Справа № 182/3762/16-а
Суддя: Кобеляцька-Шаховал І. О.
Дата ухвалення: 2018-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 182/3762/16-а
Провадження № 2-а/0182/5/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03.03.2018 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Кобеляцької - Шаховал І.О.

секретар Скоробогатова А.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Капусти М.П.

представників третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Нікополя адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 до Нікопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області та Органу реєстрації та обліку громадян Нікопольської міської ради, треті особи - орган опіки та піклування Нікопольської міської ради, ОСОБА_6, про зобов»язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з позовом до відповідачів про зобов»язання вчинити певні дії.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що, перебуваючи у шлюбі, вони разом із дружиною ОСОБА_7, 1947 року народження, на підставі договору купівлі-продажу № 4859 від 14.12.2004 року придбали у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В зазначеній квартирі без реєстрації місцеперебування в період з 2005 року по 2016 рік, з їх дозволу, тимчасово, періодично проживав лише їх син ОСОБА_8, 1970 року народження, який в цей час був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8. ІНФОРМАЦІЯ_9 померла його дружина ОСОБА_7, 1947 року народження. Він після смерті дружини прийняв спадщину, що складалася з ? частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Після чого, він 01.04.2015 року зареєстрував на себе право власності на зазначену житлову квартиру в цілому, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №54302978 від 01.03.2016 року. Після смерті дружини, у листопаді 2014 року, він переїхав на постійне місце проживання до квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в зв'язку з чим й зареєструвався за цією адресою. В процесі реєстрації йому стало відомо про те, що з 27.09.2007 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані дружина його сина - ОСОБА_6, 1978 року народження, з якою він перебуава в шлюбі з 2007 року, та донька ОСОБА_9, 2000 року народження, яку його син удочерив після реєстрації шлюбу, про що свідчить свідоцтво про її народження серії НОМЕР_1, видане 11.07.2007 року відділом РАЦС по місту Нікополю Нікопольського МРУЮ Дніпропетровської області. В 2014 році цей шлюб було розірвано в судовому порядку, згідно рішення Нікопольського міськрайонного суду по справі №182/6041/14-ц, після чого ОСОБА_6 разом з донькою ОСОБА_9 виїхали на інше постійне місце проживання та припинили фактичне користування житлом за адресою: АДРЕСА_1. Фактичне місце проживання відповідачки та її доньки з 2014 року по теперішній час йому невідоме. Крім того, за рішенням Нікопольського міськрайонного суду по справі № 182/6041/14-ц з його сина на користь доньки ОСОБА_9 стягувалися аліменти в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, в зв'язку з тим, що остання проживала з матір»ю, окремо від батька ОСОБА_8 Згідно відповіді голови ОСМД «Веста» на адвокатський запит від 10.03.2016 року 27.09.2007 року, встановлено, що ОСОБА_6 разом з донькою ОСОБА_9 без відома власників квартири, в порушення чинного законодавства, зареєструвалась за місцем проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, отримано копію дублікату картки реєстрації особи, що додається. Згідно відповіді Нікопольського РВ ГУ ДМС України у Дніпропетровській області № 982 від 05.04.2016 року на адвокатський запит від 10.03.2016 року щодо підстав реєстрації третьої особи та її доньки у спірній квартирі та надання копій відповідних реєстраційних карток та згоди власника квартири на реєстрацію цих осіб (що додається), повідомлено, що надати інформацію не представляється можливим, так як, згідно наказу № 888 від 10.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг», картотеки щодо реєстрації/зняття місця проживання осіб та реєстраційні картки передано за належністю до органів місцевого самоврядування. Також, повідомлено, що термін зберігання заяв про реєстрацію місця проживання складає 3 роки. Згідно абз.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця поживання в Україні» № 1382-ІV від 11.12.2003 року (далі - Закон України № 1382-ІV від 11.12.2003 року), в редакції, що діяла станом на 27.09.2007 року, реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно ч.2-5 ст.6 Закону № 1382-ІV від 11.12.2003 року, для реєстрації особа подає: письмову заяву; паспортний документ; квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати; два примірники талона зняття з реєстрації. Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших документів. Заява особи про реєстрацію місця проживання є єдиною підставою для реєстрації місця проживання особи. Зразки заяви та інших документів, необхідних для реєстрації місця проживання особи, затверджуються Кабінетом Міністрів України. Постановою КМУ № 985 від 28.07.2004 року «Про затвердження зразків документів, необхідних для реєстрації місця проживання в Україні» (далі Постанова КМУ № 985 від 28.07.2004 року), в редакції, що діяла на момент реєстрації ОСОБА_10 за адресою вказаної квартири, затверджено зразок заяви про реєстрацію місця проживання в Україні; зразок талона зняття з реєстрації місця проживання в Україні. До заяви про реєстрацію місця проживання в Україні (її зворотній бік) вносились відомості щодо підстави реєстрації заявника/його неповнолітньої дитини за зазначеною у такій заяві адресою, а саме: ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. Також, у цій заяві було передбачено наявність згоди власника/співвласників житла або їх уповноважених органів, наймача та членів його сім'ї на реєстрацію місця проживання заявника у разі відсутності документів, зазначених як підстава для реєстрації, що посвідчувалась підписом такої особи. Згідно ст.150 ЖК України (в редакції, що діяла станом на 27.09.2007 року), громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1, 2, 4 ст.156 ЖК України (в редакції, що діяла станом на 27.09.2007 року), члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст. 64 ЖК України (в редакції, що діяла станом на 27.09.2007 року), до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Проте, співвласниками вищезазначеної квартири, тобто, ним та його дружиною ОСОБА_7 згоди на реєстрацію ОСОБА_6 разом з донькою ОСОБА_9 не надавалось. В зв'язку з тим, що їх син ОСОБА_8 працював на території Російської Федерації, він періодично, тимчасово мешкав за адресою: АДРЕСА_1, короткочасними періодами. Крім того, станом на 27.09.2007 року, ОСОБА_8 разом із батьками як власниками квартири постійно не проживав та не вів з ними спільного господарства. Тому, на його погляд, їх сина не можна вважати членом сім'ї власників квартири, у розумінні положень ч.2 ст.64 ЖК України. Згідно договору купівлі-продажу № 4859 від 14.12.2004 року, на момент реєстрації третьої особи разом з донькою (27.09.2007 року) за адресою: АДРЕСА_1 титульним власником квартири була його дружина ОСОБА_7. Згідно з ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. На підставі викладеного, вважає, що їх син ОСОБА_8 станом на 27.09.2007 року не мав законного права вселяти до квартири та реєструвати членів своєї родини без згоди власників житла. Враховуючи зазначене, вважає, що діями відповідача щодо реєстрації місця проживання заінтересованої особи та її доньки на підставі документів, що не відповідають вимогам ч.2-5 ст.6 Закону № 1382-ІV від 11.12.2003 року, порушено його право власності на зазначене нерухоме майно. Згідно ст.14 Закону України № 1382-ІV від 11.12.2003 року, в редакції, що діяла станом на 27.09.2007 року, рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових та службових осіб з питань свободи пересування, вільного вибору місця проживання, реєстрації місця проживання чи місця перебування особи можуть бути оскаржені в установленому законом порядку. Згідно наказу МВС України № 1077 від 22.11.2012 року «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи скасовується в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства. За таких обставин звернулись до суду і просять зобов'язати відповідача скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_6, 1978 року народження, та її неповнолітньої доньки ОСОБА_9, 2000 року народження, за адресою: АДРЕСА_1, здійснену 27.09.2007 року. А також зобов'язати відповідача внести відомості про скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_6, 1978 року народження, та її неповнолітньої доньки ОСОБА_9, 2000 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 до карток реєстрації осіб, адресних карток та паспортного документа, шляхом внесення запису "скасовано" на штамп, що був внесений до цих документів з порушенням законодавства (штамп реєстрації місця проживання, або штамп реєстрації місця перебування, або штамп зняття з реєстрації місця проживання).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, посилаючись на те, що голова ОСББ повідомила його довірителя, що дружину та доньку їх сина було зареєстровано без їх, власників, згоди.

