Справа № 826/15363/17
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2018-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 березня 2018 року № 826/15363/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації
провизнання незаконними дій та зобов'язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, у якому просив:

- визнати дії Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу інваліда війни 2 групи та видачі посвідчення інваліда війни - неправомірним;

- зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни 2 групи та видати посвідчення інваліда війни.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що згідно з пунктом 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302, «Посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причини інвалідності. Необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та заявив клопотання про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження, представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотань про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника чи про відкладенні не надходило.

Відповідач, через канцелярію суду, подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту» встановлено, що до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Відповідач вказує на те, що додані до позовної заяви документи не доводять створення на даному підприємстві формування Цивільної оборони. Також, у позивача відсутні документи (наказ, розпорядження, списки персоналу, залученого до ліквідації у складі невоєнізованого формування Цивільної оборони), які підтверджували б, що ОСОБА_1 був зарахований до складу невоєнізованого формування цивільної оборони, яке утворено на підприємстві, на якому позивач працював, та від імені якого його направлено у відрядження до ЧАЕС для ліквідації наслідків аварії у складі невоєнізованого формування Цивільної оборони.

Суд, з'ясувавши обставини справи та дослідивши докази приходить до наступного висновку.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків на аварії на Чорнобильській АЕС, володіє посвідченням учасника ліквідації аварії на ЧАЕС, категорія 1.

Відповідно до експертного висновку від 08 лютого 1995 року позивачу встановлено зв'язок захворювання з участю у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до довідки МСЕК від 12 лютого 2005 року позивачу встановлено 2 групу інвалідності безстроково.

Відповідно до наказу №130, за вих. №42 від 04 квітня 2005 року «ОСОБА_1 наказом голови правління ОАО «АТП 15962» був відряджений на роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 07 липня 1986 року по 08 серпня 1986 року».

У довідці № 43 від 04 квітня 2005 року зазначено, що «маршрутні листи, які підтверджують знаходження ОСОБА_1 у Чорнобилі, в архіві автопідприємства не збереглись».

У розрахунковій відомості №89 від 10 серпня 1986 року зазначена заробітна плата ОСОБА_1 з урахуванням коефіцієнту за час перебування у зоні відчуження.

У довідці Сумського територіально-виробничого об'єднання автотранспорту «Шосткинське автотранспортне підприємство 15962» №181 від 01 грудня 1992 року зазначено про те, що «ОСОБА_1 за роботу в населених пунктах Чорнобильської АЕС в особливо небезпечній зоні відчуження в період з 07 липня 1986 року по 07 серпня 1986 року виплачена заробітна плата з урахуванням коефіцієнта 3 відповідно до Постанови Ради Міністрів РСР та Укрпрофради від 10 червня 1986 року №207-7».

Таким чином позивач, вважаючи, що він приймав участь у формуваннях Цивільної оборони, в тому числі невоєнізованих, які створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих, звернувся в жовтні 2017 року до відповідача із заявою про встановлення статусу інваліда війни 2 групи та видачу відповідного посвідчення, надав належні докази, які саме дають підстави для встановлення статусу інваліда війни.

Від відповідача позивач отримав лист №260-260/Є-341-419 від 06 листопада 2017 року, яким відмовлено у наданні статусу інваліда війни з посиланням на те, що позивачем не надано доказів, що підтверджують факт залучення до формувань Цивільної оборони та факт виконання заходів по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі таких формувань.

Вважаючи таку відмову протиправною та такою, що суперечить чинному законодавству позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Вирішуючи справу, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов'язків військової служби (службових обов'язків) чи пов'язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з'єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час. До інвалідів війни належать також інваліди з числа залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

У відповідності до вимог, чинних на момент аварії на Чорнобильській атомній електростанції нормативно-правових актів з питань Цивільної оборони, в першу чергу - Положення про Цивільну оборону СРСР, затверджене постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18 березня 2976 року №201-78; наказу заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР №90 від 06 червня 1975 року (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та №92 від 29 червня 1976 року (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському об'єкті народного господарства), Розпорядження ЦО СРСР від 26 квітня 1986 року, начальника ЦО УРСР від 28 квітня 1986 року, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29 квітня 1986 року №01, від 30 квітня 1986 року №02, від 04 травня 1986 року №16, від 19 травня 1986 року №52 та інші), Цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов'язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.

Статтею 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців*, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням вищевикладеного, формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійних лих. Таким чином громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на Чорнобильській атомній електростанції та її наслідків) залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

Листами Міністерства надано роз'яснення територіальним підрозділам, що статус інваліда війни встановлюється органами праці і соціального захисту населення на підставі довідки, яка містить інформацію про наказ чи розпорядження про залучення особи до формувань Цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції, займану посаду та документів про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції, а також довідки про встановлення інвалідності захворювання пов'язаного з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції.

Разом з тим, слід звернути увагу на те, що відповідно до існуючих під час аварії на Чорнобильській атомній електростанції правил з діловодства (інструкція Держархіву при Раді Міністрів СРСР) розпорядчі документи з питань Цивільної оборони підприємств, установ та організацій не відносились до їх основної діяльності, тому термін їх зберігання складав 3-5 років, після чого вони повинні були знищуватись.

Отже необхідні документи, які підтверджували участь формувань Цивільної оборони окремих підприємств, установ, організацій або знищені, або відсутні.

На думку суду, поданих позивачем документів достатньо для встановлення позивачеві статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

Відповідно до пункту 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Абзацом 2 пункту 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302 встановлено, що «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім'ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Пунктом 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302, встановлено, що «Посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причини інвалідності. Необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

З урахуванням всього вище викладеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а відтак задовольняє їх у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

В той же час, позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу та видачі посвідчення інваліда війни.

3. Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації вчинити дії щодо встановлення ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко