Справа № 813/2339/17
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2018-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/2339/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Кухар Н.А.

при секретарі судового засідання Шавель М.М.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові адміністративну справу за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправними дій, скасування припису та скасування постанов ,-

в с т а н о в и в :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області та просить:

Визнати протиправними дії відповідача по проведенню 04.05.2017 р. позапланової перевірки додержання вимог законодавства про працю та скасувати припис № 13-09-129/1252-1012 від 04.05.2017 р.

Визнати протиправними та скасувати постанови № 52-0431 від 25.05.2017 р. та № 52-0432 від 25.05.2017 р.

Ухвала суду від 04 липня 2017 року про відкриття провадження у справі.

Ухвала суду від 04 липня 2017 року про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.

Ухвала суду від 07 вересня 2017 року з питань відводу судді.

Ухвала суду від 30 січня 2018 року з питань розгляду клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції.

Позивач посилається на те, що відповідачем проведено позапланову перевірку щодо додержання позивачем законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування, за результатами якої складено акт №2 від 25.05.2017 року. На підставі цього акта перевірки відповідач виніс спірні постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами. Однак, позивач вважає, протиправними дії щодо проведення позапланової перевірки та винесені постанови не ґрунтуються на вимогах закону, винесені відповідачем за відсутності належних на те правових підстав та з грубим порушенням законодавства. Водночас, зазначає, що проведення перевірки відбувалося на підставі звернення ОСОБА_3, від 23.03.2017 року, однак дана заявниця ніколи не працювала у позивача, а відтак будь яких порушення її прав не міг позивач порушувати. Що стосується порушення частини 3 ст. 24 КЗпП України позивач вказує на те, що 04.05.2017 року було укладено трудовий договір з ОСОБА_4, відповідно до якого останню прийнято на роботу швачкою, але з наступного дня 05.05.2017 року. Після укладення договору, було складено розпорядження про прийняття на роботу ОСОБА_4, швачкою з 05.05.2017 року на умовах, що вказані в трудовому договорі від 04.05.2017 року та було сформовано повідомлення про прийняття її на роботу, яке було доставлено до Червоноградської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області 04.05.2017 року в 12 год.36 хв., що підтверджується квитанцією № 2, ще до початку проведення перевірки, яка розпочалася лише в 14:00 год. Щодо порушення вимог ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» позивач зазначає, що згідно трудових договорів укладених між позивачем та усіма працівниками тривалість робочого часу протягом дня не перевищує 8 годин, та в розрахунку за тиждень не перевищує 40 годин. З 01.05.2017 року виникла необхідність у розподілі робочого дня на частини, у звязку з чим одні працівники працювали з цього часу з 06:00 год., до 14:30 год. (перша зміна 8 год.30 хв.) та з 14:30 год., до 23:00 год. (друга зміна 8 год. 30 хв.), з урахуванням перерви на обід. Працівники чергуються в змінах і таким чином тривалість робочого часу на тиждень не перевищує 40 годин, що і складає 8 год., в день. Позивач вказує, що не відповідає дійсності викладене у приписі про те, що з усних пояснень працівників вязального цеху, встановлено, що вони всі працюють по 12 годин у дві зміни з 08:00 до 20:00 і з 20:00 до 08:00 год. Щодо порушення вимог ч.6 ст. 96 КЗпП України та ч.3 ст.6 Закону України «Про оплату праці» позивач зазначає, що жоден із працівників ні за один місяць не отримували заробітню плату нижчу законодавчо встановленого розміру мінімальних заробітної плати. Вказує, що ОСОБА_5, отримує на 50 грн., більше заробітної плати, як ОСОБА_6, то це у звязку з тим, що в кінці січня 2016 року перед тим, як влаштувався ОСОБА_6, між позивачем та ОСОБА_5, було досягнуто згоди, що його заробітна плата буде складати на 50 грн., більше від ОСОБА_6, оскільки він знає краще виробництво. Щодо порушень вимог ч.6 ст. 95 КзпП України та ст.. 33 Закону України «Про оплату праці», у звязку з тим, що впродовж 2015- 2016 року у звязку з підвищенням росту індексу інфляції не забезпечено проведення нарахування та виплату індексації грошових доходів працівників ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, позивач зазначає, що відповідачем не було подано жодних підтверджуючих документів.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, наведених у позові, просить позов задоволити.

