Справа № 274/2515/17
Суддя: Замега О. В.
Дата ухвалення: 2018-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

№ 274/2515/17
н/п 2-а/0274/30/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.02.2018 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Замеги О.В., за участю секретаря Соломянюк Л.О., позивача ОСОБА_1 , його представника Мозгового В.В., представника відповідача Літвіна С.М., представника третьої особи Огілько К.С., розглянувши в судовому засіданні в спрощеному провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання дій неправомірними та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з указаним позовом, у якому просить визнати протиправним рішення комісії Міністерства оборони України з питань, пов"язаних із призначенням і виплатою йому одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 17.02.2017 року за № 16 про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги, зобов`язати відповідача прийняти рішення в порядку передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року та виплатити йому як інваліду ІІІ групи, одноразової грошової допомоги відповідно до "Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" з врахуванням ст.ст. 9, 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 150 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в грудні 2015 року він звернувся до Житомирського ОВК із заявою про надання висновку щодо виплати йому одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб. До вказаної заяви додав довідку, згідно якої він отримав поранення та контузію під час проходження строкової служби в р.Афганістан у 1984 році, внаслідок чого йому було надано групу інвалідності. 26.02.2016 року відповідачем відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги, посилаючись на вимоги постанови КМУ № 975 від 25.12.2013 року та ту обставину, що він проходив службу і звільнений з органів внутрішніх справ. Фактично відповідачем відмовлено в розгляді його документів. З даного приводу він звертався до Житомирського окружного адміністративного суду, який своєю постановою від 09.08.2016 року зобов"язав відповідача розглянути на комісії його документи щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги. Засіданням комісії МО України від 17.02.2017 року йому відмовлено з тих підстав, що він проходив службу у внутрішніх військах МВС України. Вважає дане твердження хибним, оскільки поранення та контузію він отримав під час проходження строкової військової служби в Міністерстві оборони Радянського Союзу. Факт поранення також підтверджено протоколом комісії ВЛКК. Тому, вважає спірне рішення протиправним та просить його скасувати.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити у повному обсязі з вищенаведених підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову з підстав, викладених у письмових запереченнях (заяві). Вважає, що позивач звільнився з органів Міністерства внутрішніх справ України, тому виплата йому одноразової грошової допомоги Міністерством оборони України не здійснюється.

Представник третьої особи в судовому засіданні позов не визнала, з тих підстав, що виплата коштів повинна здійснюватись органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Згідно з ч. 5 ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно копії постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016 року, встановлено, що ОСОБА_1 в період з 22 грудня 1983 року до 31 жовтня 1985 року проходив військову службу на території Республіки Афганістан та приймав участь у бойових діях. Отримані ОСОБА_1 поранення (контузія) та захворювання пов"язані з виконанням обов"язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Отже, відповідно до вимог статті 78 КАС України не підлягають доказуванню при вирішенні даної справи.

Тому твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 не подано документ про обставини поранення, судом до уваги не приймаються, оскільки ці доводи спростовані вищевказаним рішенням суду.

Крім того, засіданням комісії Міністерства оборони України від 17.02.2017 року ОСОБА_1 відмовлено з тих підстав, що він проходив службу у внутрішніх військах МВС України, тому виплати мають здійснюватись Міністерством внутрішніх справи України(а.с. 9).

Суд не погоджується із ствердженням відповідача про те, що виплата одноразової грошової допомога позивачу має здійснюватись Міністерством внутрішніх справи України, виходячи з наступного.

Позивача було призвано на строкову службу наказом Міністра оборони колишнього СРСР та перебував на військовому обліку у відповідному РВК МО України, причинний зв`язок поранення, отриманого позивачем під час виконання обов`язків військової служби в період перебування в Афганістані - встановлено військово-лікарською комісією Міністерства оборони України.

Оскільки позивач проходив службу саме у Збройних Силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому забезпеченні МО СРСР, правонаступником якого в подальшому стало МО України, та в силу ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і Порядку № 975 - обов`язок щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому IІI групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, покладений саме на МО України.

За таких обставин ствердження відповідача про те, що витрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги позивачу мають здійснюватись Міністерством внутрішніх справи України є безпідставними.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає висновки, викладені в рішенні Комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги від 17.02.2017 р. № 16 є такими, що суперечать вимогам закону, а тому вимоги позивача є обґрунтованими.

Згідно частини 1 статті 16 Закону № 2011-ХІІ, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Частиною 2 статті 16 Закону № 2011-ХІІ встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, зокрема, за п. 4:

- встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб" від 03 листопада 2006 року №328-V, який набрав чинності 01 січня 2007 року, статтю 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" викладено в новій редакції, зокрема, частиною другою цієї статті передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Застосування статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок у спорі цієї ж категорії вже був висловлений Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року справа №21-446а14 та від 21 квітня 2015 року справа № 21-135а15.

Відповідно до частини 6, 9 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (п. 12 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975).

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивачу як інваліду війни ІІІ групи, повинна бути призначена і виплачена одноразова грошова допомога відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення йому ІІІ групи інвалідності.

Керуючись ст.ст. 242-246 КАС України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20.12.91 р. № 2011-XII із змінами, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним рішення комісії Міністерства оборони України з питань, пов"язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 17.02.2017 року за № 16 про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .

Зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення в порядку передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року та виплатити ОСОБА_1 як інваліду ІІІ групи, одноразової грошової допомоги відповідно до "Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" з врахуванням ст.ст. 9, 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 150 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15розділу VII "Перехідні положення" КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомукаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Замега