Справа № 826/25075/15
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2018-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 січня 2018 року № 826/25075/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Катющенка В.П., суддів: Кармазіна О.А., Скочок Т.О., за участю секретаря судового засідання Скидан С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа проМіністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці, Головного управління Національної поліції України у м. Києві Національна поліція України визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та зобов'язання вчинити дії

за участю:

позивача - ОСОБА_1;

від відповідача (МВС) - Щепанський А.М.;

від відповідача (ГУ НПУ) - Шерехора Т.В.;

від відповідача - не з'явився;

від третьої особи - Тараненко О.В.;

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому, з урахуванням уточнень (том 1 а.с. 120-125), просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці від 09.09.2015 № 87 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління МВС України на Південно-Західній залізниці та зобов'язати працевлаштувати у Головному управлінні Національної поліції у місті Києві;

- стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці 150000,00 грн завданої моральної шкоди;

- витребувати з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці відомості про середньомісячне грошове забезпечення та зобов'язати нарахувати і виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу з 16.12.2015 по час поновлення на посаді;

- нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів в розмірі 50 відсотків від місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності 10 років і більше;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції у м. Києві розглянути кандидатуру старшого оперуповноваженого карного розшуку лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління МВС України на Південно-Західній залізниці у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцеві та Перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію", у Головному управлінні Національної поліції у місті Києві та видати відповідний наказ з даного приводу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24.09.2015 з неофіційних джерел позивачеві стало відомо, що його звільнено зі служби в органах внутрішніх справ. Вважає, що у відповідача не було правових підстав для звільнення позивача зі служби, позаяк останній перебував у відпустці по догляду за дитиною. Також, зазначає, що відповідачем не було повідомлено його в установленому законом порядку про ліквідацію Управління МВС України на Південно-Західній залізниці. Указані дії в сукупності свідчать про грубе порушення відповідачем вимог чинного законодавства та незаконність звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ. Вказує, що така бездіяльність державних органів стала наслідком його моральних страждань. Позивач зазначив, що з дня, коли дізнався про звільнення перебуває у стресовій ситуації, що негативно позначилось на стані його здоров'я. Крім того, вказує, що до моменту звільнення позивач пропрацював в органах внутрішніх справ більше сімнадцяти років, і за цей час здобув певних життєвих зв'язків, почував себе захищеним, бо мав роботу та впевненість у завтрашньому дні. Однак, безпідставним звільненням ці зв'язки було зруйновано. Незаконне звільнення змусило його докласти значних зусиль для організації власного життя та життя його сім'ї.

Ухвалою суду від 13.11.2015 відкрито провадження в даній адміністративній справі.

Відповідно до ухвали суду від 24.10.2017 адміністративну справу № 826/25075/15 прийнято до провадження судді Катющенка В.П., залучено Національну поліцію України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача та призначено справу до судового розгляду колегією у складі трьох суддів.

Позивач у судовому засіданні 24 січня 2018 року позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача - Міністерства внутрішніх справ України у судовому засіданні 24 січня 2018 року заперечував проти позову та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову. Пояснив, що спірний наказ є обґрунтованим та законним, позаяк Управління МВС України на Південно-Західній залізниці було ліквідоване.

Представник відповідача - Головного управління Національної поліції у м. Києві у судовому засіданні 24 січня 2018 року заперечила проти позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Пояснила, що Головне управління Національної поліції у місті Києві не зобов'язано розглядати кандидатуру позивача для зайняття посади у відповідності до пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію", позаяк позивач не висловлював бажання проходити службу в поліції.

Представник Національної поліції України у судовому засіданні 24 січня 2018 року підтримав правові позиції відповідачів та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач - Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці явку представника у судове засідання 24 січня 2018 року не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 24 січня 2018 року на підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 перебував на службі в органах внутрішніх справ з 1995 року.

Наказом Управління МВС України на Південно-Західній залізниці від 12.11.2014 № 183 о/с надано відповідно до пункту 3 статті 25 Закону України "Про відпустки" без збереження грошового забезпечення, додаткову відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею віку чотирьох років майорові міліції ОСОБА_1 (М-005411), старшому оперуповноваженому сектору карного розшуку лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління МВС України на Південно-західній залізниці, з 16.11.2014 по 15.11.2015 (том 2 а.с. 158).