Позиція відповідача викладена у письмовому запереченні на позов та обґрунтовується тим, що підставою для призначення позапланової перевірки стало звернення фізичної особи ОСОБА_11, від 23.03.2017 року, яка повідомила про те, що ФО-П ОСОБА_1, використовує найману працю (близько тридцяти осіб), більша частина яких в нього офіційно не працевлаштована. Зазначають, що згоду на проведення перевірки було надано листом від 24.04.2017 року № 4744/4/4.2-ДП -17. Вказують, що абзацом 4 п.3 Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів затверджений наказом Міністерства соціальної політики України від 02.07.2012 № 390, підставою позапланової перевірки є звернення фізичної особи або юридичної особи про порушення субєктом господарювання законодавства про працю. При цьому, порядок № 390 не містить жодних застережень про те, що позапланова перевірка може бути призначена лише за зверненням працівника. Вказують на те, що під час перевірки було встановлено, що позивачем впродовж 2015 -2016 років не забезпечено проведення та індексації грошових доходів працівників у звязку з підвищенням росту індексу інфляції. Зазначають, що позивачем було порушено процедуру повідомлення органу ДФС про прийняття працівника на роботу, так як повідомлення має передувати фактичному допуску до роботи працівника. Матеріалами перевірки було встановлено, що ОСОБА_4, почала роботу (стажування) 04.05.2017 року, ще до того як повідомлення було доставлено до Червоноградської ОДПІ. Згідно з табелів обліку робочого часу за 2016 -2017 року найманим працівникам позивача було встановлено 8-ми годинний робочий та 5-ти денний робочий тиждень. В ході перевірки було встановлено ряд фактів, які вказують на те, що інформація, яка міститься у вищевказаних табелях є недостовірною. Вказують, що у поясненнях які були наданні інспектору позивач зазначив, що працівники вязального цеху, виходячи з виробничої необхідності працюють у дві зміни з 6:00 до 14:30 та з 14:30 до 23:00. Згідно ч. 3 ст. 54 КЗпП України нічним вважається час з 10 години вечора до 6 години ранку. Однак, в табелях обліку робочого часу були відсутні відмітки про роботу працівників зазначеного цеху в нічний час. Крім того, зазначають, що позивачем порушено вимоги ст. 96 КЗпП України та ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» яке полягає у встановленні різних посадових окладів, згідно штатного розкладу, для однакових посад «оператор вязального обладнання».

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав наведених у запереченні на адміністративний позов та з урахування додаткових пояснень до заперечень проти позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, заслухавши свідків, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

24 квітня 2017 року Департаментом з праці Державної служби України з питань праці було надано згоду на проведення позапланової перевірки, що підтверджується листом №4744/4/4.2-ДП-17 адресованому Головному управлінню Держпраці у Львівській області.

Головним управлінням Держпраці у Львівській області на підставі наказу від 03.05.2017 року № 0955-П та направлення на проведення перевірки від 03.05.2017 року № 0935, була проведена позапланова перевірка ФО-П ОСОБА_1 За результатами перевірки складено акт № 2.

З метою усунення виявлених порушень, 04.05.2017 р. головним державним інспектором Пришлою А.С., видано припис № 13-09-129/1252-1012, яким приписано позивачу: забезпечити дотримання вимог частини третьої статті 24 КЗпП України, забезпечити дотримання вимог частини шостої другої статті 30 ЗУ «Про оплату праці», забезпечити дотримання вимог частини шостої статті 96 КзпП України та частини статті 6 ЗУ «Про оплату праці», забезпечити дотримання вимог частини шостої статті 108 КЗпП України, забезпечити дотримання вимог частини шостої статті 95 КЗпП України та статті 33 ЗУ «Про оплату праці».

На підставі вказаного акту перевірки № 2 від 25.05.2017 року заступником начальника Головного управління Держпраці у Львівській області прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами за № 2-0432, якою накладено на ФО П ОСОБА_1 штраф у розмірі 160 000 грн., та постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами за № 2-0431, якою накладено на ФО П ОСОБА_1 штраф у розмірі 3200 гривень.

Вирішуючи спір по суті, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Указом Президента України від 06.04.2011 № 386/2011 затверджено Положення про Державну інспекцію України з питань праці.