Представник відповідача Пометій М.І. позовні вимоги не визнала і суду пояснила, що позивач не звертався до них в міськраду із заявою про скасування реєстрації відповідачів по справі. Тому міська рада жодним чином не порушила права позивача. В матеріалах справи, яка розглядається немає жодного доказу того факту, що міська рада причетна до порушення прав позивача.

Представник відповідача Капуста М.П. позовні вимоги також не визнав і суду пояснив, посилаючись на письмові заперечення, що вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства з огляду на наступне. Сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб входив до складу Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, створеного відповідно до Постанови КМУ від 14.06.2002 року № 844 «Про утворення Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб», який діяв на період здійснення реєстрації місця проживання ОСОБА_6 1978 року народження, ОСОБА_9 2000 року народження, за адресою: АДРЕСА_1, здійснену 27.09.2007 року. Згідно з Положенням про Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, затвердженим вказаною постановою, Департамент був урядовим органом, що функціонував у системі МВС. Наказом МВС України № 96 від 03.02.23005 року було затверджено «Примірний регламент з оформлення документів та контролю з питань реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні». Пунктом 1 розділу 2 Регламенту було визначено: подані житлово-комунальними підприємствами органів місцевого самоврядування, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, житлово-будівельними кооперативами, об'єднаннями співвласників багатоквартирного будинку та молодіжними житловими комплексами, що самостійно здійснюють обслуговування будинків, уповноваженими особами в сільських, селищних радах, житлово-комунальними органами, які обслуговують відомчий житловий фонд, у тому числі військові містечка, інші об'єкти і території, документи реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання оформляються і повертаються не пізніше, ніж у 2-денний термін. Особи, які проживають у приватних будинках і не обслуговуються житлово-комунальними підприємствами, звертаються безпосередньо до відповідного органу реєстрації особисто з наданням оформленої належним чином будинкової книги. Пунктом 2 розділу 2 визначено, що на підставі поданих для реєстрації місця проживання документів уповноваженою особою органу реєстрації заповнюється 2 примірники талона реєстрації місця проживання та вносяться відповідні відомості із зазначенням адреси житла особи до паспортного документа шляхом проставляння штампа відповідного зразка. У разі реєстрації неповнолітніх дітей до 15 років разом з батьками (одним з батьків), відомості про їх реєстрацію вносяться до талона реєстрації одного з батьків. Тобто, документи, які були підставою для реєстрації місця проживання в житлі, що обслуговувалось комунальними підприємствами органів місцевого самоврядування, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, житлово-будівельними кооперативами, об'єднаннями співвласників багатоквартирного будинку та молодіжними житловими комплексами, що самостійно здійснюють обслуговування будинків, надавались до вказаних організацій, а не до сектору громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб. Вище вказана Постанова КМУ від 14.06.2002 року № 844 «Про утворення Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб» втратила чинність з 18 квітня 2011 року одночасно з набранням чинності Указом Президенту України від 06.04.2011 року № 405/2011 (згідно з Постановою КМУ від 28.03.2011 року № 346). Кабінетом Міністрів України на виконання Указу Президента України від 09.грудня 2010 року № 1085 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» видано Постанову від 28 березня 2011 року № 346 «Про ліквідацію урядових органів», якою було ліквідовано Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб. Указом Президента України «Питання Державної міграційної служи України» від 06.04.2011 року № 405/2011 затверджено Положення про Державну міграційну службу України. У зв'язку з ліквідацією підрозділів у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, МВС України видано наказ від 31.10.2012 року № 992 «Про організаційно-штатні зміни, пов'язані з ліквідацією підрозділів у справах громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС, УМВС України», на підставі якого ГУ МВС України в Дніпропетровській області прийнято наказ від 16.11.2012 року № 2222, відповідно до якого сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Нікопольського МВ (з обслуговування м.Нікополя та Нікопольського району) ГУ МВС України в Дніпропетровській області ліквідовано та скорочено всі посади. Враховуючи викладене, з урахуванням того, що реєстрацію ОСОБА_6, 1978 року народження, ОСОБА_9, 2000 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 було здійснено 27.09.2007 року, колишній власник житла за адресою: АДРЕСА_1 (а саме: гр.ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_9), та термін зберігання заяв на реєстрацію документів, які були підставою для реєстрації на той період часу складав 3 (три) роки, підтвердити або спростувати факт незаконної реєстрації не представляється можливим. Звертають увагу суду на те, що Законом України № 888- VIII від 10 грудня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» 04.04.2016 року, повноваження щодо реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання/перебування передано до органів місцевого самоврядування, органів реєстрації. Тому просять суд відмовити ОСОБА_5 в задоволенні адміністративного позову.