06.05.2015 позивач був ознайомлений з попередженням про вивільнення з займаної посади. Згідно указаного попередження, передбачено скорочення займаної позивачем посади відповідно до наказу МВС України від 14.04.2015 № 431 (том 2 а.с. 159).

Наказом Управління МВС України на Південно-Західній залізниці від 09.09.2015 № 87 о/с звільнено з 09.09.2015 майора міліції ОСОБА_1 (М-005411), старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління МВС України на Південно-Західній залізниці відповідно до пункту 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів (том 1 а.с. 10).

Вважаючи, що звільнення відбулось з грубим порушенням вимог законодавства, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про міліцію", який був чинним на час винесення наказу про звільнення позивача, а саме, - станом на 09.09.2015 та втратив чинність 07.11.2015, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначаються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення 114).

Відповідно до пункту 10 зазначеного Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Пунктом 17 наведеного Положення встановлено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Зі змісту спірного наказу вбачається, що ОСОБА_1 звільнено зі служби в органах внутрішніх справ на підставі підпункту "г" пункту 64 Положення 114.

Згідно підпункту "г" пункту 64 Положення 114 особи середнього, старшого і вищого навчальницького закладу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні питання або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15.

Оскільки ні вказаним Положенням, ні нормами діючого на час звільнення ОСОБА_1 Закону України "Про міліцію" не було врегульовано процедури проведення звільнення у зв'язку зі скороченням штатів, тому суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень Кодексу законів про працю України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (частина третя статті 40 КЗпП України).

Статтею 49-2 Кодексу законів про працю України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (частина друга статті 49-2 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (частина третя статті 49-2 КЗпП України).

Відповідно до роз'яснень пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення (абзац перший).

У ході судового розгляду справи з'ясовано, що наказом Міністра внутрішніх справ України від 08.06.2015 № 663 "Про ліквідацію Управління МВС України на Південно-Західній залізниці" відповідно до Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", статей 104, 105, 110, 111 Цивільного кодексу України, п. 11 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.08.2014 № 401, та на виконання вимог Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування органів внутрішніх справ", прийнято рішення про ліквідацію Управління МВС України на Південно-Західній залізниці (код 08602997) (том 1 а.с. 93).

Згідно з наказом МВС України від 22.06.2015 № 741 "Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції" затверджено Перелік змін у штатах МВС (том 1 а.с. 86-91).

З указаного переліку вбачається, що скорочуються всі посади, крім посад членів комісії з ліквідації УМВС на Південно-Західній залізниці, створеної наказом МВС України від 08.06.2015 № 663, в тому числі (реорганізовується) скорочуються всі посади Лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський.

Тобто, посада старшого оперуповноваженого оперативно-пошукового сектору відділу карного розшуку лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський УМВС України на Південно-Західній залізниці, яку обіймав позивач, скорочена, у зв'язку з ліквідацією УМВС України на Південно-Західній залізниці.

Так, матеріалами справи підтверджено, що позивач був ознайомлений з попередженням про вивільнення з займаної посади.

При цьому, попередження про вивільнення не містить жодних пропозицій від відповідача щодо продовження трудової діяльності (служби) позивача.

Також, відповідачами не надано жодних доказів, які б свідчили про виконання останніми обов'язку запропонувати позивачеві іншу роботу, відсутності можливості подальшого використання на службі ОСОБА_1.

Суд враховує, що статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Згідно з частиною третьою статті 179 Кодексу законів про працю України за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.

Відповідно до частини шостої статті 179 Кодексу законів про працю України у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов'язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Частиною сьомою статті 179 Кодексу законів про працю України передбачено, що відпустки для догляду за дитиною, передбачені частинами третьою, четвертою та шостою цієї статті, можуть бути використані повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною.

Частиною третьою статті 184 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Отже, зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років, та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов'язкового працевлаштування цієї особи.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що звільнення позивача під час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох (шести) років порушує статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність прав жінки і чоловіка шляхом забезпечення останнім спеціальних заходів щодо охорони праці і здоров'я, створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Оскільки Закон України "Про міліцію" не містив положень щодо гарантій чоловіків, які перебувають у відпустці , а пунктом 17 Положення № 114 встановлено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством, суд приходить до висновку, що відповідач зобов'язаний був застосовувати при звільненні ОСОБА_1 норми Кодексу законів про працю України, зокрема в частині звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда.