Відповідно до пунктів 1, 2 Положення про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 року N 386/2011 (далі - Положення N 386), Державна інспекція України з питань праці (Держпраці України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України - Міністра соціальної політики України. Держпраці України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Держпраці України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України (далі - Міністерство), іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Пунктом 7 вказаного Положення Держпраці України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Процедура проведення відповідачем перевірок встановлено Порядком проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затверджений наказом Міністерства соціальної політики України від 02.07.2012 № 390 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі - Порядок № 390).

Пунктом 2 Порядку № 390 передбачено, що право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці України та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов'язків мають повноваження державного інспектора з питань праці.

Відповідно до п. 3 Порядку № 390 підставою для проведення позапланової перевірки є звернення фізичних та юридичних осіб про порушення суб'єктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування здійснюються за наявності згоди Держпраці України на їх проведення. Інспекторам забороняється виступати посередниками, арбітрами чи експертами під час розгляду трудових спорів.

Судом встановлено, що підставою для призначення позапланової перевірки ФО П ОСОБА_1 стало звернення ОСОБА_11 Дане звернення було адресовано в Головне управління Держпраці Львівської області. На підставі звернення громадянки було видано наказ від 03.05.2017 року № 0955-П та направлення на проведення перевірки від 03.05.2017 року за № 0935.

Отже, судом встановлено, що у відповідача були всі підстави для призначення та проведення перевірки.

Крім того, пунктом 4 Порядку № 390 встановлено, що інспектор має право на проведення перевірки за наявності у нього службового посвідчення та направлення на перевірку.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12, начальник відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно правових актів у м. Львові пояснив, що дана перевірка була проведена на підставі звернення громадянина. Зазначив, що на момент проведення перевірки керівника не було. Повідомив , що офісне приміщення знаходиться на другому поверсі, а на першому поверсі знаходиться виробниче приміщення. Свідок пояснив, що у перевіряючих були всі документи для проведення перевірки, сам факт трудових відносин не тільки можна встановити документально, а й візуально засвідчити. Зайшовши у виробниче підприємство побачив дві дівчини, одна з яких сказала, що сьогодні влаштувалася на роботу та надала пояснення перевіряючим. Також, повідомив те, що близько обіду приїхав керівник, та посадовими особами було проведено документальну перевірку.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13, головний державний інспектор відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно правових актів у м. Львові , надала аналогічні пояснення, які надавав свідок ОСОБА_12

Судом встановлено, що працівники Головного управління Держпраці у Львівській області були допущені до проведення перевірки, а відтак посилання позивача на процедурні порушення відповідачем судом до уваги не приймаються.

Крім того, судом не беруться до уваги пояснення позивача, щодо обґрунтування незаконності дій ГУ Держпраці у Львівській області при проведені позапланової перевірки нормами Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» оскільки у відповідності до ст. 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення заходів: контролю органами державної фіскальної служби; валютного контролю; державного експортного контролю; контролю за дотриманням бюджетного законодавства; банківського нагляду; державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції; державного нагляду за дотриманням вимог ядерної безпеки; державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації; при проведенні оперативно-розшукової діяльності, дізнання, прокурорського нагляду, досудового слідства і правосуддя, державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення. Контроль за додержанням ліцензіатами вимог ліцензійних умов здійснюється органами ліцензування у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності».

Стосовно пояснень позивача викладених у позовній заяві, щодо застосування Закону України «Про тимчасові особливості здійснення державного нагляду (контрою) у сфері господарської діяльності» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) судом встановлено, що ст. 6 Закону України «Про тимчасові особливості здійснення державного нагляду (контрою) у сфері господарської діяльності» передбачено що дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час проведення заходів нагляду (контролю) органом державного регулювання діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг, органом, що здійснює державне регулювання ринку цінних паперів, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах безпечності та окремих показників якості харчових продуктів, державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, та його територіальними органами, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, та його територіальними органами, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його територіальними органами, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного експортного контролю, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері безпеки використання ядерної енергії, та його територіальними органами, Державною службою України з питань праці та її територіальними органами, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільної авіації та використання повітряного простору України та є уповноваженим органом з питань цивільної авіації, органами державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики щодо здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів, Національною радою України з питань телебачення і радіомовлення, Національним банком України, Антимонопольним комітетом України.

Враховуючи вищенаведене позовна вимога позивача щодо визнання протиправними дій по проведенню позапланової перевірки додержання вимог законодавства про працю до задоволення не підлягає.

