Справа № 826/10435/16
Суддя: Власенкова О.О.
Дата ухвалення: 2018-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 березня 2018 року № 826/10435/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Власенкової О.О., суддів Добрянської Я.І. та Головань В.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1.)

до Міністерства соціальної політики України (далі також - відповідач,

Мінсоцполітики)

про визнання протиправними дій, бездіяльності, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в останній редакції якого від 21.12.2017 просила:

- визнати неправомірними дії та бездіяльність Мінсоцполітики з питань стосовно ОСОБА_1, викладених в адміністративному позові, в тому числі з питань соціального захисту, допомоги та методів працевлаштування населення, дій та бездіяльності в цьому випадку;

- на виконання Конституції України зобов'язати Мінсоцполітики виплачувати допомогу по безробіттю у сумі не меншій за прожитковий мінімум та до працевлаштування, якщо безробітний не має іншого основного джерела існування;

- зобов'язати Мінсоцполітики поновити ОСОБА_1 статус безробітної з моменту незаконного зняття її з обліку з 08.02.2016 у Печерському районному центрі зайнятості м.Києва до 10.04.2017 (працевлаштувалась), шляхом видачі наказу до Державної служби зайнятості України, що знаходиться у підпорядкування Мінсоцполітики;

- сплатити ОСОБА_1 соціальну допомогу в сумі прожиткового мінімуму на місяць з моменту взяття на облік у Печерському районному центрі зайнятості м.Києва як безробітної й до моменту незаконного зняття з обліку з 08.02.2016 у зв'язку з відсутністю доходу на виконання та згідно зі статтями 3, 46, 48 Конституції України;

- зобов'язати Мінсоцполітики сплатити ОСОБА_1 соціальну допомогу в сумі прожиткового мінімуму з моменту незаконного зняття з обліку в Печерському районному центрі зайнятості м.Києва з 08.02.2016 до 10.04.2017 (моменту працевлаштування) в сумі 20300,00 грн. (1 450,00 грн. х 14 місяців) на виконання та згідно зі статтями 3, 46, 48 Конституції України;

- зобов'язати Мінсоцполітики привести законодавчі акти та соціальні стандарти до вимог статті 46 Конституції, у тому числі подати необхідні зміни до законів на розгляд Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України у місячний термін з моменту отримання рішення суду у цій справі;

- зобов'язати Мінсоцполітики виробити та подати необхідні проекти щодо подолання довгострокового безробіття, включаючи: видавати гроші на відкриття справи чи на створення робочого місця особі;

- зобов'язати Мінсоцполітики виплатити ОСОБА_1 моральну шкоду за знущання, яких вона зазнала у процесі працевлаштування, що призвело до зменшення її впевненості у своїх силах та працездатності, а також до відрази до дій у центрах зайнятості, що заважає їй скористатись послугами центрів зайнятості, а також діями та бездіяльністю Мінсоцполітики, у тому числі й у соціальному захисті та інших правових дій, що є обов'язком Мінсоцполітики, що призвела до відчуття повного безправ'я, постійного стресового стану та нервування, неможливості не тільки гідно себе почувати, а й до втрати можливості на основні потреби та до інших негативних явищ у її житті, що продовжуються та не визначено, коли саме буде поновлено стан, коли вона зможе відчувати себе гідно, та те, що у неї взагалі є права, у сумі 150 000,00 грн.;

- витрати по справі покласти на відповідача у зв'язку з його бездіяльністю, що привела до поганих наслідків для позивача.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що Мінсоцполітики належним чином не виконує покладених на нього повноважень у сфері зайнятості та соціального захисту населення, у зв'язку з чим позивач не була працевлаштована Печерським районним центром зайнятості міста Києва, безпідставно була знята з обліку як безробітна та не отримувала у належному розмірі допомогу по безробіттю та відповідний соціальний захист, що заподіяло їй моральні страждання.

У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.

Відповідач у письмовому запереченні щодо позову заперечив, стверджуючи про необґрунтованість позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні. Зазначив, що здійснює свою діяльність відповідно до Конституції та законів України, Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №423.

