Справа № 826/13784/16
Суддя: Бужак Н.П.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача:Бужак Н. П.

Суддів: Троян Н.М., Костюк Н.М.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року, суддя Бояринцева М.А., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України, треті особи: Міністерство юстиції України, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Міністерство соціальної політики України про визнання протиправною та скасування постанови,-

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам»

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач Кабінет Міністрів України в особі представника Полець Д.М. подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.12.2017 року та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_3 з 26.10.2012 року є пенсіонером за віком, до липня 2014 року перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фіонду Артемівського району м. Луганська, а з квітня 2016 року переїхала до м. Києва де перебуває на відповідному обліку у пенсійному органі як внутрішньо переміщена особа.

08.06.2016 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.

Відповідно до п 1,2 Порядку №365 цей Порядок визначає механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Документом, що підтверджує статус внутрішньо переміщеної особи, є довідка, видана такій особі відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб".

За змістом п.4-6 Порядку соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Для призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщена особа, а у визначених законодавством випадках - її законний представник подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування. До заяви додається копія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та пред'являється оригінал такої довідки.

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення не пізніше наступного робочого дня після отримання заяви про призначення (відновлення) соціальних виплат надсилає запит про отримання електронної справи отримувача соціальної виплати до державного підприємства "Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України", який протягом п'яти робочих днів з дня отримання такого запиту надсилає відповідну електронну справу до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення.

Згідно з п.7 Порядку для призначення (відновлення) соціальних виплат структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за власною ініціативою або за зверненням органів, що здійснюють соціальні виплати, протягом 15 робочих днів з дня отримання відповідної заяви внутрішньо переміщеної особи або з дня надходження звернення від органів, що здійснюють соціальні виплати, проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи.

Під час обстеження матеріально-побутових умов сім'ї представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення інформує внутрішньо переміщених осіб про їх обов'язок у десятиденний строк письмово повідомляти про зміну фактичного місця проживання/перебування структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за новим фактичним місцем проживання/перебування, а також про наслідки невиконання такого обов'язку (п.9 Порядку).

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення протягом трьох робочих днів з дня отримання електронної справи отримувача соціальної виплати вносить на розгляд комісій з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених районними, районними у мм. Києві і Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - комісії), подання про призначення (відновлення) або про відмову в призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати, до якого додається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї (п.10 Порядку).

Питання щодо призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам можуть також розглядатися комісіями, утвореними районними, районними у мм. Києві і Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 р. № 848 "Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива" за умови включення до складу таких комісій представників органів, що здійснюють соціальні виплати.

Комісія розглядає подання про призначення (відновлення) або про відмову у призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати протягом п'яти робочих днів з дня отримання такого подання (п.11 Порядку).

За змістом п.13 Порядку комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати.

Заперечуючи законність оскаржуваної постанови, суд першої інстанції зазначив, що порядок і підстави призначення (відновлення) соціальних виплат всім пенсіонерам або їх певним категоріям має бути передбачений безпосередньо в Законі, і не може запроваджуватись підзаконними нормативно правовими актами.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що в преамбулі оскаржуваної постанови не міститься посилання на жоден акт вищої юридичної сили, на підставі якого КМ України реалізував свої повноваження, приймаючи вказану постанову.

Також судом зазначено, що під час прийняття Кабінетом Міністрів оскаржуваної постанови не вирішено питання проведення антидискримінаційної експертизи відповідно до постанови КМ України №61 від 30.01.2013 року.

Тому, постанова Кабінету Міністрів України є протиправною і підлягає скасуванню.

Погодитись з такими доводами суду першої інстанції колегія суддів не може з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Кабінет України» до основних завдань Кабінету Міністрів України належать: вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, створення сприятливих умов для вільного і всебічного розвитку особистості; забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров'я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування;

Згідно ст. 49 Закону Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України та законів, міжнародних договів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, є Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Громадяни пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи

Відповідно до ст. 10 Закону Кабінет Міністрів України:

1) координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону;

2) забезпечує проведення моніторингу внутрішнього переміщення осіб, спрямовує діяльність органів виконавчої влади на усунення обставин (умов), що сприяли внутрішньому переміщенню осіб, захист прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, сприяння поверненню таких осіб до залишеного місця проживання та їх реінтеграції;

3) у разі настання обставин, зазначених у статті 1 цього Закону, які спричинили масове (більше 100 тисяч осіб) переміщення громадян України, або у разі продовження дії обставин, зазначених у статті 1 цього Закону, понад 6 місяців затверджує комплексні державні цільові програми щодо підтримки та соціальної адаптації внутрішньо переміщених осіб із визначенням джерел та обсягів фінансування, контролює їх виконання;

4) здійснює інші повноваження, передбачені цим та іншими законами.

