Справа № 826/10998/16
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

27 лютого 2018 року

справа №826/10998/16

адміністративне провадження №К/9901/2472/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Пасічник С.С., Олендера І.Я.

при секретарі судового засідання Гутніченко А.М.

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_1 за дов. від 08.08.2016 р.,

від відповідача - не з'явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 вересня 2017 року у складі судді Келеберди В.І. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року у складі колегії суддів Твердохліб В.А., Костюк Л.О., Троян Н.М. у справі № 826/10998/16 за позовом ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 07.06.2016 року №, №, №, вимоги про сплату боргу від 07.06.2016 року № ф 1306 та рішення від 07.06.2016 року №,

У С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року ОСОБА_2 (далі - платник податків, позивач) звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - податковий орган, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 07.06.2016 року №, №, №, вимоги про сплату боргу № ф 1306 від 07.06.2016 року та рішення № від 07.06.2016 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач безпідставно дійшов висновків про порушення норм податкового законодавства позивачем, не врахувавши наявні у нього договори, акти списання пального та інші документи, у тому числі первинні документи бухгалтерського обліку. Висновки акту перевірки не відповідають фактичним обставинам, оскільки усі відображені у відповідних деклараціях витрати позивача пов'язані з отриманням ним доходу. Позивач вказує на помилки при посиланнях у тексті акту перевірки, спірних податкових повідомленнях-рішеннях та рішенні норм податкового законодавства. Крім того, вказує на правомірне визначення ним оподатковуваного доходу за датою «першої з подій» - надання послуг, а не одержання за них грошових коштів. Сума одержаних ним на поточний рахунок грошових коштів за 2014-2015 роки відповідає доходам, сукупно задекларованим за цей період. Тому, у разі неправильного визначення дати виникнення оподатковуваного доходу, податкові зобов'язання 2014 року є завищеними, що компенсує їх заниження у 2015 році.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 вересня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Постанову обґрунтовано неправильним застосуванням позивачем правил визначення оподатковуваного доходу за методом «першої з подій». Також суд посилався на документальну необґрунтованість зв'язку з господарською діяльністю витрат на придбання палива, послуг з бухгалтерського супроводу діяльності, мийку автомобілів, придбання запасних частин, послуг з ремонту автомобілів, вартості верстатів та матеріалів, витрат на транспортно-експедиторське обслуговування.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишене без змін. Визнані правомірними висновки суду щодо необхідності включення до складу оподатковуваного доходу за фактом одержання грошових коштів, що відповідає даним акту перевірки позивача. Щодо включення до складу валових витрат вартості пального, послуг з бухгалтерського супроводження діяльності, послуг страхування, послуг з миття автомобілів, вартості запасних частин, послуг з ремонту автомобілів, інформаційних послуг, вартості верстатів та матеріалів, послуг з транспортно-експедиторського обслуговування - апеляційний суд погодився з висновками про не підтвердження їх зв'язку з господарською діяльністю позивача. Наявність помилок у посиланнях на норми податкового законодавства визнана судом апеляційної інстанції недостатньою підставою для скасування правомірно прийнятих податкових повідомлень - рішень.

26 грудня 2017 року позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані до спірних правовідносин положення п.п. 4.1.4, п.164.1, п.177.2-174, п.п. 139.1.1, 139.1.6, 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п.п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України. Ці норми, як і положення п. 5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», не підлягають застосуванню до позивача, оскільки стосуються платників податків з іншим статусом або змінили редакцію.

Стосовно податкового повідомлення-рішення від 07.06.2016 № позивач зазначає, що не повинний був включати до розрахунків за формою 1ДФ сум, виплачених громадянам ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки вони мають статус фізичних осіб - підприємців. Тому вважає неправильним тлумачення судом п. 119.2 ст. 119 Податкового кодексу України у системному зв'язку з п.п. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14, п. 18.1 ст. 18, п. 168.1.3 п. 168.1 ст.168, п.п. 165.1.36 п. 165.1 ст. 165 цього кодексу.