Третя особа ОСОБА_6 позовні вимоги не визнала і суду пояснила, що її чоловік - син позивача - казав їй, що на спірну квартиру заробив він. І вона з дитиною прописалась в квартиру з дозволу свекрухи. В цій квартирі вони жили втрьох: вона, чоловік та донька. Коли її чоловік помер, зять позивача її одразу ж виставив з дитиною за двері. Навіть, речі зібрати не дали.

Представник третьої особи ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала і суду пояснила, згідно наданих заперечень, що, оцінюючи в сукупності обставини, на яких ґрунтуються вимоги та докази, правові підстави, якими вони обґрунтовуються, адміністративний позов ОСОБА_5 вважають безпідставним та необґрунтованим. По перше, даний позов не підлягає задоволенню, оскільки позивач ставить питання про скасування місця проживання ОСОБА_6 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_9, 2000 року народження, тобто йдеться про позбавлення права на користування житловим приміщенням, а тому даний позов може розглядатися тільки в цивільному провадженні, так як фактично йдеться про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Треба врахувати, що місце проживання особи відрізняється від права користування тим, що у першому випадку мається на увазі фактичне місце постійного мешкання особи, в той час, коли право користування передбачає законодавчо - забезпечене та законодавчо - захищене право вільного доступу у приміщення, яке не є власністю цієї особи. Відповідно ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Згідно до п.1 ч.1 ст.3 КАС України, справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно - правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до ч.2 ст.4 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно - правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. Згідно п.1 ч.2 ст.17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій. Отже, виходячи з приписів чинного законодавства та встановлених обставин справи, спірні правовідносин з приводу про зобов'язання скасування реєстрації місця проживання та внесення відомостей про скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_6 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_9, 2000 року народження, мають ознаки цивільно - правового характеру, що свідчить про необхідність їх розгляду в порядку цивільного судочинства. Таким чином, спірні правовідносини по даній справі не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. По друге, крім того, треба врахувати, що йдеться про позбавлення права користування неповнолітньої дитини, хоча насамперед права дитини треба враховувати як пріоритетні і взагалі виселяти дітей - незаконно і аморально. Заявлене скасування реєстрації місця проживання її та її неповнолітньої дитини є грубим порушенням конституційних прав, тому що право людини на житло є однією з найважливіших соціальних цінностей, невід'ємним правом кожного громадянина. У ст.47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст.16 Конвенції про права дитини, жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Стаття 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» у розділі попередження бездомності і безпритульності встановлює захист прав та інтересів дітей при вчиненні правочинів щодо жилих приміщень, а також покладає контроль на органи опіки та піклування за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Також про це говорить і п.7 ст.177 Сімейного кодексу України: виселення дітей призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, що є незаконним. Стаття 65 Житлового кодексу України встановлює, що на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. У відповідності до ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Згідно ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. По третє, в своїй адміністративній позовній заяві позивач зазначає, що у зв'язку із тим, що син т третьої особи ОСОБА_8 працював на території Російської Федерації, він періодично тимчасово мешкав за адресою: АДРЕСА_1, короткочасними періодами. Крім, того, станом на 27.09.2007 року, ОСОБА_8 разом із батьками як власниками квартири постійно не проживав та не вів з ними спільного господарства. Тому, на її погляд ОСОБА_8 не можна вважати членом сім'ї власників квартири у розумінні положень ч.2 ст.64 ЖК України. З такими висновками погодитися не можна, бо вони є абсурдними, так як, відповідно до п.4 ст.3 Сімейного кодексу України, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Також, згідно до статті 71 ЖК України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Крім того відповідно до ст.258 Сімейного кодексу України, баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Тому не зрозумілим є звернення з адміністративним позовом діда ОСОБА_5, 1937 року народження, про скасування реєстрації місця проживання його онучки, неповнолітньої доньки третьої особи ОСОБА_9, 2000 року народження. За таких обставин просять суду в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 відмовити повністю.

