Справа № 522/15426/17
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2018-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2018 р.м.ОдесаСправа № 522/15426/17

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Тарасов А.В.
Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Федусика А.Г.,

суддів Зуєвої Л.Є. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Приморського районного суду м.Одеси від 04 жовтня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов'язання провести нарахування та виплату пенсії за вислугу років,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі ГУПФУ) про визнання дій ГУПФУ щодо призначення вказаної пенсії з 23 травня 2016 року протиправними та зобов'язання провести нарахування та виплату пенсії за вислугу років з 28 червня 2014 року.

Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 04 жовтня 2017 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон) після звільнення з органів внутрішніх справ.

20 вересня 2013 року позивач вийшов на службу до Державної кримінально-виконавчої служби України та на підставі положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» виплата пенсії на час служби була припинена.

Згідно витягу з наказу від 27 червня 2014 року №88 о/с позивача - майора внутрішньої служби оперуповноваженого оперативного відділу Макіївської виправної колонії звільнено у запас Збройних Сил за пунктом 64 «ж» (за власним бажанням). Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 20 років 11 місяців 14 днів, у пільговому обчисленні - 28 років 04 місяці 13 днів.

В подальшому позивач прибув на фактичне місце проживання до міста ОСОБА_1 та 01 грудня 2014 року його взято на облік як внутрішньопереміщену особу, що підтверджується копією довідки від 17 лютого 2015 року.

23 травня 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії за вислугу років, яку він отримував до припинення її виплати, за наслідками розгляду якої відповідачем прийнято рішення про призначення пенсії за вислугу років, яка становить 27 років, з 23 травня 2016 року, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду, оскільки позивач вважає, що пенсія йому повинна була виплачуватись починаючи з дати останнього звільнення зі служби.

Вказані обставини визнані сторонами та суд не має обґрунтованого сумніву щодо їх достовірності.

Вирішуючи справу та відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач звернувся до відповідача 23 травня 2017 року із заявою щодо поновлення виплати пенсії без врахування періоду служби за останнім місцем перед звільненням, відповідач правомірно застосував до даних правовідносин положення законодавства щодо порядку призначення, а не поновлення виплати раніше призначеної пенсії, у зв'язку з чим у відповідності зі ст.50 Закону обмежив виплату пенсії за минулий час строком у 12 місяців перед зверненням.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п.в) ч.1 та 3 ст.50 Закону передбачено, що пенсії відповідно до цього Закону призначаються особам, які мають право на пенсію за цим Законом відповідно до пункту "б" статті 12 цього Закону, - з наступного дня після звільнення зі служби.

Пенсія за минулий час при несвоєчасному зверненні призначається з дня виникнення права на пенсію, але не більш як за 12 місяців перед зверненням за пенсією.

Згідно до п.б) ч.1 ст.12 Закону пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального звязку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Положеннями п.б) ст.1-2 Закону передбачено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини пятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби) особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Враховуючи наведені положення Закону, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що позивач набув право на поновлення виплати пенсії з наступного дня після останнього звільнення зі служби, однак, оскільки він звернувся до відповідача лише 23 травня 2017 року із заявою щодо поновлення виплати пенсії, відповідач правомірно застосував 12-ти місячний період обмеження виплати пенсії за минулий час, в тому числі з тих підстав, що даний вид пенсії передбачає обовязкове звернення з заявою для призначення/поновлення (п.1 та 7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою Правління ПФУ від 30 січня 2007 року № 3-1).

Посилання апелянта на положення ч.2 ст.2 Закону, за якими пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані положення стосуються визначення розміру пенсії особи, який повинен розраховуватись з урахуванням періоду служби особи після поновлення на службі та не регламентує початкову дату проведення виплат.

Таким чином, враховуючи все вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання дій протиправними та зобов'язання провести нарахування та виплату пенсії за вислугу років є необґрунтованими та такими, що не повинні бути задоволені.

Отже, постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Також, колегія суддів не може погодитися з посиланням апелянта на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому що всі процесуальні норми, передбачені адміністративним судочинством були виконані без порушень прав кожної сторони при розгляді справи.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321,322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Приморського районного суду м.Одеси від 04 жовтня 2017 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку ст.328-331 КАС України.

Головуючий суддя ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4 ОСОБА_1