Крім того, позивач посилається на неправильне зазначення податковим органом в акті перевірки розділу «ХІХ» замість розділу «ХХ» Податкового кодексу України, що призвело до застосування неналежних норм права при прийнятті податкового повідомлення-рішення № від 07.06.2016.

Окремо позивач у касаційній скарзі вказує на недодержання судами попередніх інстанцій вимог ст. 159, 161, 163, 206, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, що на його думку призвело до ухвалення ними неправильних по суті рішень. Він зазначає, що суди не навели жодного мотиву неврахування доводів позивача, викладених у позові та апеляційній скарзі, не дослідили та не оцінили надані ним докази. Обставини прийняття деяких податкових повідомлень-рішень взагалі не встановлювалися.

Відповідач надав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, який за змістом дублює ухвалу суду апеляційної інстанції. Стверджує про документальну обґрунтованість висновків про: заниження позивачем доходу за 2015 рік у сумі 583 781, 36 грн. у порівнянні з виписками руху коштів по рахунку; завищення валових витрат на суму 2 160 043, 48 грн. внаслідок включення до них вартості не використаного у господарській діяльності пального; витрат на страхування не ідентифікованого автотранспорту у сумі 11 932,88 грн.; на ведення бухгалтерського обліку у сумі 21 570 грн., що не пов'язаний з господарською діяльністю; витрат у розмірі 11 525 грн. на миття автомобілів, перелік яких не встановлений; витрат на придбання запчастин до автомобілів на суму 16 936, 48 грн. без надання актів виконаних робіт з їх встановлення та за відсутності найманих автослюсарів, включення до валових витрат на придбання запчастин документально непідтвердженої суми 346 791, 09 грн.; витрат на придбання верстатів, обладнання та матеріалів, інформаційних послуг; витрат на транспортно-експедиторське обслуговування на суми 410 470 грн., 531 110 грн., 42 330 грн. без заявок на перевезення вантажу, на підставі яких підлягали встановленню склад автотранспорту та маршрути перевезення. У задоволенні касаційної скарги просить відмовити.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для задоволення касаційної скарги.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що відповідачем проведена документальна планова виїзна перевірка позивача, за результатами якої складено акт від 11 травня 2016 року №146/26057-13-06/ .

У даному акті відображені порушення:

п.п. 164.1.3, п. 164.1, п. 164.3 ст. 164, п. 177.2 ст.177 Податкового кодексу України, а саме заниження доходу (виручки) за 2015 рік у загальній сумі 583 781,36 грн., у зв'язку з не включенням до складу доходу за 2015 рік сум коштів, які фактично надійшли на розрахункові рахунки за надані послуги перевезення від замовників;

п.п. 139.1.1, п.п. 139.1.9., п. 139.1 ст. 139 розділу ІІІ Податкового кодексу України, п.п. 177.2, 177.3, 177.4 ст. 177 розділу ІV Податкового кодексу України, внаслідок чого завищено витрати у загальній сумі 3 138 127,50 грн., у тому числі за 2014 рік у сумі 1 547 732,42 грн., за 2015 рік - 1 590 395,08 грн., у зв'язку з включенням їх до складу витрат, не підтверджених відповідними платіжними документами та не пов'язаних із провадженням підприємницької діяльності та безпосередньо отриманим доходом;

п.177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, а саме, заниження чистого оподаткованого доходу за період з 01.01.2014 по 31.12.2015 у загальній сумі 3 721 908,86 грн., у тому числі за 2014 рік у сумі 1 547 732,42 грн., за 2015 рік у сумі 2 174 176,44 грн., що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету за період з 01.01.2014 по 31.12.2015, у загальній сумі 688 250,63 грн., у тому числі за 2014 рік у сумі 260 699,52 грн., за 2015 рік у сумі 427 551,10 грн.;

п.4 ст. 4 розділу ІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» із змінами та доповненнями, внаслідок чого занижено суму єдиного внеску, що підлягає сплаті до бюджету за період з 01.01.2014 по 31.12.2015 у загальному розмірі 168 318,54 грн., у тому числі за 2014 рік на 83 617,22 грн., за 2015 рік - на 84 701,31 грн.;

п.п. 1.2, 13, п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХІХ Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено та не перераховано до бюджету військового збору за 2015 рік у розмірі 32 612,65 грн., внаслідок заниження оподаткованого доходу за 2015 рік у загальній сумі 2 174 176,44 грн.;

п.п. 49.18.2, п. 49.18 ст. 49, пп. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, а саме не включено до податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (ф. № 1 ДФ) при виплаті доходу фізичним особам підприємцям.

