Справа № 826/891/17
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2018-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/891/17 Судді суду першої інстанції: Федорчук А.Б. (доповідач),
Качур І.А., Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА
Іменем України

06 березня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Літвіної Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2018 року, що прийняте у місті Києві, у справі за адміністративним позовом громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи: Головного управління ДМСУ в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №616-15 від 02.12.2016 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивач не має доводити наявність підстав для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Скаржник також наголошує, що матеріали справи містять достатньо відомостей та доказів для висновку про наявність небезпеки для позивача у країні походження.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на правильність рішення суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 народилась в Республіці Дагестан, м. Каспійськ, за національністю даргінка, за релігійними переконаннями мусульманка.

Позивач залишила країну громадянської належності 15.06.2014 та легально перетнула Державний кордон України 29.07.2015.

Відповідно до наявної в матеріалах справи анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №388 від 27.10.2015, позивач повідомила, що боїться повертатись до країни свого походження Російської Федерації з політичних та сімейних причин, оскільки її чоловік переслідувався співробітниками ФСБ за участь в благодійному фонді «Солідарність».

Відповідно до наказу №1006 від 16.11.2015 ГУ ДМС України в м. Києві прийняті в оформлення документи позивача для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи позивача та поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України в м. Києві 18.10.2016 оформлено висновок із рекомендацією відмовити їй у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який підтримано рішенням ДМС України №616-16 від 02.12.2016 року.

ГУ ДМС України в м. Києві на адресу позивача було відправлено повідомлення №308 від 20.12.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із відсутністю умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI).

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернулась до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що позивач не переслідувалася в Російській Федерації за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Суд також зазначив, що позивач підпадає під ознаки економічного мігранта.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Порядок та умови прийняття рішення за заявою про надання статусу біженця встановлено Законом № 3671-VI.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Частиною 11 вказаної статті передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частинами п`ятої, сьомої та тринадцятої статті 10 Закону 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 12 Закону 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи.

Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві та об`єктивні обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Обґрунтовуючи своє звернення до відповідача, позов та апеляційну скаргу позивач зазначала, що вона не може повернутися до Російської Федерації через те, що її там будуть переслідувати за релігійні переконання, зокрема через релігійну діяльність свого чоловіка, який був одним із лідерів мусульман в місті Каспійськ в Дагестані, де викладав вчення про іслам, відвідував мечеть та читав священний Коран, а також внаслідок систематичного порушення прав людини.

Так, як зазначено судом першої інстанції зі слів позивача, у травні 2011 року чоловіка вибрали керівником фонду «Солидарность». У серпні 2011 року в квартирі чоловіка позивачки провели обшук працівники МВС, а через декілька днів викликали у відділок на допит, який проводили під моральним тиском, допитуючись про роботу фонду. Згодом чоловік заявниці помітив стеження за собою. 25.11.2011 чоловік позивача прийняв участь у мітингу, присвяченому беззаконню влади, а також викраденням, тортурам і вбивствам тих, хто неугодний владі. 21.04.2012, 26.06.2012, 06.12.2012 чоловіка позивача затримували правоохоронні органи.

В подальшому позивач з чоловіком та дочкою вилетіли до Туреччини. За словами позивача, через побоювання бути поверненими з Туреччини на батьківщину було прийнято рішення виїхати в Марокко (Касабланка), де вони відкрили виробництво жіночого одягу. Повертаючись 24.05.2015 із Тунісу в Марокко у позивача та її сім`ї вилучили документи, тому, маючи підозру, що їх планують депортувати на батьківщину, родичі купили квитки в Україну, куди 29.07.2015 прилетіли позивач та її чоловік.

Проаналізувавши викладені обставини, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у діях позивача вбачаються ознаки економічного мігранта, яка добровільно залишила свою країну, керуючись причинами особистого характеру.

Позивач мала можливість звернення за захистом у попередніх країнах перебування (Туретчина, Туніс, Марокко), однак таких дій нею вчинено не було.

Окрім того, слід відмітити, що матеріали справи не містять, а позивачем не було надано жодних доказів того, що вона підпала під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні у тому числі за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи. Не надано також доказів на підтвердження доводів стосовно переслідувань безпосередньо позивача у зв`язку із діяльністю її чоловіка.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, у ході розгляду справи позивач не надала обґрунтованих доказів, які б підтверджували її побоювання у релігійних та/або політичних переслідуваннях та наявності загрози її життю чи здоров`ю з цих підстав. В матеріалах справи відсутні документальні підтвердження фактів ведення позивачем активної опозиційної діяльності на території країни походження, а тому виникають сумніви щодо того, що суб`єктивні переконання останньої могли призвести до переслідувань на політичному або релігійному підґрунті.

Посилання позивача на матеріали із загальнодоступних засобів масової інформації (повідомлення (звіти) міжнародних неурядових правозахисних організацій та ін.) колегія суддів відхиляє. Дійсно в Російській Федерації є ризик піддаватися переслідуванню і покаранню за вчинені дії по політичним переконанням, однак за результатами розгляду цих матеріалів суд звертає увагу, що вони не стосуються конкретно позивача. Заявниця не довела реальної загрози саме для неї в країні громадянського походження.

Окрім того, як вбачається з матеріалів співбесіди від 06.11.2012, позивач 15.05.2014 поверталася до Дагестану. При цьому, при перетині позивачем кордону Російської Федерації їй не здійснювалося перешкод. Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивач мала реальну можливість внутрішнього переміщення і її життю нічого не загрожувало.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскільки позивач перебувала на території України з 29.07.2015, проте із заявою про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту до органів Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві звернувся лише 27.10.2015, то зазначені вимоги частини першої статті 5 Закону № 3671-VI нею було порушено.

Як вірно зазначено в апеляційній скарзі, норми чинного законодавства не містять наслідків пропуску особою строку звернення за захистом. Однак, зазначені обставини мають бути оцінені та враховані разом з іншими обставинами справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у ході співбесід не було залучено перекладача, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач розписалася у протоколах співбесід, де було зазначено, що «співбесіду перекладено з російської на українську мову, зміст зрозумілий, заперечень та зауважень не маю». Окрім того, судом приймається до уваги, що позивач власноручно українською мовою писала заяву про продовження терміну дії довідки про звернення за захистом в Україні (а.с. 86).

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що у позивача не було жодних проблем із владою Російської Федерації, а тому відсутні підстави вважати, що їй загрожує застосування смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання від провладних структур. Позивач не навела жодних переконливих фактів поганого поводження з боку Російської Федерації, як і не довела фактів особистої загрози або переслідування на території цієї держави.

Таким чином, оскаржуваними рішеннями відповідача прав позивача порушено не було. Отже, суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Літвіна

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 12.03.2018.