Справа № 814/1150/17
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 р.м.ОдесаСправа № 814/1150/17

Категорія: 14

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову від 13 вересня 2017 року, ухвалену Миколаївським окружним адміністративним судом у складі головуючого-судді Гордієнко Т.О., повний текст якої складений 19 вересня 2017 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, третя особа ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та скасування декларації від 19 липня 2016 року №МК74 про готовність до експлуатації об'єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту, -

ВСТАНОВИВ:

12 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, третя особа ОСОБА_2, в якому просила суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо затвердження декларації про готовність об'єкта до експлуатації, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту;

- скасувати декларацію від 19 липня 2016 року №МК74 про готовність до експлуатації об'єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту.

Постановою від 13 вересня 2017 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Миколаївський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги, апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини справи, що мають значення для справи.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції грубо порушив норми статей 163, 165, 183-3, 183-4, 206, 207, 231, 232 КАС України. Чітко вбачається, що в задоволенні позову відмовлено лише з однієї причини, що немає посилання на пряму норму права та закону, яка б передбачала скасування декларації на підставі позовних вимог.

Так, апелянт зазначає, що відповідач, як орган на який покладений державний архітектурно-будівельний контроль, який включає сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, держаних стандартів та правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт - належним чином не перевірив повноту зазначених в декларації даних, на всіх стадіях затвердження дозвільних документів, невідповідності об'єкта будівництва вимогам будівельних норм, державних стандартів і правил, що суттєво порушує норми чинного законодавства, а саме Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», права та свободи позивача.

Апелянт звертає увагу на те, що відповідно до п. 1.2 та п. 1.3 Наказу Міжрегіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №103 від 05.07.2011 року параметри забудови визначаються з урахуванням державних будівельних норм ДБН В.22.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Посилання в судовій експертизі на ДБН є загальновідомими нормативними документами та не підлягають окремому доказуванню.

Також апелянт зазначає, що при подачі повідомлення про початок будівельних робіт ОСОБА_2 не надав відповідачу інформацію проте, що спір щодо меж земельних ділянок на яких розташовані господарські будівлі, що підлягають прийняттю до експлуатації призначено судом до розгляду на 23 червня 2016 року.

За таких обставин апелянт вважає, що у пункті 8 Декларації замовник ОСОБА_2 недостовірно зазначив, що на об'єкті виконано всі передбачені будівельним паспортом обсягу робіт з дотриманням відповідних державних норм, стандартів і правил.

Апелянт зазначає, що в судовому засіданні, яке відбулося 13 вересня 2017 року представник позивача надав письмові докази, з яких чітко вбачається, що виходом техніка БТІ 06.10.2015 року здійсненого на замовлення ОСОБА_2 від 20.08.2015 року, об'єкти нерухомого майна, на будівництво яких 26.12.2015 року виготовлявся будівельний паспорт №28, щодо яких подавалося повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 23.05.2016 року - станом на 06.10.2015 року вже були побудовані, а старий технічний паспорт 07.10.2015 року був погашений БТІ, факти будівництва і реконструкції станом на 07.10.2015 року підтвердила й представник ОСОБА_2 в судовому засіданні.

Таким чином, апелянт зазначає, що при затвердженні спірної декларації від 08.07.2016 року було порушено порядок її видачі так як, відповідно до п.2.16. Наказу Міжрегіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №103 від 05.07.2011 року «Про затвердження Порядку видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки» лише після направлення замовником відповідно до статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» повідомлення про початок виконання будівельних робіт до відповідних органів Держархбудінспекції України будівельний паспорт є підставою для виконання будівельних робіт.

Апелянт зазначає, що з наданих доказів вбачається те, що замовник ще до отримання будівельного паспорту побудував спірні об'єкти нерухомості, відповідач про це знав, але не вжив покладених на нього законодавством заходів щодо належного реагування.

Таким чином, апелянт вважає, що відповідач не мав права затверджувати Декларацію про готовність об'єкту на підставі будівельного паспорту, а якщо й приймати то відповідно до Декларації про готовність об'єкта до експлуатації за рішенням суду відповідно до порядку визначеному у Постанові КМУ №461 від 13.04.2011 року «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», бо якщо об'єкт побудований до виготовлення будівельного паспорту на своїй земельній ділянці та без подачі повідомлення він є самочинно збудований і на нього розповсюджуються вимоги ст. 376 ЦК України.

Крім того, апелянт зазначає, що у пункті 2 Декларації , що містить інформацію про замовника невірно зазначено його місце реєстрації.

Апелянт зазначає, що усі вищезазначені докази і факти взагалі не досліджувалися судом й не знайшли свого відображення і належної юридичної оцінки в оскарженій постанові суду першої інстанції.

Таким чином, апелянт вважає, що відповідач проігнорував покладені на нього державою та законом функції щодо належного контролю за дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями, вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт, що призвело до неправомірного затвердження спірної Декларації.

ОСОБА_2 надав письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, з посиланням на законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову - без змін.

Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області не надало письмових заперечень на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення апелянта та представника апелянта, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена частково.

Апеляційний суд встановив, що ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що позивач є власником земельної ділянки та житлового будинку з господарськими спорудами та АДРЕСА_1. Її сусід - третя особа у справі побудував господарські споруди, які на думку позивача побудовані на спільній межі, в зв'язку з чим позивач звернулась до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Також суд першої інстанції встановив, що 08.07.2016 року ОСОБА_2 подав до відповідача декларацію про готовність до експлуатації об'єкта за адресою: Миколаївська область, м. Очаків, вул. Пролетарська (Балкова), 8а, «Реконструкція індивідуального житлового будинку з добудовою прибудови та реконструкції господарчих будівель, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта» Декларація зареєстрована 19.07.2016 р. в Управлінні ДАБІ у Миколаївській області за № МК 74.