Представник третьої особи ОСОБА_3 позов також не визнала і суду пояснила, що порушено інтереси дитини, на захисті якої завжди стоїть орган опіки та піклування. На сьогоднішній день дитин6а третьої особи фактично опинилась в таких умовах, що їй ніде проживати. Дівчинка - кровний родич позивача. І позивач не мав права виселяти дитину в нікуди.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру.

Згідно із ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно - правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб»єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до адміністративному суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб»єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно із ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.76 КАС України, достатніми є докази, як у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність абог відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 3 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Докази суду надають учасники справи.

Як встановлено в судовому засіданні, квартира АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу № 4859 від 14.12.2004 року та свідоцтва про право власності на спадщину за законом, належить позивачу по справі ОСОБА_5 (а.с.8-11). В зазначеній квартирі, згідно картки реєстрації особи, 27.09.2007 року зареєстрована ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7, як невістка позивача та дружина сина позивача ОСОБА_8 (а.с.13, 15, 17). Разом з нею за даною адресою зареєстрована донька третьої особи ОСОБА_6 та сина позивача ОСОБА_8 - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.12, 18). Після смерті дружини ОСОБА_7, у листопаді 2014 року позивач переїхав на постійне місце проживання до квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зареєструвався за вказаною адресою. Під час реєстрації в квартирі позивачу стало відомо, що з 27.09.2007 року там зареєстровані дружина його сина - ОСОБА_6, 1978 року народження, з якою син позивача перебував в шлюбі з 2007 року, та донька сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_8.

Однак, в судовому засіданні не було беззаперечно доведено той факт, що третя особа ОСОБА_5 разом з донькою ОСОБА_12 були зареєстровані в квартирі позивача без законних підстав та всупереч чинному законодавству, оскільки термін зберігання заяв на реєстрацію документів, які були підставою для реєстрації на той період часу, складав 3 (три) роки і документи, які були підставою для реєстрації в квартирі позивача третьої особи з донькою, були знищені. Перевірити той факт, чи надавала дозвіл на реєстрацію в спірній квартирі своїй невістці та онучці ОСОБА_7, не представляється можливим ще й через смерть останньої (а.с.8). Копія відповіді Голови ОСББ «Веста» на адвокатський запит, де Голова ОСББ нібито підтверджує факт незаконної реєстрації третьої особи з донькою в квартирі позивача, судом не може бути визнана належним і допустимим доказом, оскільки не є таким доказом в розумінні ст.72-76 КАС України. Факт розлучення сина позивача з третьою особою та виїзду ОСОБА_6 разом з донькою ОСОБА_9 з вказаної вище квартири, на яке посилається позивач в своїй позовній заяві, також не є підставою вважати, що їх реєстрація в зазначеній квартирі здійснена з порушенням чинного законодавства.

Інших позовних вимог, крім зобов»язання відповідача скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_6 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_9 в спірній квартирі та зобов»язання відповідача внести відомості про скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_6 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_9 в квартирі АДРЕСА_1, позивач не висуває.

Тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 суд вважає за необхідне відмовити з підстав необгрунтованості та недоведеності.

Керуючись ст.6, 8, 9, 12, 13, 72-79, 132, 139, 143, 241-246, 257, 263, 295, п.10,15.5 Перехідних положень КАСУ, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Нікопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області та Органу реєстрації та обліку громадян Нікопольської міської ради, треті особи - орган опіки та піклування Нікопольської міської ради, ОСОБА_6, про зобов»язання вчинити певні дії - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал