Справа № 263/16099/17
Суддя: Хараджа Н. В.
Дата ухвалення: 2018-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/263/120/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2018 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Хараджі Н.В., при секретарі Петровському Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Маріуполя справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 до Центрального обєднаного Управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя в Донецькій області про визнання бездіяльності противоправною та зобов'язання здійснити певні дії, третя особа: Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом, вказуючи, що є пенсіонером, а також є внутрішньо переміщеною особою. 22.09.2016 року пенсійну справу позивача було взято на облік в управлінні ПФУ в Приморському районі м. Маріуполя на підставі його особистої заяви від 07.09.2016 року, до цього він отримував пенсію як ВПО в м. Запоріжжя. 08.09.2017 року позивача було включено до реєстру, який було направлено до Приморського УСЗН м. Маріуполя щодо проведення перевірки фактичного місця проживання та винесення відповідного рішення. 06.12.2016 року до управління надійшов протокол комісії № 24 від 06.12.2016 року щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 соціальної виплати ВПО. Виплата пенсії позивачу так і не була здійснена у звязку із знаходженням рішення комісії, у звязку з чим позивач змушений звернутись до суду з даним позовом, яким просить визнати бездіяльність відповідача щодо відмови у виплаті йому пенсії противоправною, зобовязати відповідача поновити нарахування та виплату йому пенсії, здійснити виплату заборгованості пенсії за весь час затримки.

Позивач та його представник в судове засідання не зявились, надали суду заяву з проханням про розгляд справи за їх відсутності та задоволенням заявлених позовних вимог.

Представник відповідача надав суду письмовий відзив на позову, в яких зазначив, що ОСОБА_1 є пенсіонером за віком відповідно до Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, який раніше перебував на обліку за своїм місцем реєстрації в територіальному управлінні Пенсійного фонду України м. Донецьк. ОСОБА_1 з метою отримання соціальних виплат на підконтрольній фонду Україні території набув статусу внутрішньо переміщеної особи, про що свідчить довідка від 07.09.2016р. № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до цієї довідки місцем перебування/проживання ОСОБА_1 є: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Піонера Балабухи б. 110. У звязку з тим, що фактичне місце проживання ОСОБА_1 територіально відноситься до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя, та за особистою заявою позивача з 01.03.2016 року електронна пенсійна справа ОСОБА_1, була взята на облік в управління. Паперова пенсійна справа з оригіналами документів до управління не надходила, оскільки вона знаходиться непідконтрольній території. З 01.03.2017 року ОСОБА_1, не було внесено у відомості на виплату пенсій до зясування фактичного місця проживання відповідно до п.п. 5 п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365. Зауважує, що позовні вимоги про визнання протиправними бездіяльності Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо відмови у виплаті пенсії з 01.09.2016р., заявлені до відповідача, який не приймав зазначене рішення, на час розгляду справи рішення про припинення соціальних виплат №24 від 06 грудня 2016 року є чинним та позивачем не оскаржується, а тому вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними. Станом на 01 лютого 2018 року ОСОБА_1 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя особисто не звертався. Також зауважує, що для поновлення виплати пенсії позивачу необхідно особисто звернутися до управління соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської ради та Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя.

Представник Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради в судове засідання не зявився, надав суду клопотання з проханням про розгляд справи за його відсутності, залишивши вирішення спору на розсуд суду, зазначивши, що 07.09.2016 року позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської ради із заявою про взяття на облік у якості внутрішньо переміщеної особи, управлінням була видана довідка № НОМЕР_1 від 07.09.2016 року. Також управлінням була проведена перевірка фактичного місця проживання позивача, за результатами якої районною комісією з питань призначення, відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам було прийняте рішення щодо відмови виплати пенсії позивачу протоколом № 24 від 06.11.2016 року.

Дослідивши матеріали справи та наявні докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером за віком відповідно до Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Згідно довідки від 07.09.2016р. № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 з метою отримання соціальних виплат на підконтрольній фонду Україні території набув статусу внутрішньо переміщеної особи, місцем перебування/проживання ОСОБА_1 в якій зазначено: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Піонера Балабухи б. 110.

22.09.2016 року пенсійну справу ОСОБА_1 було взято на облік в управлінні Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя на підставі його особистої заяви від 07.09.2016 року.