На виконання зазначеного Закону Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №36 від 08 червня 2016 року «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Згідно з п.1,2 Порядку №365 цей Порядок визначає механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним обам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Документом, що підтверджує статус внутрішньо переміщеної особи, є довідка, видана такій особі відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб".

Реєстрація місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи здійснюється в установленому законодавством порядку (п.3).

Соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування (п.4).

Для призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщена особа, а у визначених законодавством випадках - її законний представник подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування(п.5).

До заяви додається копія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та пред'являється оригінал такої довідки.

Пунктом 7 Порядку визначено, що для призначення (відновлення) соціальних виплат структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за власною ініціативою або за зверненням органів, що здійснюють соціальні виплати, протягом 15 робочих днів з дня отримання відповідної заяви внутрішньо переміщеної особи або з дня надходження звернення від органів, що здійснюють соціальні виплати, проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/пе ребування внутрішньо переміщеної особи.

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення протягом трьох робочих днів з дня отримання електронної справи отримувача соціальної виплати вносить на розгляд комісій з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених районними, районними у мм. Києві і Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - комісії), подання про призначення (відновлення) або про відмову в призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати, до якого додається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї (п.10 Порядку).

Комісія розглядає подання про призначення (відновлення) або про відмову у призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати протягом п'яти робочих днів з дня отримання такого подання (п.11)

За результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати з моменту припинення її виплати, в тому числі з урахуванням інформації про стан фінансування та виплати, що оприлюднюється на офіційному веб-сайті Мінсоцполітики або інших органів, що здійснюють соціальні виплати (п.12).

Згідно з частиною 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщена особа зобов'язана:

1) дотримуватися Конституції та законів України, інших актів законодавства;

3) повідомляти про зміну місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за новим місцем проживання протягом 10 днів з дня прибуття до нового місця проживання.

У разі добровільного повернення до покинутого постійного місця проживання внутрішньо переміщена особа зобов'язана повідомити про це структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем отримання довідки не пізніш як за три дні до дня від'їзду;

4) у разі виявлення подання внутрішньо переміщеною особою завідомо неправдивих відомостей для отримання довідки про взяття на облік відшкодувати фактичні витрати, понесені за рахунок державного та місцевих бюджетів у результаті реалізації прав, передбачених цим Законом.

Отже, вищезазначені норми, викладені у порядку №365 не суперечать вимогам Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» .

Крім того, колегія суддів зазначає, що стаття 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначає підстави для припинення та поновлення виплати пенсії. Зокрема: у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місаяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Отже, у випадку відсутності внутрішньо переміщеної особи за місцем проживання, буде встановлено факт подання особою недостовірних відомостей, що згідно ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» буде підставою для припинення виплати пенсії.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова №365 була прийнята Кабінетом Міністрів України на виконання Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та з метою реалізації політики у сфері соціального захисту переміщених осіб.

Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації в метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина.

Згідно статті 2 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", до основних завдань Кабінету Міністрів України належать, зокрема, забезпечення державного суверенітету та економічної самостійності України, здійснення внутрішньої та зовнішньої політики держави, виконання Конституції та законів України, актів Президента України; вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, створення сприятливих умов для вільного і всебічного розвитку особистості; здійснення заходів щодо забезпечення обороноздатності та національної безпеки України, громадського порядку, боротьби із злочинністю, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій; спрямування та координація роботи міністерств, інших органів виконавчої влади, здійснення контролю за їх діяльністю.

Згідно з параграфом 29 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Регламенту Кабінету Міністрів України" №950 від 18.07.2007 акти Кабінету Міністрів нормативного характеру видаються у формі постанов. Постанови Кабінету Міністрів видаються з питань, зокрема, затвердження положення, статуту, порядку, регламенту, правил, методики та в інших випадках, коли суспільні відносини потребують нормативно-правового врегулювання.

У відповідності до пункту 1 параграфу 32 Регламенту Кабінету Міністрів України проекти актів Кабінету Міністрів готуються на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів, доручень Прем'єр-міністра, а також за ініціативою членів Кабінету Міністрів, центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій з дотриманням вимог цього Регламенту. Розроблення проекту акта починається невідкладно після отримання відповідного завдання та триває виходячи з необхідності врахування у загальному часі підготовки проекту акта вимог, встановлених цим Регламентом щодо часу, достатнього для погодження проекту акта заінтересованими органами, та часу, достатнього для проведення Мін'юстом правової експертизи.

Згідно з параграфом 33 вказаного Регламенту головним розробником проекту акта Кабінету Міністрів є орган, який вносить проект акта до Кабінету Міністрів України. Розробниками проектів актів Кабінету Міністрів є міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації відповідно до своєї компетенції. Проект акта Кабінету Міністрів підлягає обов'язковому погодженню усіма заінтересованими органами, а також Мінфіном та Мінекономрозвитку (за винятком проекту розпорядження з кадрових питань).

Як свідчать матеріали справи, відповідно до пояснювальної записки до проекту та довідки, зазначений проект розроблено Міністерством соціальної політики України.

До проекту акта висловлено зауваження (пропозиції), які враховано частково Міністром юстиції України та Міністром фінансів України (а.с.78-92, т.1).

До проекту акта внесено висновок Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи (а.с.83,т.1). Згідно даного висновку, проект постанови КМ України «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» погоджено із зауваженнями.

Крім того, у зазначеному вище висновку вказано, що проект постанови не потребує проведення гендерно-правової експертизи, відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Євпорейського суду з прав людини, у проекті постанови не виявлено положень, що сприяють або можуть сприяти вчиненню корупційних правопорушень.

У п. 9 висновку викладено узагальнений висновок відповідно до якого проект постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» погоджено із зауваженнями щодо невідповідності проекту вимогам нормопроектувальної техніки.

До матеріалів справи долучено та досліджено судом висновок про відповідність проекту положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини (т.1 а.с.88).

Мотиви відхилення зауважень (пропозицій) розробником або ж їх погодження зазначені в протоколі узгодження позицій щодо проекту постанови Кабінету Міністрів України (а.с. 93 Том I).

Параграфом 42 Регламенту Кабінету Міністрів України передбачено, що розробник організовує громадське обговорення проектів актів Кабінету Міністрів, що мають важливе суспільне значення і стосуються прав та обов'язків громадян, а також проектів, які передбачають надання пільг, переваг окремим суб'єктам господарювання, делегування функцій, повноважень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, зокрема, організаціям недержавної форми власності.

З пояснювальної записки до проекту постанови вбачається, що проект акта не потребує проведення консультацій з громадськістю (а.с. 80, т. I).

Згідно з параграфом 50 Регламенту Кабінету Міністрів України до проекту акта Кабінету Міністрів України додаються: пояснювальна записка; довідка про погодження проекту акта; протокол узгодження позицій; висновок Мін'юсту; порівняльна таблиця.

До суду першої інстанції відповідачем поданий відповідний пакет документів до проекту акта, що підтверджує факт дотримання відповідачем порядку затвердження Постанови № 365 у відповідності до норм чинного законодавства України.

Доводи позивача щодо дискримінаційності положень Постанови №365 колегією суддів не приймаються до уваги, зважаючи на наступні обставини справи.

Відповідно до ч.3 ст. 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необгрунтвоаних переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме, спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення держаних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Постанова №365 є спеціальним нормативно-правовим актом, виданим на вимогу Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», який встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб як окремої категорії.

Крім того, зазначений Порядок визначає механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій, довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, надання соціальних послуг, субсидій, пільг за рахунок коштів державного соціального страхування.

Також колегія суддів звертає увагу, що спірна постанова №365 не є тим нормативно-правовим актом, який підлягає обов»язковій антидискримінаційній експертизі в силу Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Із пояснювальної записки до проекту Постанови №365 вбачається, що у проекті акту відсутні положення, що містять ознаки дискримінації .