Вирішуючи цей спір, суд виходить із такого.

У 1987 році ОСОБА_1 закінчила Київський державний університет імені Тараса Шевченка та отримала вищу освіту за спеціальністю «Прикладна математика» та кваліфікацію математика, що підтверджується дипломом від 17.06.1987 ПВ №703530.

У 2000 році позивач закінчила Київський національний університет імені Тараса Шевченка і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Облік і аудит» та кваліфікацію економіста, що підтверджується дипломом від 10.11.200 КВ №14248970.

Згідно зі свідоцтвом про підвищення кваліфікації від 11.06.2010 12СПК 758986 ОСОБА_1 підвищила кваліфікацію в Міжрегіональній Академії управління персоналом за спеціальністю «Фінансовий облік та звітність за міжнародними стандартами».

Після звільнення з роботи у 2006 році та з метою пошуку роботи позивач зареєструвалась в Печерському районному центрі зайнятості м.Києва та тривалий час не могла працевлаштуватись відповідно до своєї освіти та фаху.

Як вбачається з листа Мінсоцполітики від 14.04.2016 №94/021/150-16, адресованого ОСОБА_1, за інформацією Державної служби зайнятості (Центрального апарату) на останньому місці роботи в ТОВ «Експотрейд» ОСОБА_1 працювала на посаді «програміст системний» (1 місяць), звільнилась 19.07.2006. Вперше у Печерському районному центрі зайнятості м.Києва їй надано статус безробітної 06.11.2010 та призначено допомогу по безробіттю. У зв'язку із закінченням строку виплати з 31.03.2011 їй припинено виплату допомоги по безробіттю та з 10.01.2012 припинено реєстрацію в службі зайнятості у зв'язку з поданою заявою про відмову від послуг центру зайнятості.

Повторно ОСОБА_1 звернулась до Печерського центру зайнятості м.Києва 27.05.2015, на підставі її заяви їй поновлено статус безробітної. У призначенні допомоги по безробіттю відмовлено, так як за період попередньої реєстрації вона отримала 360 днів виплати та не була працевлаштована.

У зв'язку з відмовою ОСОБА_1 від двох пропозицій підходящої роботи з 08.02.2016 припинено її реєстрацію в центрі зайнятості відповідно до підпункту 1 пункту 37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 198.

З листа Мінсоцполітики від 13.10.2015 №3385/0/021/15-зв вбачається, що за час реєстрації в Печерському районному центрі зайнятості м.Києва для ОСОБА_1 підібрано та опрацьовано 69 вакансій, направлено на працевлаштування на посаду економіста до Київського міського територіального центру соціального обслуговування (відмова роботодавця), інженером з програмного забезпечення комп'ютерів в територіальному медичному об'єднанні «Психіатрія» у місті Києві (відмова ОСОБА_1.), інженером-програмістом до Київського міського інформаційно-обчислювального центру (відмова роботодавця).

Згідно з інформацією, що міститься у вищевказаному листі, з метою підвищення конкурентоспроможності на ринку праці ОСОБА_1 неодноразово отримувала профінформаційні послуги та консультації про можливість професійного навчання та роз'яснення щодо можливості звернутися до органу соціального захисту населення щодо отримання допомоги відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям» залежно від майнового стану та сукупного доходу сім'ї, надання соціальних послуг, житлових субсидій, компенсації та пільг.

Мінсоцполітики як листами, так і на особистому прийомі неодноразово роз'яснювало ОСОБА_1 умови та порядок виплати допомоги по безробіттю, в тому числі одноразово для організації безробітним підприємницької діяльності; а також роз'яснювало умови та порядок соціального захисту малозабезпечених сімей; пропонувало з питань призначення державної соціальної допомоги та житлової субсидії звернутись до управління праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації.

У зв'язку з відмовою від працевлаштування за направленнями центру зайнятості позивача знято з обліку як безробітну та припинено виплату допомоги по безробіттю.

Вважаючи, що зазначені обставини виникли у зв'язку з бездіяльністю Мінсоцполітики, яке не виконує належним чином покладені на нього повноваження у сфері зайнятості та соціального захисту населення, позивач звернулася до суду з цим адміністративним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття визначені Законом України «Про зайнятість населення».