Щодо скасування припису № 13-09-129/1252-1012 від 04.05.2017 року, судом встановлено наступне.

Відповідно до п. 7 Порядку № 390 за результатами перевірки складається акт перевірки. У разі виявлення порушень законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування вносяться приписи про усунення виявлених порушень, вживаються заходи щодо притягнення до відповідальності винних осіб згідно із вимогами чинного законодавства.

Суд встановив, що 04.05.2017 Управління Держпраці у Львівській області винесено припис за №13-09-129-1252-1012, яким ФОП ОСОБА_1 приписано забезпечити дотримання вимог частини третьої статті 24 КЗпП України; забезпечити дотримання вимог частини другої статті 30 Закону України «Про оплату праці»; забезпечити дотримання вимог частини шостої статті 96 КЗпП України та частини третьої статті 6 Закону України «Про оплату праці»; забезпечити дотримання вимог частини шостої статті 108 КЗпП України; забезпечити дотримання вимог частини шостої статті 95 КЗпП України та статті 33 Закону України «Про оплату праці».

За визначенням, наведеним в п.19 ч.1 ст.4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб»єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Суд наголошує, що в оскаржуваному приписі від 04.05.2017 року № №13-09-129-1252-1012, відповідачем приписано щодо забезпечення дотримання вимог законодавства, а відтак припис винесено не про усунення виявлених порушень, а про необхідність дотримання позивачем в подальшій діяльності норм та вимог чинного законодавства України.

Суд зауважує, що зазначений припис жодним чином не порушує права та інтересів позивача, не створює необґрунтованих або протиправних обов'язків, в свою чергу їх скасування фактично буде свідчити про надання позивачу права не дотримуватись при здійсненні своєї діяльності норм чинного законодавства України, що є неприпустимим.

За встановлених обставин, підстави для скасування припису Управління Держпраці у Львівській області відсутні, а тому в задоволенні позову в цій частині вимог слід відмовити.

Надаючи правову оцінку постанові № 2 -0432 від 25 травня 2017 року, суд виходить з наступного.

Із змісту зазначеної постанови випливає, що підставою для її винесення послугували встановлені в акті перевірки порушення вимог частини шостої статті 95 КЗпП України статті 33 ЗУ «Про оплату праці», а саме ФО-П ОСОБА_1 впродовж 2015- 2016 років не забезпечено проведення нарахування та виплату індексації грошових доходів працівників у звязку з підвищенням росту індексу інфляції, а саме: ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

Щодо порушень у зв'язку з не нарахуванням індексації заробітної плати працівникам, а саме: вимог ч. 6 статті 95 КЗпП України, статті 33 Закону України «Про оплату праці», суд відзначає, що згідно положень зазначених статей заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку та в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством відповідно.

Згідно з абз.5 ч.1 ст.18 Закону України від 05.10.2000 №2017-ІІІ «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

На підставі ч.2 ст.19 наведеного Закону державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

За змістом ч.6 ст.95 КЗпП України та ст.33 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку та в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством відповідно.

Згідно із ст.1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру.

Положеннями п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. N 1078, із змінами та доповненнями (далі - Порядок №1078) передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством.

Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Механізм проведення індексації у разі підвищення грошових доходів визначено положеннями пункту 5 Порядку №1078. Зокрема, у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.

Актом перевірки встановлено порушення вимог чинного законодавства в частині не забезпечення проведення нарахування та виплату індексації грошових доходів працівників у звязку з підвищенням росту індексу інфляції, а саме: ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, впродовж 2015- 2016 років.

Однак, відповідачем ні в акті перевірки, ні при розгляді справи, ні в судовому засіданні не вказано в яких місяцях протягом 2015-2016 року позивачем не нараховано та не виплачено індексацію грошових доходів працівників у звязку з підвищенням росту індексу інфляції, відповідачем доказів на підтвердження своїх обгрунтувань суду не надано.

Згідно ч.4 ст.77 КАС України суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб»єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

За таких обставин, суд приходить висновку, що постанова відповідача від 25.05.2017 року про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №2-0432 є протиправною та підлягає скасуванню повністю. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами порушення позивачем, як субєктом господарювання, вимог ч. 6 статті 95 КЗпП України та статті 33 Закону України «Про оплату праці», а отже і наявності підстав, передбачених абз.4 ч.2 ст.265 КЗпП України, для прийняття оспорюваного рішення, згідно якого на позивача накладено штраф у розмірі 160 000 грн.