Вказане положення відповідає правовій позиції Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 22.03.2012 по справі "Костянтин Маркін проти Російської Федерації" зазначено, що по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права.

Враховуючи наведене вище у сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог у частині визнання протиправним та скасування наказу Управління МВС України на Південно-Західній залізниці (код ЄДР 08602997) від 09 вересня 2015 року № 87 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ та наявність підстав для їх задоволення.

У частині позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення останнього на посаді старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління МВС України на Південно-Західній залізниці та зобов'язати працевлаштувати у Головному управлінні Національної поліції у місті Києві, суд приходить до наступних висновків.

На час розгляду даної справи відсутні докази внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці.

Відповідно до пункту 24 Положення № 114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді).

Згідно з частиною першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 28 жовтня 2014 року (№ рішення у ЄДРСР 41602330), у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Враховуючи наведене, дана позовна вимога підлягає частковому задоволенню шляхом поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління МВС України на Південно-Західній залізниці з 10 вересня 2015 року.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з огляду на наступне.

Так, пунктом 24 Положення № 114 передбачено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Як уже встановлено судом, на момент звільнення позивач перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею чотирирічного віку.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України "Про відпустки" після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Підприємство за рахунок власних коштів може надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості.

Згідно з частиною першою статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Враховуючи, що позивач перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею чотирирічного віку і грошове забезпечення йому за цей час не нараховувалось та не виплачувалось, суд дійшов висновку, що у даному випадку відсутні втрати, які необхідно компенсувати позивачеві під час дії наказу про його звільнення.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" зазначено, що при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями, вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема, повинен з'ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральної шкоди чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 150000,00 грн є необґрунтованою, так як розмір суми відшкодування моральної шкоди та характер моральних чи фізичних страждань, приниження честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, або інших негативних явищ, заподіяних йому саме незаконними діями з боку відповідачів позивачем належними доказами не доведений.

Щодо позовних вимог нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів в розмірі 50 відсотків від місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності 10 років і більше, суд зазначає наступне.

Вказані виплати дійсно передбачені Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1993 № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей" у редакції, чинній на момент звільнення позивача.

Разом з тим, оскільки суд дійшов висновку про протиправність звільнення позивача та поновлення останнього на посаді, наведене виключає можливість задоволення вказаної вище позовної вимоги.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання Головного управління Національної поліції у м. Києві розглянути кандидатуру старшого оперуповноваженого карного розшуку лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління МВС України на Південно-Західній залізниці у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцеві та Перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію", у Головному управлінні Національної поліції у місті Києві та видати відповідний наказ з даного приводу, слід зазначити наступне.

Як зазначалось вище, належним способом захисту порушеного права позивача є поновлення останнього на попередній посаді. У даному випадку обов'язок з працевлаштування позивача покладено саме на Управління МВС на Південно-Західній залізниці.

При цьому, у наказі про звільнення позивача відсутні посилання на Прикінцеві та Перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію" й матеріали справи не містять належних доказів волевиявлення позивача щодо проходження служби в поліції.

Як уже зазначалось, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 28 жовтня 2014 року (№ рішення у ЄДРСР 41602330), у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Враховуючи наведене у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної позовної вимоги.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи зазначене суд вважає за необхідне рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління МВС України на Південно-Західній залізниці з 10 вересня 2015 року допустити до негайного виконання.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління МВС України на Південно-Західній залізниці (код ЄДР 08602997) від 09 вересня 2015 року № 87 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ.

Поновити ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на посаді старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління МВС України на Південно-Західній залізниці (код ЄДР 08602997; 01030, м.Київ, вул. Чапаєва, 6) з 10 вересня 2015 року.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на посаді старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління МВС України на Південно-Західній залізниці з 10 вересня 2015 року.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя В.П. Катющенко

Судді О.А. Кармазін

Т.О. Скочок

Повний текст рішення складено та підписано 26 лютого 2018 року.