Згідно зі статтею 2 цього Закону відносини у сфері зайнятості населення регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, Господарським та Цивільним кодексами України, Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», іншими актами законодавства.

Статтею 5 Закону України «Про зайнятість населення» визначено гарантії у сфері зайнятості населення. Так, держава гарантує у сфері зайнятості:

1) вільне обрання місця застосування праці та виду діяльності, вільний вибір або зміну професії;

2) одержання заробітної плати (винагороди) відповідно до законодавства;

3) професійну орієнтацію з метою самовизначення та реалізації здатності особи до праці;

4) професійне навчання відповідно до здібностей та з урахуванням потреб ринку праці;

5) підтвердження результатів неформального професійного навчання осіб за робітничими професіями;

6) безоплатне сприяння у працевлаштуванні, обранні підходящої роботи та одержанні інформації про ситуацію на ринку праці та перспективи його розвитку;

7) соціальний захист у разі настання безробіття;

8) захист від дискримінації у сфері зайнятості, необґрунтованої відмови у найманні на роботу і незаконного звільнення;

9) додаткове сприяння у працевлаштуванні окремих категорій громадян.

Відповідно до статті 9 вищевказаного Закону кожен має право на соціальний захист у разі настання безробіття, що реалізується шляхом:

1) участі в загальнообов'язковому державному соціальному страхуванні на випадок безробіття, яке передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття;

2) надання безоплатних соціальних послуг, зокрема, інформаційно-консультаційних та профорієнтаційних, професійної підготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації з урахуванням попиту на ринку праці, сприяння у працевлаштуванні, зокрема, шляхом фінансової підтримки самозайнятості та реалізації підприємницької ініціативи відповідно до законодавства;

3) надання особливих гарантій працівникам, які втратили роботу у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці;

4) надання додаткової гарантії зайнятості окремим категоріям населення, які не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Згідно з частиною другою указаної статті статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України.

Статтею 44 Закону України «Про зайнятість населення» визначено права та обов'язки зареєстрованих безробітних. Зокрема зареєстровані безробітні мають право на:

1) безоплатне одержання від територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції:

послуг з пошуку підходящої роботи та сприяння у працевлаштуванні, в тому числі на громадські та інші роботи тимчасового характеру;

консультаційних, інформаційних та профорієнтаційних послуг з метою обрання або зміни виду діяльності (професії);

інформації про свої права та обов'язки як безробітного;

відомостей про себе, які містяться в Єдиній інформаційно-аналітичній системі;

2) матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та цього Закону;

3) збереження права на виплату допомоги по безробіттю на період участі у громадських та інших роботах тимчасового характеру (тривалістю до 180 днів, зокрема у разі заміщення тимчасово відсутнього працівника) у розмірах, встановлених до укладення ними строкового трудового договору на участь у таких роботах;

4) оскарження, у тому числі до суду, дій або бездіяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, їх посадових осіб, що призвели до порушення прав щодо зайнятості особи.

Відповідно до пунктів 4 та 5 частини першої статті 45 вищевказаного Закону реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі дворазової відмови від пропонування підходящої роботи, а для безробітного, який вперше шукає роботу та не має професії (спеціальності), дворазової відмови від пропонування проходження професійного навчання; дворазової відмови від пропонування підходящої роботи за професією (спеціальністю), набутою за направленням територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.

Відповідно до Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №423, Мінсоцполітики є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який, поміж іншого, забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин, здійснення державного нагляду та контролю за додержанням вимог законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Часиною другою статті 17 Закону «Про зайнятість населення» визначено, що головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з формування та реалізації державної політики у сфері зайнятості населення є центральний орган виконавчої влади у сфері соціальної політики.

Відповідно до частини другої статті 21 названого Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи.

Територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, районах у містах, містах є юридичними особами публічного права.

