Справа № 826/20353/16
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2018-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 лютого 2018 року № 826/20353/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Катющенка В.П., суддів: Кармазіна О.А., Скочок Т.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до про Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області, Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, Державної казначейської служби України зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою;

- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Донецькій області нарахувати та виплатити їй, судді Слов'янського міськрайонного суду Донецької області у відставці ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України вихідну допомогу у зв'язку з виходом у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 246500,00 грн, з індексацією нарахованої суми;

- зобов'язати Державну казначейську службу України та Управління Державної казначейської служби у Донецькій області здійснити розрахунково-касове обслуговування розпорядника коштів Територіального управління Державної судової адміністрації України у Донецькій області для нарахування та виплати їй, судді Слов'янського міськрайонного суду Донецької області у відставці ОСОБА_1, вихідної допомоги у зв'язку із звільненням у відставку, що складає 246500,00 грн, з індексацією нарахованої суми;

- зобов'язати Державну казначейську службу України та Управління Державної казначейської служби у Донецькій області здійснити безспірне списання коштів державного бюджету на підставі цієї постанови суду для нарахування та виплати їй, судді Слов'янського міськрайонного суду Донецької області у відставці ОСОБА_1, вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, що складає 246500,00 грн, з індексацією нарахованої суми.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що перебувала на посаді судді з 1995 року. Постановою Верховної Ради України від 8 вересня 2016 року її було звільнено з посади судді Слов'янського міськрайонного суду Донецької області у відставку відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України. Після звільнення позивач усно звернулась до Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області з проханням виплатити їй вихідну допомоги відповідно до законодавства. Проте, відповідач відмовив у нарахуванні та виплаті позивачеві вихідної допомоги з тих підстав, що на час виходу позивача у відставку статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" виключено відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні". На думку позивача, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області відмовляючи у виплаті їй допомоги не враховує застереження, висловлені Конституційним Судом України у Рішенні від 03.06.2013 по справі № 3-рп/2013, згідно з яким не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканості суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Ухвалою суду від 3 січня 2017 року відкрито провадження у даній справі.

Відповідно до ухвали суду від 24 листопада 2017 року адміністративну справу № 826/20353/16 прийнято до провадження судді Катющенка В.П. та призначено справу до судового розгляду колегією у складі трьох суддів у судове засідання на 20 грудня 2017 року.

У судове засідання учасники справи не прибули, про дату час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Згідно заяви від 20 січня 2017 року позивач просила справу розглянути без її участі.

Також, у матеріалах справи містяться письмові заперечення проти позову Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області, у яких відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що станом на день виходу судді ОСОБА_1 у відставку стаття 136 Закону, що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила свою чинність, а відтак підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги відсутні.

Враховуючи неприбуття у судове засідання учасників справи та відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд відповідно до частини дев'ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України продовжив розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

ОСОБА_1 працювала на посаді судді з 1995 року.

8 вересня 2016 року Верховною Радою України прийнято постанову №1515-VIII "Про звільнення суддів", якою ОСОБА_1 звільнено з посади судді Слов'янського міськрайонного суду Донецької області у зв'язку з поданням заяви про відставку відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України. Зазначені обставини визнаються сторонами.

На підставі наказу Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 28.09.2016 № 47-к ОСОБА_1 відраховано зі штату цього суду.

Як зазначає позивач у позовній заяві, у жовтні 2016 року вона усно звернулась до начальника Триторіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області з проханням виплатити їй вихідну допомогу у зв'язку зі звільненням з посади судді Слов'янського міськрайонного суду Донецької області у відставку.

Проте, відповідач відмовив у нарахуванні та виплаті позивачеві вихідної допомоги у зв'язку з тим, що чинним на момент звільнення позивача Законом України "Про судоустрій і статус суддів" не передбачено нарахування та виплату вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку.

Не погоджуючись з відмовою відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України (в редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) було передбачено, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Відповідно до положень статті 120 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працювала на посаді судді понад 20 років і скористалась своїм правом на відставку. 8 вересня 2016 року Верховною Радою України прийнято постанову, якою ОСОБА_1 звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку. Таким чином, 8 вересня 2016 року повноваження позивача як судді припинились.

На думку ОСОБА_1, у зв'язку з виходом у відставку вона має право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Так, положеннями частини першої статті 136 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції Закону, що діяла до 01 квітня 2014 року) було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Разом з тим, пунктом 28 розділу ІІ Закону України від 27 березня 2014 року № 1116-VII "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" внесено зміни до Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" та виключено статтю 136.

Згідно з Прикінцевими положеннями Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" вказані зміни набрали чинності з 1 квітня 2014 року.

Внесені Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в частині скасування положень статті 136 цього Закону є чинними, неконституційними не визнавались.

30 вересня 2016 року набрали чинності норми Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIIІ "Про судоустрій і статус суддів", частиною першою статті 143 якого передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Вирішуючи питання щодо співвідношення наведених норм суд звертає увагу на положення статті 58 Конституції України, якою визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

При цьому, рішенням Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, норми статті 136 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", статті 143 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIIІ "Про судоустрій і статус суддів" щодо виплати судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги не мають зворотної дії в часі.

В даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді, а саме: станом на 8 вересня 2016 року.

Враховуючи, що датою виходу судді у відставку є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, і на момент прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді у зв'язку із поданням заяви про відставку (8 вересня 2016 року) діяли норми Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", яким не передбачалось нарахування і виплата спірної вихідної допомоги, суд приходить до висновку про відсутність у позивача права на отримання указаної допомоги.

Щодо інших доводів позивача, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Конституційний Суд України у Рішенні від 19.11.2013 №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Посилання позивача на Рішення Конституційного Суду України, як на підставу виплати йому вихідної допомоги, є необґрунтованими, оскільки Конституційний Суд України у своїх рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження конституційних прав судді.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено у рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Суд також враховує, що відповідно до статті 22 Загальної декларації прав людини кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на реалізацію необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав в економічній, соціальній і культурній сферах за допомогою ресурсів кожної держави.

При цьому, згідно частини першої статті 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов'язується в індивідуальному порядку і в порядку міжнародної допомоги та співробітництва, зокрема в економічній і технічній галузях, вжити в максимальних межах наявних ресурсів заходів для того, щоб забезпечити поступово повне здійснення визнаних у цьому Пакті прав усіма належними способами, включаючи, зокрема, вжиття законодавчих заходів.

Тобто, міжнародними договорами, які ратифіковані Україною, передбачено можливість встановлення розмірів соціального забезпечення населення у межах наявних ресурсів держави.

Крім того, право встановлювати тимчасові обмеження щодо виплати соціальної допомоги узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі "Великода проти України" та "Суханов та Ільченко проти України", яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційними переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс ("золоту середину") до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому ЄСПЛ зазначає, що зменшення розміру пенсії мабуть було зроблено державою через економічну політику і фінансові труднощі.

Наведене спростовує твердження позивача про порушення права останньї на законне сподівання отримання вихідної допомоги при звільненні.

Таким чином, оскільки на день припинення повноважень Позивача як судді частина перша статті 136 Закону від 7 липня 2010 року № 2453-VI була виключена, а інші законодавчі акти виплати вихідної допомоги не передбачали, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог є помилковими та не ґрунтуються на нормах чинного матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш ИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 03035) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя В.П. Катющенко

Судді О.А. Кармазін

Т.О. Скочок