Надаючи правову оцінку постанові № 2 -0431 від 25 травня 2017 року, суд виходить з наступного.

Із змісту зазначеної постанови випливає, що підставою для її винесення послугували встановлені в акті перевірки порушення вимог частини третьої статті 24 КЗпП України - ФО-П ОСОБА_1 допущено до роботи ОСОБА_4 без належного повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу. Так повідомлення про прийняття на роботу сформовано 04.05.2017 року при цьому, як слідує з матеріалів перевірки працівник допущений до роботи 04.05.2017 року; порушення вимог частини другої статті 30 Закону України «Про оплату праці» - ФО-П ОСОБА_1 не забезпечено ведення достовірного обліку виконуваної працівниками роботи та відповідно, достовірного бухгалтерського обліку витрат на оплати праці, так як в табелях обліку робочого часу за 2016 2017 роки всім працівникам проставлено відмітку 8 годин робочого часу з понеділка по пятницю, однак з усних пояснень працівників та письмових пояснень ФО-П ОСОБА_1, встановлено факт роботи працівників швейного та формувального цеху 7 годин на день впродовж пяти робочих днів на тиждень, а працівників вязального цеху: в першу зміну 8 годин (тривалість зміни з 6:00 до 14:30) та в другу зміну 9 годин (тривалість зміни з 14:30 до 23: 00). З пояснень працівників вязального цеху, вони працюють по 12 годин у дві зміни з 08.00 до 20.00 і з 20.00 до 8.00); порушення вимог частини шостої статті 96 КЗпП України та частини третьої статті 6 Закону України «Про оплату праці» відповідно до штатного розпису, затвердженим ФОП ОСОБА_1, на 2017 рік, при встановлені посадових окладів працівників не дотримано міжпосадових співвідношень в оплаті праці, а саме до працівників, за якими закріплено виконання однакових посадових обовязків (оператор вязального обладнання) встановлені різні посадові оклади в розмірі 3200 грн., та 3250 грн., без врахування розряду чи кваліфікації таких працівників.

Щодо порушення вимог частини третьої статті 24 КЗпП України позивачем, судом встановлено.

Як вже зазначалось в акті перевірки вказано, що позивач ФО-П ОСОБА_1 допущено до роботи ОСОБА_4 без належного повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу. Так повідомлення про прийняття на роботу сформовано 04.05.2017 року при цьому, як слідує з матеріалів перевірки працівник допущений до роботи 04.05.2017 року. Згідно наказу про прийняття на роботу початок роботи 05.05.2017 року.

Досліджуючи обставини щодо фактичного допуску до роботи без належного повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу, суд встановив наступне.

Відповідно до розпорядження фізичної особи підприємця ОСОБА_1 від 04.05.2017 року № 5-к «Про прийняття на роботу» ОСОБА_4, прийнято на роботу швачкою з 05.05.2017 року на умовах, що вказані в трудовому договорі від 04.05.2017 року.

Відповідно до умов трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю укладеного 04.05.2017 року. Згідно даного трудового договору вбачається, що термін, установлений за погодженням сторін зазначено 05.05.2017 -05.11.2017.

З копії повідомлення про прийняття працівника на роботу слідує, що позивач на вимогу положень постанови Кабінету Міністрів України № 413 від 17.06.2015 "Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу" повідомив органи ДФС про прийняття працівника на роботу - 04.05.2017 (Т1, а.с. 127).

В матеріалах справи знаходиться пояснююча ОСОБА_4, від 04.05.2017 року з якої вбачається, що ОСОБА_4, проходила стажування на посаді швеї один день.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що прийшла 04.05.2017 року оформляти документи на роботу, підписала договір з позивачем про те, що з наступного дня буде працювати у позивача. Так як, чекала маршрутку пішла постажуватися працювати на швейній машинці. Під час того, була опитана працівниками відповідача.

Частиною 3 ст. 24 КЗпП України передбачено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 259 КЗпП України визначено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 р. № 413 Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу, повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: засобами електронного зв'язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі; на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п'ятьма особами. Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Зміст вказаних актів законодавства дає підстави для висновки про те, що метою скерування повідомлення прийняття працівника на роботу є внесення його до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", здійснення подальшого контролю за дотриманням роботодавцем вимог законодавства про сплату податку з доходів фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Про вказане свідчить і зміст абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, згідно якого передбачено відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

В даному випадку згідно матеріалів справи, судом встановлено, що станом на дату проведення перевірки позивач мав оформлені трудові відносини з гр. ОСОБА_4, та повідомив органи ДФС про прийняття працівника на роботу з 05.05.2017 року.