У пункті 8 Декларації третя особа зазначив, що на об'єкті виконані всі передбачені будівельним паспортом обсяги робіт з дотриманням відповідних державних будівельних норм, стандартів і правил. Обладнання встановлено згідно з актами про його прийняття після випробування у визначеному порядку.

Суд першої інстанції встановив, що позивач обґрунтовує позов тим, що третя особа у п.8 декларації зазначив недостовірні дані, оскільки господарські споруди вбиральні та сараю побудовані з порушенням ДБН 360-92 (п.3.25), а саме без дотримання 15 м. відстані від вікон житлових будинків, у тому числі і сусідніх садиб.

Посилаючись на приписи ст. 39, ч. 2 ст. 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п. 22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 р., враховуючи те, що третя особа у цій справі здійснювала будівництво на земельній ділянці, яка належить йому на праві власності, що підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку від 09.12.2009 № 90, та те, що будівельні роботи виконувались на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 23.05.2016 № МК 29 та на підставі будівельного паспорта № 28, виданого 26.12.2015 відділом містобудування та архітектури Очаківської міської ради, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування декларації від 19 липня 2016 року №МК74 про готовність до експлуатації об'єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту.

При цьому суд першої інстанції відхилив посилання позивача на висновок експерта та порушення норм ДБН при будівництві третьою особою сараю та вбиральні, зазначивши, що цей висновок буде досліджуватись в межах цивільної справи, яка розглядається Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, та буде надана оцінка висновку експерта.

Суд першої інстанції зауважив, що при розгляді цієї справи суд дає оцінку діям не третьої особи, а відповідача, який є суб'єктом владних повноважень, в той час як позивача, всупереч ст.71 КАС України не довів суду ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Таким чином, вирішуючи спір по суті суд першої інстанції виходів з того, що вирішення зазначеного спору віднесено до адміністративної юрисдикції. Проте апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Предметом спору в цій справі є:

- протиправність дії відповідача щодо затвердження декларації про готовність об'єкта до експлуатації, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту;

- вимога про скасування декларації від 19 липня 2016 року №МК74 про готовність до експлуатації об'єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту.

При цьому апеляційний суд зазначає, що апелянт ОСОБА_1 не є стороною у публічних правовідносинах під час прийняття відповідачем рішення про реєстрацію декларації готовність до експлуатації об'єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту. Також апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_1 не оскаржує рішення та відповіді, які були надані та прийняті відповідачем за результатами розгляду заяв апелянта від 31.01.2017 року (а.с. 14), та від 10.02.2017 р. (а.с. 13)

Натомість позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги обґрунтовані порушенням прав апелянта, як суміжного землекористувача та власника земельної ділянки та житлового будинку з господарськими спорудами, який вважає здійснене будівництво третьою особою самочинним будівництвом, яке порушує не тільки вимоги будівельних норм, а також здійснене із захоплення частини земельної ділянки, яка належить апелянту.

Відповідно до матеріалів справи (а.с.68-70) 03.08.2016 року зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на підставі, окрім іншого декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 19 липня 2016 року №МК74.

Також, як встановив суд першої інстанції, не оспорюється сторонами у справі, між апелянтом ОСОБА_1 та третьою особою в цій справі ОСОБА_2 існує цивільний спір про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільно збудованої капітальної кам'яної споруди, який розглядається Очаківським міськрайонний судом Херсонської області - справа № 483/769/16-ц (а.с. 7).

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, який, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України, в редакції чинній на час звернення позивача до суду першої інстанції, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України в редакції чинній до 15.12.2017 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України (в редакції чинній на час апеляційного розгляду справи), юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України (в редакції чинній на час апеляційного розгляду справи) суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У справі, що розглядається, спір стосується не стільки правомірності дій Інспекції щодо затвердження декларації, скільки правомірності будівництва, яке на думку позивача - апелянта вчинено з порушенням будівельних норм та із захопленням частини належної позивачу земельної ділянки у зв'язку з самочинним будівництвом, тобто цивільного права, що підтверджується наявними у справі матеріалами, а отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо вирішення його в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про готовність об'єкта до експлуатації (затвердження декларації) на підставі якого виникло право власності, зареєстроване у встановленому законом порядку, та видані правовстановлюючі документи подальше оспорювання правомірності таких дій та рішень має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Апеляційний суд зазначає, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

З урахуванням того, що суд першої інстанції помилково розглянув справу в порядку адміністративного судочинства, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 240, ч. 1 ст. 319 КАС України, апеляційна скарга має бути задоволена частково, оскаржена постанова - скасована, а провадження у справі закрито, з одночасним роз'ясненням апелянту її права на звернення з такими самими вимогами до суду в порядку цивільного судочинства разом із вимогами про захист цивільних прав.

Також апеляційний суд зазначає, що аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03.11.2015 року у справі № 21-2054а15.

Оскільки апеляційна скарга задоволена частково та не з підстав, які в ній зазначені, понесені апелянтом судові витрати відшкодуванню не підлягають, відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. 1-9, 19, 139, п. 1 ч. 1 ст. 240, ст. 242, 308, 310, п. 3 ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ч. 1 ст. 325, ст. ст. 328, 329 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року скасувати.

Закрити провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, третя особа ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та скасування декларації від 19 липня 2016 року №МК74 про готовність до експлуатації об'єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту.

Роз'яснити ОСОБА_1 її право на звернення з цими позовними вимогами в порядку цивільного судочинства разом із вимогами про захист цивільних прав.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 09.02.2018 р.

Головуючий: суддя-доповідач С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець