Справа № 826/16351/16
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2018-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2018 року № 826/16351/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А. при секретарі судового засідання Бєсєді А.Ю.

за участі представників сторін:

від позивача - Феделеш Е.М.,

від відповідача - Перепелюка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Заммлер Україна"
до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» звернулося до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС у м. Києві від 25 квітня 2016 року № , № та № .

В обґрунтування наведених вимог позивач посилається на Податковий кодекс України, Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Правила надання послуг поштового зв'язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270, Порядок оформлення і подання скарг платниками податків та їх розгляду контролюючими органами, затверджений наказом Міністерства фінансів України № 916 від 21 жовтня 2015 року, Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, та зазначає, що рішення про результати розгляду скарги не було вручене позивачу, а тому вважається, що скарга задоволена, а податкові повідомлення-рішення скасовані. Також позивач зазначає про протиправність збільшення позивачу податкових зобов'язань з податку на додану вартість та податку на прибуток, оскільки первинні документи оформлені належним чином.

Представник відповідача заперечив по суті заявлених позовних вимог з огляду на положення Конституції України, Податкового кодексу України, закони України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», «Про транспортно-експедиторську діяльність», «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та зазначив, що Товариству з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» правомірно збільшено суму податкового зобов'язання, оскільки проведені операції пов'язані з оформленням документів на придбання товарів (робіт, послуг) не мають економічного змісту та не підтверджуються первинними документами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

В період з 22 березня 2016 року по 28 березня 2016 року Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» з питань дотримання податкового законодавства при взаємовідносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Синергія Плюс» за період з 1 січня 2014 року по 31 березня 2014 року та з 1 червня 2014 року по 31 липня 2014 року.

За результатами проведеної перевірки Головним управлінням ДФС у м. Києві складено акт від 4 квітня 2016 року № 44/26-15-14-04-02/35007717, яким встановлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна»:

- пункту 198.6 статті 198, статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 276 373 грн., в тому числі за січень 2014 року - 68 808 грн., за лютий 2014 року - 132 500 грн., за червень 2014 року - 63 065 грн., за липень 2014 року - 12 000 грн. та завищено від'ємне значення ПДВ на загальну суму 92 965 грн., в тому числі за червень 2014 року на суму 92 965 грн.;

- пункту 1, пункту 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 151 227 грн., в тому числі за 2014 рік на суму 151 227 грн.

15 квітня 2016 року позивачем подані заперечення на акт документальної позапланової виїзної перевірки.

Листом від 20 квітня 2016 року за № 9316/10-26-15-14-04-02 Головне управління ДФС у м. Києві повідомило Товариство з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» про відсутність підстав для задоволення заперечень.

На підставі складеного акту перевірки Головним управлінням ДФС у м. Києві винесено податкові повідомлення-рішення:

- від 25 квітня 2016 року № , яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість в розмірі 92 965 грн.;

- від 25 квітня 2016 року № , яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 345 466, 25 грн., з яких 276 373 грн. - за основним платежем та 69 093, 25 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

- від 25 квітня 2016 року № , яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 189 033, 75 грн., з яких 151 227 грн. - за основним платежем та 37 806, 75 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями позивач оскаржив їх в адміністративному порядку.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 13 червня 2016 року №13089/6/99-99-11-01-01-29 залишено без змін податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 25 квітня 2016 року № , № , №, а скаргу - без задоволення.

Разом з тим, суд не приймає до уваги доводи позивача відносно того, що скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» є задоволеною, а податкові повідомлення-рішення вважаються скасованими, оскільки Державною фіскальною службою України не належним чином надіслано позивачу рішення про результати розгляду скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 56.9 статті 56 Податковго кодексу України керівник (його заступник або інша уповноважена посадова особа) відповідного контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи), така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Позивачем надіслано поштою скаргу на податкові повідомлення-рішення 29 квітня 2016 року (вхідний ДФС України № 11696/6 від 4 травня 2016 року).

Рішенням Державної фіскальної служби від 28 травня 2016 року № 10808/6199-99-11-01-01-25 продовжено строк розгляду скарги.

13 червня 2016 року Державною фіскальною службою України прийнято рішення про результати розгляду скарги.

Таким чином, Державною фіскальною службою України прийнято рішення за результатами розгляду скарги позивача, копію якого надіслано на адресу позивача (01054, м. Київ, вул. О.Гончара, 57 Б, кв. 3) 14 червня 2016 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення, проте поштове відправлення повернулося з відміткою працівника пошти «за письмовою заявою відправника, одержувача», а тому відсутні підстави вважати задоволеною скаргу позивача. При цьому, суд не надає оцінку діям працівника пошти вчиненим під час виконання обов'язку по вручення кореспонденції, оскільки вказані обставини не є предметом розгляду даної адміністративної справи.

Як встановлено під час розгляду справи, Головне управління ДФС у м. Києві під час проведення перевірки прийшла до висновку про неправомірність віднесення до складу податкового кредиту суми ПДВ та визначено податок на прибуток по взаємовідносинам з Товариством з обмеженою відповідальністю «Синергія Плюс», оскільки первинні документи не підтверджують настання реальних правових наслідків.

Щодо визначення позивачем податкових зобов'язань з податку на додану вартість та податку на прибуток, суд зазначає про наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі статтею 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 статті 200 Кодексу, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені розділом V Кодексу (пункт 200.2 статті 200 Кодексу).

Згідно пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Підпунктом 14.1.181. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1. статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права суд приходить до висновку, що необхідними підставами для включення позивачем до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товарів, робіт та послуг з метою його подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість у зв'язку з таким придбанням, з врахуванням рівня звичайних цін.

Податковий кодекс України визначає лише окремі випадки, за яких неможливе включення витрат по сплаті податку на додану вартість до податкового кредиту звітного періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до статті 9 розділу 3 Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Частиною другою статті 9 даного Закону передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 1 вересня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна», як замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Синергія Плюс», як експедитором, укладено договір № 09/12-03, за умовами якого замовник доручає, а експедитор за плату та за рахунок замовника надає транспортно-експедиторські послуги по території України згідно заявок замовника.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Синергія Плюс» підписані акти надання послуг від 16 січня 2014 року № 1, № 2, № 3, № 4, № 5, № 6, № 7, від 18 січня 2014 року № 8, від 20 січня 2014 року № 9, № 10, № 37, від 21 січня 2014 року № 11, № 12, від 23 січня 2014 року № 13, № 14, № 31, від 24 січня 2014 року № 15, № 16, № 17, від 26 січня 2014 року № 18, від 28 січня 2014 року № 19, № 32, № 33, № 42, № 43, від 31 січня 2014 року № 20, № 21, № 22, № 23, №24, № 25, № 26, № 27, № 28, № 29, № 30, № 34, № 35, № 36, № 38, № 39, № 40, № 41, № 44, № 46, згідно яких Товариством з обмеженою відповідальністю «Синергія Плюс» надано послуги - організація транспортно-експедиційного обслуговування.

Будь-яких інших первинних документів складених за результатами господарських операцій за участю позивача та Товариства з обмеженою відповідальністю «Синергія Плюс» суду не пред'явлено.

Як вбачається з акту перевірки, Товариством з обмеженою відповідальністю «Синергія Плюс» були виписані на користь позивача податкові накладні .

При цьому, суд не приймає до уваги надані позивачем товарно-транспорті накладні, як доказ виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Синергія Плюс» своїх зобов'язань, згідно укладеного договору, оскільки з наданих товарно-транспортних накладних вбачається надання послуг з перевезення саме позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна».

Як вбачається з акту перевірки, на запит контролюючого органу позивачем надано договір купівлі-продажу від 28 травня 2014 року № 14/2805-1 та від 25 липня 2014 року №14/2507-1, за умовами яких продавець зобов'язується передати у власність покупця товар, визначений у договорі, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей товар на умовах, встановлених в договорі.

Також позивачем надано договори про надання послуг від 8 січня 2014 року № 14/01-01-08 та від 3 лютого 2014 року № 14/02-01-03, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна», як замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Синергія Плюс», як виконавцем, за умовами яких замовник замовляє, а виконавець зобов'язується надати послуги, що полягають в пошуку потенційних клієнтів на період дії договору.

Згідно наданого договору про надання консультаційних послуг від 3 лютого 2014 року № 14/02-01-03/2, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна», як замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Синергія Плюс», як виконавцем, замовник замовляє, а виконавець зобов'язується надати консультаційні послуги, що полягають в дослідженні та наданні інформації замовнику на період дії договору.

Позивачем під час проведення перевірки надані акти надання послуг та податкові накладні.

Головним управлінням ДФС у м. Києві під час проведення перевірки за результатами розгляду наданих позивачем документів по взаємовідносинам з Товариством з обмеженою відповідальністю «Синергія Плюс», а саме: актам надання послуг встановлено, що дані первинні документи, оформлено з порушенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». В наданих первинних документах не зазначено місце складання, посада і прізвище осіб, відповідальних за здійснення господарських операцій, які б підтверджували правильність передачі ТМЦ від постачальника до покупця.