На підставі цього акту перевірки податковим органом винесено податкові повідомлення-рішення від 07 червня 2016 року:

№, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 860 313,29 грн., у тому числі 172 062,66 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

№, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 510 грн.;

№, яким збільшено суму грошового зобов'язання з військового збору у розмірі 40 765,81 грн., у тому числі 8 153,16 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Також, відповідачем 07 червня 2016 року винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №ф 1306 із єдиного внеску у сумі 168 318,54 грн. та рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 16 831, 85 грн.

Колегія суддів зазначає, що збільшення грошового зобов'язання з військового збору та донарахування єдиного внеску є похідним від збільшення сум грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб.

За змістом касаційної скарги позивач вказує на те, що у податкових повідомленнях-рішеннях №, містяться посилання на норми п.п. 54.3.3 п.54.3 ст.54 Податкового кодексу України, на підставі якого за результатами перевірки податкове повідомлення-рішення не складається.

За приписами статті 171 Податкового кодексу України до осіб, відповідальних за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку з доходів фізичних осіб до бюджету належать роботодавець, податковий агент або платник податку. Контролюючий орган до таких осіб не належить.

Відповідно до п.п. 1. п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. Отже, контролюючий орган у даному випадку також не належить до таких осіб.

Зважаючи на це, податковий орган помилково послався на перелічені норми у якості підстави для прийняття вказаних податкових повідомлень-рішень.

В той самий час, застосування норми права полягає не тільки у посиланні на неї у тексті акту суб'єкта владних повноважень.

Якщо з аналізу передумов прийняття та наслідків реалізації такого акту можливо встановити, якими положеннями законодавства фактично керувався суб'єкт владних повноважень, виходячи з цих обставин ним правильно по суті вчинені відповідні дії, окремі неточності у посиланнях на нормативно-правові акти не можуть бути підставою для визнання акту протиправним в цілому.

У контексті даної справи, стосовно податку з доходів фізичних осіб, визначення податкових зобов'язань контролюючим органом є можливим на підставі п. п. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України. Тому одна лише помилковість посилання у відповідному податковому повідомленні-рішенні на п. п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України не може бути самостійною підставою для визнання такого повідомленні-рішення протиправним.

Те саме стосується доводів позивача щодо помилковості посилання відповідача та судів на порушення п.п. 1.2, 13, п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХІХ Податкового кодексу України.

У періоді, що перевірявся, Податковий кодекс України містив розділ ХІХ «Прикінцеві положення», у якому відсутні п.п. 1.2, 13, п. 16-1 підрозділу 10. Однак розділ ХХ «Перехідні положення» містив п.п. 1.2, 13, п. 16-1 підрозділу 10, які стосуються перерахування військового збору. Виключно неправильне зазначення розділу Кодексу можна вважати опискою, що не впливає на правомірність податкового повідомлення-рішення в цілому, якщо за іншими обставинами зрозумілою є норма права, якою фактично керувався податковий орган.

Позивач у касаційній скарзі також посилається на помилковість застосування судами при наданні оцінки податковим повідомленням-рішенням №№, норм п.п.139.1.1, 139.1.6, 139.1.9 п. 139.1 ст.139, п.177.3 ст.177 Податкового кодексу України, які не були чинними або змінили редакцію у 2015 році.

Що стосується положень п.п. 139.1.6 п. 139.1 ст.139, п.177.3 ст.177 Податкового кодексу України, у судових рішеннях зазначено, що в порушення цих норм позивач включив до складу витрат суму сплаченого податку на додану вартість у сумі 23131, 00 грн.