Згідно зі статтею 22 Закону України «Про зайнятість населення» основними завданнями центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальних органів є:

1) реалізація державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції;

2) внесення пропозицій Міністру - керівнику центрального органу виконавчої влади у сфері соціальної політики щодо формування державної політики у сфері зайнятості населення;

3) сприяння громадянам у підборі підходящої роботи;

4) надання роботодавцям послуг з добору працівників;

5) участь в організації проведення громадських та інших робіт тимчасового характеру;

6) сприяння громадянам в організації підприємницької діяльності, зокрема шляхом надання індивідуальних та групових консультацій;

7) участь у реалізації заходів, спрямованих на запобігання масовому вивільненню працівників, профілактика настання страхового випадку, сприяння мобільності робочої сили та зайнятості населення в регіонах з найвищими показниками безробіття, монофункціональних містах та населених пунктах, залежних від містоутворюючих підприємств;

8) організація підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації безробітних з урахуванням поточної та перспективної потреб ринку праці;

9) проведення професійної орієнтації населення;

10) додаткове сприяння у працевлаштуванні окремих категорій громадян, які неконкурентоспроможні на ринку праці;

11) здійснення контролю за використанням роботодавцями та безробітними коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань, поміж іншого:

- здійснюють управління та оперативне розпорядження фінансовими ресурсами Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в межах затвердженого бюджету Фонду відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", управління майном;

- ведуть облік осіб, які звертаються за сприянням у працевлаштуванні, та наданих їм послуг;

- здійснюють реєстрацію безробітних, ведуть облік наданих їм послуг;

- забезпечують надання соціальних послуг та виплату матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та цього Закону.

Аналіз викладених норм Закону України «Про зайнятість населення» дає підстави суду дійти висновку про те, що Мінсоцполітики здійснює покладені на нього повноваження у сфері зайнятості та соціального захисту населення як безпосередньо, так і через підпорядковані йому територіальні органи.

Так, зокрема, наказом Мінсоцполітики від 20.01.2015 №41 затверджено Положення про Державну службу зайнятості (далі - Положення), яка (далі - Служба) є централізованою системою державних установ, діяльність якої спрямовується та координується Міністерством соціальної політики України.

Відповідно до пункту 2 розділу І Положення Служба складається з Центрального апарату Служби, Центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських центрів зайнятості (далі - регіональні центри зайнятості), районних, міських, районних у містах та міськрайонних центрів зайнятості (далі - базові центри зайнятості), навчальних закладів державної служби зайнятості, центрів професійної орієнтації населення, інших підприємств, установ, організацій, утворених Службою (далі - підпорядковані юридичні особи).

Пунктом 1 розділу ІІ Положення визначено, що відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2014 року №90 «Деякі питання державного управління у сфері зайнятості населення» до внесення змін до Законів України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та «Про зайнятість населення» Служба продовжує виконувати завдання і функції у сфері зайнятості населення, трудової міграції та соціального захисту від безробіття, а також функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, визначені Законами України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», «Про зайнятість населення».

Однак, як вбачається зі встановлених вище обставин, Мінсоцполітики безпосередньо не вчиняв стосовно ОСОБА_1 жодних дій щодо взяття її на облік як безробітної, щодо виплати їй допомоги по безробіттю, не вживав заходів щодо її працевлаштування та не мав повноважень вчиняти такі дії, оскільки зазначені дії стосовно позивача належать до повноважень його територіальних органів та вчинялися, зокрема Печерським районним центром зайнятості м.Києва.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про зайнятість населення» кожен має право на оскарження рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, фізичних осіб, що застосовують найману працю, а також дій або бездіяльності посадових осіб, що призвели до порушення права особи на зайнятість, відповідно до законодавства.