08.09.2016 року ОСОБА_1 було включено до реєстру, який було направлено до управлінні Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя щодо проведення перевірки фактичного місця мешкання та винесення відповідного рішення.

06.12.2016 року до управління надійшов протокол комісії №24 від 06.12.2016 року щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 соціальної виплати внутрішньо переміщеної особи, у звязку з чим та на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 виплата пенсії ОСОБА_1 так і не була здійснена.

Суд зазначає, що на момент припинення виплати пенсії позивачу довідка про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України не була скасована.

Спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача стосовно припинення виплати пенсії позивачу з 01.09.2016 року.

Згідно ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення, здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розвязання проблем, повязаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно ст. 5 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» цей ОСОБА_2 регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Статтею 4 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього закону, ОСОБА_2 про недержавне пенсійне забезпечення, законів якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови та порядок пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Статтею 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або рішенням суду припиняється: 1)якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2)на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України; 3)у разі смерті пенсіонера; 4)у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5)в інших випадках, передбачених законом.

Отже, відповідно до вищезазначених норм права, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058.

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 08.06.2016 року № 365 затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

Згідно п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, соціальні виплати припиняються у разі: 1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати; 2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї; 3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат; 4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»; 5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Згідно з положеннями ст. 7 Закону № 1706-VII від 20.10.2014 для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Отже, зазначений закон у відповідності з Конституцією України розділяє різні види державного забезпечення, а саме, пенсійне забезпечення від соціального страхування та соціальних послуг.

Натомість, Кабінет Міністрів України своєю постановою № 365 від 08.06.2016 року затвердив Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, в яких обєднав у категорію соціальних виплат пенсії (щомісячне довічне грошове утримання), довічні державні стипендії, усі види соціальної допомоги та компенсацій, матеріальне забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг.

ОСОБА_2 України не містить визначення такої групи виплат як «соціальні виплати».

Закон України «Про соціальні послуги» встановлює, що соціальні послуги це комплекс заходів з надання допомоги особам, окремим соціальним групам, які перебувають у складних життєвих обставинах і не можуть самостійно їх подолати, з метою розв'язання їхніх життєвих проблем.

Згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

А Законом України «Про пенсійне забезпечення» (стаття 2) передбачені два види державних пенсій: а) трудові пенсії; б) соціальні пенсії.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 є отримувачем трудової пенсії за віком, в Центральному обєднаному управлінні Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області соціальні послуги/виплати не отримує.

Згідно ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб,єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідачем не наведено жодного порушення з боку позивача, яке б відповідно до чинного законодавства було б підставою для припинення йому виплати пенсії.

Відповідачем не була здійснена виплата пенсії ОСОБА_1 з 01.09.2016 року, проте рішення щодо припинення виплати пенсії не приймалось, при цьому, відповідачем не вказано будь-якої іншої норми Закону, яка б визначала таку підставу припинення виплати пенсії, як відсутність рішення комісії щодо призначення соціальної виплати внутрішньо переміщеної особи та результатів перевірки фактичного місця проживання ОСОБА_1

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

В той час як ні воєнний, ні надзвичайний стан ні в Україні не запроваджено.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 є протиправними, а тому відповідача слід зобовязати поновити позивачу виплату пенсії за віком 01.09.2017 року.

Крім того, питання виплати пенсії за минулий час врегульовані статтею 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058, за положеннями якої нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Згідно частини другої цієї статті нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати,які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Керуючись ст. ст. 8-11, 94, 99, 100 ,102, 116, 139, 159, 160, 162, 167, 256, 257, 267 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального обєднаного Управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя в Донецькій області про визнання бездіяльності противоправною та зобов'язання здійснити певні дії, третя особа: Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради, задовольнити.

Визнати бездіяльність Центрального обєднаного управління пенсійного фонду України м. Маріуполя в Донецької області щодо відмови у виплаті пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_2, з 01.09.2016р року противоправною.

3обовязати Центральне обєднане управління пенсійного фонду м. Маріуполя в Донецькій області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1, 07.03.1956р.н., ІПН НОМЕР_2, з 01.09.2016 року та здійснити виплату заборгованості, за весь час затримки.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального обєднаного управління пенсійного фонду України м. Маріуполя в Донецької області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640,00 грн.

На постанову може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя протягом 30 днів з дня її оголошення.

Суддя Н.В. Хараджа