З цього приводу слід зазначити, що приписи п. 177.3 ст. 177 Податкового кодексу України не змінювалися впродовж 2014-2015 років. Згідно з ними, для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п.п. 136.1.6 п. 139 ст. 139 того самого Кодексу, не включаються до складу витрат витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності, а саме, суми податку на додану вартість, включеного до ціни товару (роботи, послуги), що придбаваються платником податку для виробничого або невиробничого використання.

Ця редакція статті 139 Податкового кодексу України, змінилася з 1 січня 2015 року на підставі Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року № 71-VIII. Отже, з урахуванням положень п.177.4 ст. 177 Кодексу, у 2014 році її можливо було застосовувати у правовідносинах щодо визначення об'єкта оподаткування доходів фізичних осіб - підприємців.

З матеріалів справи вбачається, що податок на додану вартість у сумі 23 131 грн., який за висновками судів неправомірно включений до складу витрат, складається із сум 14 474 грн. - за 2014 рік, та 8 657 грн. - за 2015 рік.

З урахуванням цього, не можна вважати помилкою застосування судами п.п. 136.1.6 п. 139 ст. 139 та п. 177.3 ст. 177 Податкового кодексу України до правовідносин, що мали місце у 2014-2015 роках.

Як вбачається зі змісту судових рішень, посилання на п. п. 139.1.1, 139.1.9 п. 139.1 ст.139 Податкового кодексу України у них маються лише при цитуванні змісту акту перевірки. Іншого їх використання, зокрема тлумачення та відповідних висновків, судом касаційної інстанції не встановлено.

Колегія суддів вважає, що спірні правовідносини регулюються Податковим кодексом України в редакції, чинній на час їх виникнення, Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV (далі - Закон № 996-ХІV) та іншими нормативно-правовими актами стосовно даних правовідносин.

Згідно пунктів 16.1.2., 16.1.3. статті 16 ПК України платник податків зобов'язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів та подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Відповідно до приписів пункту 176.1. статті 176 ПК України, платники податку зобов'язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов'язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.

Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регулюється статтею 177 ПК України.

Пунктом 177.2. статті 177 ПК України передбачено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

За змістом підпункту 177.4.4. пункту 177.4. статті 177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що витрати, які використовується в господарській діяльності, вартість придбаних послуг мають бути прямо пов'язані з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг та безпосередньо пов'язані з отриманням доходу підприємця.

Відповідно до пункту 177.10. статті 177 ПК України, фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форма книги та порядок її ведення затверджено наказом Міністерства доходів і зборів України №481 від 16.09.2013 р. Дані Книги обліку є підставою для заповнення річної декларації про майновий стан і доходи.

Оцінюючи правильність визначення чистого доходу, суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили Книгу обліку доходів і витрат, не оцінили зв'язок витрат із господарською діяльністю позивача, склад цих витрат, метод, який був використаний податковим органом при визначенні (донарахуванні) податку на доход, суцільний чи вибірковий.

Таким чином, судами попередніх інстанцій неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи стосовно податку на доходи фізичних осіб. Суди не встановили обставини, що мають істотне значення для справи, не дослідили зібрані у справі докази, що обумовлює скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зі змісту касаційної скарги також вбачається, що позивач не погоджується з правильністю застосування судами п.4 ст.4 розділу ІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» при оцінці законності прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07.06.2016 №ф 1306 із єдиного внеску у сумі 168 318, 54 грн. та рішення № від 07.06.2016 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 16 831, 85грн.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем на підставі акту перевірки 07 червня 2016 року винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №ф 1306 із єдиного внеску у сумі 168 318, 54 грн. та прийняте рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 16 831, 85 грн.

У судових рішеннях мається посилання на те, що у акті перевірки відображено порушення п. 4 ст. 4 розділу ІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» із змінами та доповненнями, а саме заниження єдиного внеску, що підлягає сплаті до бюджету за період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року у загальній сумі 168 318, 54 грн., у тому числі за 2014 рік на 83 617, 22 грн., за 2015 рік - на 84 701, 31 грн.