З аналізу Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Податкового кодексу України вбачається, що будь-які документи (у тому числі договори, податкові накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Проте, позивачем під час розгляду справи не надано договорів, первинних документів та доказів на підтвердження придбання у Товариства з обмеженою відповідальністю «Синергія Плюс» товару та фактичного надання Товариством з обмеженою відповідальністю «Синергія Плюс» транспортно-експедиторських послуг, послуг, що полягають в пошуку потенційних клієнтів та послуг, що полягають в дослідженні та наданні інформації замовнику.

Матеріали справи також не містять доказів оплати за придбаний товар та надані послуги Товариством з обмеженою відповідальністю «Синергія Плюс» та доказів відображення спірних господарських операцій у бухгалтерському обліку позивача.

Отже, відсутність зазначених вище документів свідчить про відсутність фактичного здійснення господарських операцій за участю позивача та Товариства з обмеженою відповідальністю «Синергія Плюс».

При цьому, суд зазначає, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту та валових витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції. Якщо ж певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Водночас, обов'язок підтвердити правомірність та обґрунтованість сформованого податкового кредиту належними документами первинного обліку покладається на платника-покупця товарів (робіт, послуг), позаяк саме він є суб'єктом, який зменшує суму податкового зобов'язання на суму понесених витрат, що підлягають перерахуванню до бюджету.

І хоча у площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків дійсно відповідає обов'язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (частина 2 статті 77 КАС України), проте, у разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною 1 статті 77 КАС України обов'язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу), повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов'язку.

Зважаючи на викладене, розглядаючи спір про правомірність формування платником податку податкового кредиту, повинна бути надана належна правова оцінка усім доказам та обставинам, що стосуються предмету доказування, в їх сукупному зв'язку один з одним, необхідно з'ясувати характер та зміст спірних операцій між позивачем та його контрагентом, дослідити договори укладені з останнім, а також усі укладені на його реалізацію первинні документи, пов'язані з їх виконанням та які належить складати залежно від певного виду господарської операції, і лише на підставі цього робити вмотивовані висновки про достовірність чи не достовірність даних, вказаних в первинних документах, або про їх невідповідність вимогам чинного податкового законодавства чи навпаки, а також про те, чи відбувся дійсний рух активів між учасниками відповідних операцій, про наявність зв'язку між фактом придбання товарів/робіт/послуг з понесенням інших витрат із господарською діяльністю платника податку та використання їх у господарській діяльності.

В тому числі, з обов'язковим врахуванням того, що навіть наявність у покупця належно оформлених документів, необхідних для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцем податкових накладних, не є безумовною підставою формування податкового кредиту, у разі не доведення реальності здійснених господарських операцій та факту використання придбаних товарів/робіт/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № К/9901/562/18 2а-4259/12/1070.

При цьому, суд зазначає, що позивачем під час розгляду справи не надано доказів на підтвердження правомірності формування валових витрат та податкового кредиту.

Разом з тим, як вбачається з акту перевірки, відповідно до ІС "Податковий блок" встановлено, що на Товаристві з обмеженою відповідальністю "Синергія Плюс" у період з 1 січня 2014 року по 31 березня 2014 року та з 1 червня 2014 року по 31 липня 2014 року кількість працюючих - 1 особа (керівник), основні засоби - відсутні.

З урахуванням наведеного та враховуючи відсутність доказів на підтвердження реального здійснення господарських операцій за участю позивача та його контрагента, суд приходить до висновку про правомірність висновків відповідача щодо безпідставності включення Товариством з обмеженою відповідальністю "Заммлер Україна" до складу витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість на підставі первинних документів, складених Товариством з обмеженою відповідальністю "Синергія Плюс".

Згідно підпункту 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Пунктом 58.1 статті 58 Податкового кодексу України встановлено, що у разі коли сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян), або у разі коли за результатами перевірки контролюючий орган встановлює факт невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, або зменшує розмір задекларованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованого платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу, такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення.

Відповідно до пункту 109.1 статті 109 Податкового кодексу України податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про правомірність дій відповідача щодо винесення податкових повідомлень-рішень від 25 квітня 2016 року №, № та № .

За таких обставин, позовні вимоги визнаються судом необгрунтованими, тому позов визнається таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 139, 241-243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева

Повний текст рішення складений 01 березня 2018 року.