаційних виплат за пільговий проїзд, а органи місцевого самоврядування не прийняли відповідні місцеві програми /від 07.09.2017 р. № 05-10/2856/.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач відмовив позивачу у відшкодуванні коштів витрачених на оплату проїзду за 2017 рік безпідставно, оскільки відсутність цільового бюджетного фінансування, на що посилається відповідач, не може бути підставою для такої відмови.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Цей Закон спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв'язання пов'язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв'язання пов'язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

Статтею 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" встановлено компенсації та пільги громадянам, віднесеним до категорії 1.

Відповідно до пункту 19 частини 1 статті 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особам, віднесеним до категорії 1, надаються гарантовані державою компенсації та пільги, у тому числі безплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків.

Підпунктом 13 пункту 3 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 № 936 передбачено, що відшкодування громадянам один раз на рік вартості проїзду міжміським транспортом до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку здійснюється за рахунок відповідних субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетом та за місцем реєстрації громадян на підставі проїзних квитків, пред'явлених управлінню (відділу) праці та соціального захисту населення райдержадміністрації, виконкому міських, районних у містах рад.

Колегія суддів зазначає, що постановою Кабінету міністрів України від 26.10.2016 № 759 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 № 936 та від 14.05.2015 № 285" було виключено абзац 1 пункту 13, що передбачав відшкодування громадянам один раз на рік вартості проїзду міжміським транспортом.

Разом з тим, оскільки гарантоване право осіб, постраждалих від наслідків Чорнобильської катастрофи на компенсацію безплатного проїзду один раз на рік до будь-якого пункту України і назад в повному обсязі визначено пунктом 19 частини 1 статті 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", посилання апелянта на постанову Кабінету міністрів України від 26.10.2016 року №759, як на підставу для відмови позивачу відшкодування коштів витрачених на оплату проїзду за 2017 рік, є безпідставним.

Отже, виходячи з системного аналізу вказаних правових норм, колегія суддів приходить до висновку, що чинним законодавством України гарантовано право осіб, постраждалих від наслідків Чорнобильської катастрофи на компенсацію в повному обсязі, за рахунок державного бюджету, вартості проїзду міжміським транспортом до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку один раз на рік, та погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність дій відповідача і зобов'язання останнього компенсувати понесені позивачем витрати.

Доводи апелянта на відсутність виділених з Державного бюджету коштів, як на причину невиконання покладеного на нього обов'язку по проведенню компенсації вартості квитків за проїзд за 2017 рік, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх обов'язків, що узгоджується з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (рішення в справах "Кечко проти України", "Бурдов проти Росії").

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Управління соціального захисту населення Ріпкінської районної державної адміністрації Чернігівської областіне спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в постанові від 27 листопада 2017 та не можуть бути підставами для її скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Ріпкінської районної державної адміністрації Чернігівської областізалишити без задоволення, а постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Федотов І.В.

Судді: Літвіна Н. М.

Сорочко Є.О.