При цьому відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, в тому числі шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Беручи до уваги наведені приписи законодавства та відсутність протиправних дій та бездіяльності Мінсоцполітики стосовно ОСОБА_1, суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню її вимоги про:

- визнання неправомірними дій та бездіяльності Мінсоцполітики стосовно ОСОБА_1, а саме безпосередньо з питань її соціального захисту, про які вона зазначає у своїх позовних вимогах, в тому числі стосовно:

- зобов'язання Мінсоцполітики поновити ОСОБА_1 статус безробітної з моменту незаконного зняття її з обліку з 08.02.2016 у Печерському районному центрі зайнятості міста Києва до 10.04.2017 (її працевлаштування), шляхом видачі необхідного наказу до Державної служби зайнятості України, що знаходиться в підпорядкуванні Мінсоцполітики;

- зобов'язання Мінсоцполітики сплатити ОСОБА_1 соціальну допомогу в сумі прожиткового мінімуму на місяць з моменту взяття на облік у Печерському центрі зайнятості м.Києва як безробітної до моменту незаконного зняття з обліку з 08.02.2016 у зв'язку з відсутністю доходу;

- зобов'язання Мінсоцполітики сплатити ОСОБА_1 соціальну допомогу в сумі прожиткового мінімуму з моменту незаконного зняття з обліку в Печерському центрі зайнятості міста Києва з 08.02.2016 до 10.04.2017 (моменту працевлаштування) в сумі 20300,00 грн. (1 450,00 грн. х 14 місяців) на виконання та згідно зі статтями 3, 46, 48 Конституції України.

За відсутності протиправних дій та бездіяльності Мінсоцполітики стосовно ОСОБА_1 не заслуговують на увагу суду також доводи позивача про заподіяння їй названим Міністерством моральної шкоди, тому позовна вимога про зобов'язання Мінсоцполітики виплатити їй моральну шкоду не підлягає задоволенню.

У разі, якщо позивач вважає, що Печерський районний центр зайнятості м.Києва протиправно зняв її з обліку як безробітну та не виплачував в установленому розмірі допомогу по безробіттю, позивач вправі відповідно до приписів статті 44 Закону України «Про зайнятість населення» оскаржити такі дії в судовому порядку.

Що стосується решти вимог позивача, в яких вона просить:

- на виконання Конституції України зобов'язати Мінсоцполітики виплачувати допомогу по безробіттю в сумі не меншій за прожитковий мінімум та до працевлаштування, якщо безробітний не має іншого основного джерела існування;

- зобов'язати Мінсоцполітики привести законодавчі акти та соціальні стандарти до вимог статті 46 Конституції, у тому числі подати необхідні зміни до Законів на розгляд Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України у місячний термін з моменту отримання рішення суду у цій справі;

- зобов'язати Мінсоцполітики виробити та подати необхідні проекти щодо подолання довгострокового безробіття, включаючи: видавати гроші на відкриття справи чи на створення робочого місця особі,

то такі вимоги теж є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з приписами статті 44 Закону України «Про зайнятість населення» безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та цього Закону.

Статтею 3 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що законодавство про страхування на випадок безробіття складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону України «Про зайнятість населення» та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері страхування на випадок безробіття, а також міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша цієї статті).

Нормативно-правові акти щодо загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття розробляються, реєструються і застосовуються відповідно до законодавства України (частина 3 цієї статті).

Відповідно до статті 7 вищевказаного Закону одним із видів забезпечення за цим Законом є допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності.

Статтями 22 та 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено умови та тривалість виплати та розмір допомоги по безробіттю.

Оскільки порядок виплати та розмір допомоги по безробіттю визначені Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», то ні Мінсоцполітики, ні інші підпорядковані йому органи невправі виплачувати допомогу по безробіттю в порядку та розмірі іншому, ніж передбачено цим Законом.

Водночас позивачем не обґрунтовано позовні вимоги стосовно зобов'язання відповідача внести зміни до законодавчих актів або ініціювання внесення змін до законів України, а саме не зазначено до яких конкретно законодавчих актів необхідно внести ці зміни, та якими конкретно актами законодавства на Мінсоцполітики покладено обов'язок щодо внесення чи ініціювання внесення таких змін.

Відтак, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню у повному обсязі.

У зв'язку з викладеним підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили у порядку та строки, встановлені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства, та може бути оскаржене у порядку та строки, встановлені статтями 292- 297 з урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень цього Кодексу.

Головуюча суддя О.О.Власенкова

судді Я.І.Добрянська

О.В.Головань