Згідно змісту ч. 3 ст. 24 КЗпП України мова йде про недопуск працівника працівник до роботи без укладення трудового договору, в тому числі, повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, тоді як повідомлення про прийняття на роботу не є елементом укладення трудового договору.

Судом встановлено, щодо до позивача було застосовано санкцію, передбачену абз. 8 ч.2 ст.265 КзпП України, згідно якої юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: за порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Враховуючи наведене суд вважає, що відповідачем не правомірно зроблено висновок про порушення позивачем вимог ч.3 ст. 24 КЗпП України.

Щодо порушення вимог частини другої статті 30 Закону України «Про оплату праці» позивачем, судом встановлено.

В акті перевірки вказано, що позивачем не забезпечено ведення достовірного обліку виконуваної працівниками роботи та відповідно, достовірного бухгалтерського обліку витрат на оплати праці, так як в табелях обліку робочого часу за 2016 2017 роки всім працівникам проставлено відмітку 8 годин робочого часу з понеділка по пятницю, однак з усних пояснень працівників та письмових пояснень ФО-П ОСОБА_1, встановлено факт роботи працівників швейного та формувального цеху 7 годин на день впродовж пяти робочих днів на тиждень, а працівників вязального цеху: в першу зміну 8 годин (тривалість зміни з 6:00 до 14:30) та в другу зміну 9 годин (тривалість зміни з 14:30 до 23: 00). З пояснень працівників вязального цеху, вони працюють по 12 годин у дві зміни з 08.00 до 20.00 і з 20.00 до 8.00 .

Згідно пояснення позивача від 04.05.2017 року, яке було адресовано начальнику ГУ Держпраці у Львівській області вбачається, що працівники вязального цеху, виходячи з виробничої необхідності, працюють у дві зміни з 06:00 до 14:30 та з 14:30 до 23:00 з перервою на обід 30 хв.

Згідно ч.3 ст. 54 КЗпП України нічним вважається час з 10 години вечора до 6 години ранку.

Під час проведення перевірки в табелях обліку робочого часу були відсутні відмітки про роботу працівників зазнаного цеху в нічний час.

Суд не може прийняти до уваги твердження позивача про те, що такий розподіл робочого дня на частини начебто був запроваджений лише з 01.05.2017 року, оскільки з власноруч написаного пояснення позивача від 04.05.2017 року, не вбачається зазначення дати запровадження робочого дня з 01.05.2017 року.

Частиною 2 статті 30 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі Закон № 108/95) визначено, що роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Вказане свідчить про те, що позивачем не забезпечено достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку судом, що є порушенням частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці».

Позивачем не надано жодних доказів на спростовування висновків акта перевірки стосовно виявлених порушень.

Щодо порушення вимог частини шостої статті 96 КЗпП України та частини третьої статті 6 ЗУ «Про оплату праці» позивачем, судом встановлено.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначені Кодексом законів про працю України .

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються КЗпП України, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ст. 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники).

Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати.

Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

Статтею 95 КЗпП України встановлено, що мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України "Про оплату праці"та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб.

Аналогічні норми містяться в Законі України від 24.03.1995 № 108/95-ВР .

Відповідно до абзацу першого ст. 8 Закону № 108/95 держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.

Мінімальні розміри ставок (окладів) заробітної плати, як мінімальні гарантії в оплаті праці, визначаються генеральною угодою (ст. 11 Закону № 108/95).

Судом встановлено, що під час проведення перевірки позивачем перевіряючому було надано наказ ФО-П ОСОБА_1, від 03.01.2017 № 1, яким затверджено та з 03.01.2017 введено в дію штатний розпис у кількості 10 штатних одиниць з місячним фондом оплати в сумі 32 100,00 грн. (а.с. 122).

Із аналізу доданого до наказу штатного розкладу вбачається, що штатним розписом передбачено дві штатні одиниці «оператор вязального обладнання» із різними посадовими окладами 3200 грн., та 3250 грн.,

Отже, штатним розкладом передбачено різні посадові оклади для однакових посад , які не різняться між собою за кваліфікацією, розрядами та складністю виконуваних за цими посадами робіт.