Постанова суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції далі не містять жодних висновків по суті доводів позивача щодо вказаної вимоги та рішення. Судами не встановлювалися обставини щодо зазначених у акті перевірки висновків з цього приводу.

У той самий час, акт перевірки містить суттєві протиріччя, які безпосередньо впливають на визначення норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», що підлягають застосуванню.

Зокрема, у акті перевірки (п. 1.4) відповідачем вказано, що позивач є фізичною особою - підприємцем, здійснював транспортні перевезення по території України. Водночас, суттєва частина акту перевірки (п.2.4) містить інші відомості - про належність позивача до самозайнятих осіб, які здійснюють нотаріальну діяльність. Відповідачем зроблений висновок про заниження позивачем при здійсненні нотаріальної діяльності оподатковуваного доходу, на який нараховується єдиний внесок, за період 2014-2015 роки у сумі 450 168,68 грн.

У цій частині акту перевірки містяться посилання відповідача на положення п. 5 ч. 1 ст. 4, п.2 ч.1 ст.7, п.2 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», які стосуються самозайнятих осіб, до яких позивач не належить.

Розділ IV акту перевірки містить інші висновки - про порушення п.4 ст.4 розділу ІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Рішення № від 07.06.2016 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску містить посилання на порушення ч.1 ст. 4, п.п. 1 ч. 2 ст. 6, п.п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Таким чином, описова частина акту перевірки, його висновки та вказане рішення про застосування штрафних санкцій містять посилання на три різні групи норм права, які відрізняються між собою за суб'єктом та об'єктом правового регулювання.

Згідно з положеннями частин першої, другої та третьої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, що була чинною на час ухвалення судових рішень, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі встановлених фактичних обставин справи суд касаційної інстанції дійшов висновків про невідповідність судових рішень вказаним критеріям з огляду на те, що суди не надали належної оцінки наведеним суперечностям акту перевірки та рішення.

Колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, не встановивши належних правових підстав для висновків про своєчасне не нарахування позивачем єдиного внеску у сумі 168318,54грн., що призвело до неправильного розгляду справи.

Відповідно до пункту 4 статті 24 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

З цього слідує, що надіслання вимоги можливо лише за умови існування недоїмки з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Зважаючи на суттєві недоліки акту перевірки, які не дозволяють встановити фактичні та юридичні підстави виникнення недоїмки у позивача, прийняття вимоги від 07.06.2016 №ф 1306.

З аналогічних підстав необхідно встановити склад правопорушення, за яке рішенням № від 07.06.2016 застосовані штрафні санкції за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Що стосується податкового повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 510 грн., судами встановлено його прийняття на підставі акту перевірки, у якому зазначено про порушення п. п. 49.18.2, п. 49.18 ст. 49, пп. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України.

Зокрема, судами встановлено, що у акті перевірки відображено не включення позивачем до податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (ф. № 1 ДФ) при виплаті доходу фізичним особам-підприємцям.

Ніякі більше обставини з у цій частині спору судами не встановлювалися.

У касаційній скарзі позивач стверджує про помилкове тлумачення судами п. 119.2 ст. 119 Податкового кодексу України, не застосування до спірних правовідносин положень п.п. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14, п. 18.1 ст. 18, п.п. 168.1.3 п. 168.1 ст. 168, п.п. 165.1.36 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України. Зокрема, позивач вказує на відсутність у нього обов'язку із включення у розрахунок форми 1Дф сум доходів, виплачених фізичним особам - підприємцям ОСОБА_3 і ОСОБА_4.

Як вбачається зі змісту постанови суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції у даній справі, судами не встановлювалися фактичні обставини вчинення позивачем порушення, за наслідками якого відповідачем прийняте податкове повідомлення-рішення № від 07.06.2016. У них не відображені будь-які докази чи мотиви, з яких окремі з них не були враховані.

Суд вважає наявними підстави, викладені в розрізі кожного із спірних рішень, які є предметом розгляду у даній справі, для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 вересня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 вересня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року скасувати, направити справу № 826/10998/16 на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р.Ф. Ханова

Судді С.С. Пасічник

І.Я. Олендер