Відповідно до частин другої та третьої статті 8 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" з метою виявлення у проектах нормативно-правових актів норм, що містять ознаки дискримінації, проводиться анти-дискримінаційна експертиза проектів нормативно-правових актів. Обов'язковій антидискримінаційній експертизі підлягають проекти законів України, актів Президента України, інших нормативно-правових актів, що розробляються міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.

Порядок проведення органами виконавчої влади антидискримінаційної експертизи проектів нормативно-правових актів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 №61, яким визначено, що цей Порядок визначає процедуру проведення анти-дискримінаційної експертизи проектів законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, інших проектів нормативно-правових актів (проекти актів), що розробляються органами виконавчої влади.

Отже, обов'язковій антидискримінаційній експертизі підлягають проекти, зокрема, акти Кабінету Міністрів України, розробниками яких є органи виконавчої влади.

Розробником проекту Постанови №365 є Міністерство соціальної політики України.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" орган представництва здійснює юридичну експертизу всіх законопроектів, а також підзаконних нормативних актів, на які поширюється вимога державної реєстрації, на відповідність Конвенції, за результатами чого готує спеціальний висновок. Нездійснення передбаченої частиною першою цієї статті перевірки або наявність висновку про невідповідність підзаконного акта вимогам Конвенції є підставою для відмови в державній реєстрації відповідного підзаконного акта. Орган представництва забезпечує постійну та з розумною періодичністю перевірку чинних законів і підзаконних актів на відповідність Конвенції та практиці Суду, насамперед у сферах, що стосуються діяльності правоохоронних органів, кримінального провадження, позбавлення свободи. За результатами передбаченої у частині третій цієї статті перевірки Орган представництва подає до Кабінету Міністрів України пропозиції щодо внесення змін до чинних законів та підзаконних актів з метою приведення їх у відповідність з вимогами Конвенції та відповідною практикою Суду. Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади забезпечують систематичний контроль за додержанням у рамках відомчого підпорядкування адміністративної практики, що відповідає Конвенції та практиці Суду.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів позивача щодо не проведення антидискримінаційної експертизи Постанови №365.

Вважає безпідставними судова колегія і доводи позивача щодо відсутності у Преамбулі постанови Кабінету Міністрів України №365 посилання на відповідний Закон, на виконання якого прийнято зазначену постанову.

Як зазначено вище судовою колегією, спірна постанова №365 прийняла на виконання Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Не зазначення у Преамбулі постанови найменування Закону на виконання якого її прийнято не може тягнути за собою визнання протиправною самої постанови та її скасування.

Відповідно до частини 2 статті 264 КАС України (у редакції Закону від 03.10.2017 року) право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Аналогічна норма містилась у Кодексі адміністративного судочинства України на час подачі адміністративного позову до суду, а саме ст. 171 КАС України.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ», підставами для визнання будь-якого акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів суб'єктів правовідносин, на регулювання яких видано спірний акт.

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду вважає, що постанова Кабінету Міністрів України №365 видана на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обгрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно та з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямована ця постанова.

Крім того, позивачем не надано доказів та обґрунтувань в чому полягає порушення прав та охоронюваних законом інтересів саме позивачки прийняттям Кабінетом Міністрів України спірної постанови №365.

Та обставина, що позивачка є пенсіонером за віком, перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа, не може свідчити, що даною постановою її права та інтереси порушуються.

Суд першої інстанції не навів в оскаржуваному судовому рішенні доводів, які б підтверджували факт порушення постановою прав та охоронюваних законом інтересів позивачки.

Зазначені у позовній заяві доводи позивачки з цього приводу фактично базуються на припущеннях, з посиланням на можливі наслідки, у разі якщо певна обставина відбудеться, без посилання на реальні порушення таких прав чи інтересів.

Ухвалюючи оскаржувану постанову, суд першої інстанції належної правової оцінки вищезазначеним обставинам, у т.ч. і документам, які стали підставою для прийняття постанови №365, не надав та прийняв помилкове рішення про задоволення позовних вимог з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 264, 308, 310, 312, 313, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року скасувати та ухвалити у справі нову постанову наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною та скасування постанови №365 від 08 червня 2016 року «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя: Бужак Н.П.

Судді: Троян Н.М.

Костюк Л.О.

Повний текст виготовлено: 01 березня 2018 року.

Головуючий суддя Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.