Доводи позивача, про те, що ОСОБА_5, отримує на 50 грн., більше заробітної плати, як ОСОБА_6, у звязку з тим, що в кінці січня 2016 року, перед тим, як на роботу влаштувався ОСОБА_6, між позивачем та ОСОБА_5, було досягнуто згоди, що його заробітна плата буде складати на 50 грн., більше від ОСОБА_6, оскільки ОСОБА_5, краще знає виробництво, судом не беруться до уваги, так як не спростовують вчиненого порушення.

Враховуючи наведене суд вважає, що відповідачем правомірно, зроблено висновок про порушення позивачем вимог ст. 96 КЗпП України та частини третьої статті 6 Закону України «Про оплату праці». Доказів протилежного суду надано не було.

У зв'язку з наведеним, а також те, що спростування позивачем порушення вимог ч.3 ст. 24 КЗпП України не вплинуло на розмір штрафу, суд вважає, що підстав для скасування постанови від 25.05.2017 року № 2-0431 немає.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В матеріалах справи знаходиться постанова Червоноградського міського суду Львівської області від 10.07.2017 року у справі №459/1234/17 провадження №3/459/354/2017, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 41 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 гривень.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 11.10.2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволено частково. Постанову судді Червоноградського міського суду Львівської області від 10.07.2017 року щодо ОСОБА_1 скасовано. Матеріали про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.41 КУпАП повернуто Головному управлінню Держпраці у Львівській області через Червоноградський міський суд Львівської області для належного оформлення.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Таким чином, проаналізувавши наведені вище законодавчі норми, враховуючи при цьому доводи сторін, а також наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Що стосується заяви позивача про компенсацію здійснених ним судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч.1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов»язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов»язані із прибуттям до суду; 3) пов»язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов»язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов»язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з ст. 134 КАС України витрати, пов»язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб»єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов»язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини пятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із частиною 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно з ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов»язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 4 статті 134 цього Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Судом встановлено, що ОСОБА_14 має право на зайняття адвокатською діяльністю згідно свідоцтва № 236 від 07.06.1994 року (Т1, а.с.69).

На підтвердження здійснення судових витрат, повязаних із наданням правової допомоги, адвокатом позивача надано до суду Договір - Доручення на правове обслуговування (представництво) від 29.06.2017 р., (Т1,а.с.236), платіжне доручення № 646 від 30.06.2017 року за наданні послуги згідно договору про правову допомогу ТзОВ «Юридичний центр захисту прав власників» у адміністративній справі № 813/2339/17 на суму 5000, 00 грн.

Згідно договору доручення укладеного між ОСОБА_1, в подальшому «довіритель» та ТОВ «Юридичний центр захисту прав власників» в особі директора адвоката ОСОБА_14 у п. 4 зазначено, що за поточну роботу довіритель сплачує кошти у розмірі 10000 грн., 5000 грн., з яких оплачує на наступний день з моменту укладення цього договору та 5000 грн., на протязі 2-х тижнів з моменту укладення цього договору.

Суд наголошує, що не має право змінювати розмір гонорару і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Однак, з аналізу статті 134 КАС України, впливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто суд зобовязаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Дослідивши обсяг наданих послуг та використання робочого часу згідно з договором та оцінивши усі необхідні аспекти цієї справи: складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, ціну позову та значення справи для сторони, суд приходить висновку, що зазначена справа потребувала значних затрат часу та вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи.

При цьому суд враховує також, що судовий розгляд справи відбувався неодноразово.

Отже, з урахуванням всіх обставин справи, пропорційного задоволення позовних вимог та доводів заяви позивача, суд приходить висновку про необхідність стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Львівській області судові витрати в сумі 6600 грн., (1600 в рахунок повернення судового збору та 5000 грн. в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу), а всього 6600 грн.

Керуючись ст. ст. 72, 77, 94, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задоволити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 25.05.2017 року № 2-0432.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Львівській області (м. Львів, пл. Міцкевича, 8 ) в користь ОСОБА_1 (місцезнаходження: 80100, Львівська область, м. Червоноград, вул. Савки Теодозія, 13) судові витрати в сумі 6600 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення до Львівського окружного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено та підписано 01 березня 2018 року.

Суддя Кухар Н.А.