Справа № 431/4947/17
Суддя: Форощук О. В.
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

07.02.2018431/4947/17/2437/2018
справа №431/4947/17
провадження №2-а/431/9/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 року Суддя Старобільського районного суду Луганської області Форощук О.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Старобільського ОУ ПФУ Луганської області про визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування свого позову посилається на те, що вона є тимчасово переміщеною особою і знаходиться на обліку відповідача як пенсіонер за віком з листопада 2014 року. Відповідач з лютого 2016 року припинив виплату їй пенсії. Вважала дії відповідача протиправними та дискримінаційними, та просила визнати дії відповідача щодо припинення виплати їй пенсії протиправними та дискримінаційними та зобов'язати відповідача відновити нарахування і виплату пенсії з лютого 2016р.

До початку судового розгляду від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. 07 лютого 2018 року постановлено ухвалу про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

З матеріалів справи (а.с.а.с.2-4,24-25) вбачається, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції - з м. Луганськ та з листопада 2014р. отримує пенсію за віком в Старобільському ОУ ПФУ, а з лютого 2016 р. виплата пенсії була призупинена, і вказані обставини були визнані сторонами (а.с.24-25), у зв'язку з чим суд на підставі ч.1 ст.78 КАС України вважає ці обставини доведеними.

За статтею 8 Конституції України саме Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною першою ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено підстави припинення виплати пенсії та визначено, що виплата пенсії припиняється або за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду, або за рішенням суду.

Рішення Старобільського ОУ ПФУ про зупинення з лютого 2016 р. виплати пенсії позивачці ОСОБА_1 відповідачем суду не надано, з відзиву відповідача (а.с.24-25) вбачається що підставою призупинення виплати пенсії позивачці були інформація ГУ ПФУ та список, отриманий від Держприкордонслужби.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан ні в Україні не запроваджено.

Згідно з частиною 2 ст. 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням КМУ від 02.12.2015р. №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, у який у розділі Луганська область у п.1Міста обласного значення включено м. Луганськ.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Ні Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003р., ні Законом України від 02.09.2014р. №1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ні будь-яким іншим Законом України не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

Таким чином у судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідач, не приймаючи рішення відповідно до ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з лютого 2016 р. зупинив виплату пенсії позивачці, доказів наявності судового рішення про зупинення виплати пенсії суду не надано, жодним Законом України не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

У зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 до Старобільського ОУ ПФУ Луганської області про визнання протиправними дій щодо невиплати їй пенсії з 01.02.2016р. та зобов'язання поновити нарахування і виплату пенсії з 01.02.2016р. підлягають задоволенню.

До невизнання відповідачем позову та підстав такого невизнання, викладених у відзиві, суд відноситься критично, у зв'язку з тим що ці посилання відповідача спростовуються вищевикладеними обставинами.

Крім того, оскільки відповідач припинив виплату пенсії позивачці без прийняття рішення передбаченого ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд вважає що позивачка не могла знати про підстави порушення її прав до звернення до суду, у зв'язку з чим суд вважає, що позивачкою взагалі не пропущено строк для звернення до адміністративного суду з даним позовом, який вона просить поновити.

Що стосується позовної вимоги про визнання дій Старобільського ОУ ПФУ дискримінаційними, суд приходить до наступного:

Сторонами суду не надано рішення відповідача про припинення (призупинення) виплати пенсії позивачці.

З відзиву відповідача на позовну заяву (а.с.16-17) вбачається що підставою призупинення виплати пенсії позивачці були інформація ГУ ПФУ та список, отриманий від Держприкордонслужби.

Позивачка перебуває на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції - з м. Луганськ (а.с.2).

У зв'язку з чим, на підставі ч.1 ст.78 КАС України, суд вважає встановлену ту обставину, що виплата пенсії позивачці була припинена у зв'язку з тим, що позивачка є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Крім того, відповідачем на порушення вимог ст.19 Конституції України, ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» було з 01.02.2016р. зупинено виплату пенсії позивачці без прийняття рішення про таке зупинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого зупинення.

Відповідно по ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. та Законі України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р., якими встановлено порядок призначення, нарахування та виплати пенсії.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають громадянин України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсій страховий стаж.

Стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання -житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання фізичної особи - житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина шоста статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.

Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи пенсії право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та рівні перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користування правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду, у контексті Європейської конвенції до майна належать, крім рухомих і нерухомих речей, також і право на пенсію (справа Мюллер проти Австрії).

У рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., ЄСПЛ зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суд при розгляді цієї справи враховує практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Отже, як Законом України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні», так і практикою ЄСПЛ встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

Таким чином суд вважає, що припинення відповідачем виплати пенсії позивачці у зв'язку з тим, що позивачка є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, та на порушення вимог ст.19 Конституції України, ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» без прийняття рішення про таке зупинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого зупинення, є дискримінацією за ознакою місця проживання.

У зв'язку з чим позовні вимоги про визнання дискримінаційними дій Старобільського ОУ ПФУ Луганської області щодо невиплати їй пенсії підлягають задоволенню.

До невизнання відповідачем позовних вимог суд відноситься критично у зв'язку з вищевикладеним, оскільки судом було достовірно встановлено, що відповідачем було зупинено виплату пенсії позивачці у зв'язку з тим, що позивачка є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, та без прийняття рішення про таке зупинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого зупинення.

При прийнятті такого рішення у цій частині позовних вимог суд враховує, що 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалено Заяву Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Отже, на теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

Також при прийнятті рішення у цій частині позовних вимог суд враховує висновки ЄСПЛ викладені у рішенні від 30.07.2009р. у справі Данілєнков проти Росії, та вважає що криміналізація українським законодавством обмеження(дискримінації) прав громадянина за певними ознаками не може бути мотивом відмови у розгляді та вирішенні цієї справи за правилами адміністративного судочинства, що також не суперечить ч.4 ст.6 КАС України.

Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України з відповідача Старобільського ОУ ПФУ Луганської області за рахунок його бюджетних асигнувань слід стягнути в дохід держави судові витрати у вигляді судового збору, сплата якого була відстрочена ухвалою суду від 29.11.2017р., у сумі 640 грн. Про понесення інших судових витрат сторони не зазначали.

Підстав для допущення рішення до негайного виконання, передбачених ст.371 КАС України, суд не вбачає.

Підстав для зобов'язання відповідача-суб'єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, передбачених ст.382 КАС України, суд не вбачає.

Необхідності постановлення окремої ухвали суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.6-9, 139, ч.3 ст.241, ст.ст.242-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними та дискримінаційними дії Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати з 01.02.2016р. пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати Старобільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області поновити нарахування і виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2016р.

Стягнути зі Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області за рахунок його бюджетних асигнувать в дохід держави судові витрати у розмірі 640 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Форощук