Справа № 826/15339/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2018 року № 826/15339/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомДочірнього підприємства «Поліграфічний комбінат «Зоря»
доГоловного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Дочірнє підприємство «Поліграфічний комбінат «Зоря» (далі - позивач, ДП «Поліграфічний комбінат «Зоря») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - відповідач, Головне управління ДФС у м. Києві), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 13 листопада 2017 року №.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновок акту перевірки щодо завищення підприємством від'ємного значення об'єкту оподаткування податком на прибуток у загальному розмірі 4 695 000,00 грн є помилковим, оскільки відображення у бухгалтерському та податковому обліках позивача відповідної господарської операції здійснено на підставі первинних документів, складених належним чином. Безпосередньо в акті перевірки не встановлено відсутність у позивача чи його контрагента документів, що необхідні для відображення операції в обліку та/або порушення правил складання таких документів. Суть порушення зводиться лише до відображення в обліку витрат за операцією, яка, на думку відповідача, має ознаки нереальності.

До висновку про те, що у контрагента позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Верум Плюс» (далі - ТОВ «Верум Плюс») відсутня можливість здійснення господарської операції контролюючий орган прийшов на підставі не встановлення переліку осіб, які здійснювали передачу інформації; відсутності документа, який би свідчив про перебування співробітників контрагента на території підприємства; відсутності реквізитів ТОВ «Верум Плюс» на підготовлених документах; відсутності кваліфікованих трудових ресурсів. В акті перевірки також зазначено про не підтвердження факту авторства проектів документів.

Дані висновки контролюючого органу, як зазначено у позові, жодним чином не свідчать про нереальність господарської операції. До того ж, у позивача наявні та надані до перевірки документи, які підтверджують факт надання та отримання останнім послуг, також документально підтверджується оплата наданих послуг.

Крім того, позивач не погоджується й з тим, що висновок про порушення підприємством норм податкового законодавства ґрунтується на інформації щодо взаємовідносин контрагента позивача - ТОВ «Верум Плюс» з його контрагентом - Товариством з обмеженою відповідальністю «Вартес» (далі - ТОВ «Вартес»). Сам позивач будь-яких взаємовідносин з ТОВ «Вартес» не мав, а тому, на його думку, відносини вказаного товариства з ТОВ «Верум Плюс» не можуть мати безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, яка мала місце між позивачем та ТОВ «Верум Плюс». Позивач не повинен нести відповідальність за можливу протиправну діяльність іншого платника податку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 15 січня 2018 року.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача, у свою чергу, заперечувала проти заявлених позивачем вимог та просила у їх задоволенні відмовити. В обґрунтування позиції відповідача у відзиві на позов представник останнього зазначила, що господарська операція позивача з ТОВ «Верум Плюс» не мала реального характеру, а документи, складені вказаними юридичними особами, є такими, що складені із порушенням вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV (далі - Закон України від 16 липня 1999 року №996-XIV), пунктів 2.1, 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704 (далі - Положення №88). Зокрема, представник відповідача вказує на те, що перевіркою встановлено віднесення позивачем у 2016 році до складу адміністративних витрат юридичних послуг, отриманих від ТОВ «Верум Плюс» у розмірі 4 695 000,00 грн. Відповідно до акту приймання-передачі наданих юридичних послуг від 23 грудня 2016 року №1, ТОВ «Верум Плюс» протягом липня 2015 року - грудня 2016 року позивачу надано наступні послуги: підготовка проектів необхідних процесуальних документів, скарг, заяв, інших документів, у тому числі листів, звернень та заяв до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, позовної заяви до Господарського суду міста Києва про стягнення на користь ДП «Поліграфічний комбінат «Зоря» дебіторської заборгованості, інших процесуальних документів, супроводження справи у судах, супроводження виконавчого провадження, підготовка проектів звернень в органи державної виконавчої служби; представництво у переговорах.

Водночас, відповідачем з'ясовано, що інтереси ДП «Поліграфічний комбінат «Зоря» у Господарському суді міста Києва (справа №910/19555/15) представляли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_1 є співробітником ДП «Поліграфічний комбінат «Зоря». ОСОБА_2 є співробітником Адвокатського об'єднання «Бонюк і Партнери».

Документи, які могли бути підготовлені для позивача ТОВ «Верум Плюс», до перевірки не надано, їх перелік наведено у звіті та акті приймання-передачі послуг.

У ході перевірки не надано інформації про те, яким чином ОСОБА_1, як координатором робіт, або іншими працівниками позивача здійснювалася передача документів позивача до ТОВ «Верум Плюс» для опрацювання та підготовки матеріалів до суду. До перевірки не надано доказів, що працівників ТОВ «Верум Плюс» залучено до розгляду господарської справи.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні, на підставі частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

В період з 31 серпня 2017 року по 11 жовтня 2017 року на підставі направлень від 31 серпня 2017 року №955/26-15-14-01-02, №2986/26-15-14-03-05, №2987/26-15-14-03-03, №1974/26-15-14-06-03, №5421/26-15-14-09 та від 04 вересня 2017 року №969/26-15-14-01-02, виданих Головним управлінням ДФС у м. Києві, згідно з підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, статтею 77, пунктом 82.1 статті 82 Податкового кодексу України (далі - ПК України), плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків за ІІІ квартал 2017 року, наказів Головного управління ДФС у м. Києві від 03 серпня 2017 року №7348 та від 20 вересня 2017 року №9460, посадовими особами відповідача проведена документальна планова виїзна перевірка ДП «Поліграфічний комбінат «Зоря» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 липня 2014 року по 30 червня 2017 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2014 року по 30 червня 2017 року, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01 липня 2014 року по 30 червня 2017 року, за результатами якої 19 жовтня 2017 року складено акт перевірки №450/26-15-14-01-02/32068913 (далі - акт перевірки).

Перевіркою встановлено порушення ДП «Поліграфічний комбінат «Зоря», зокрема, пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України, статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року №996-XIV, у результаті чого завищено від'ємне значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за півріччя 2017 року на загальну суму 4 695 000,00 грн.

Підставою для такого висновку слугували обставини щодо господарських взаємовідносин позивача із контрагентом-постачальником послуг - ТОВ «Верум Плюс». На думку контролюючого органу такі операції є нереальними, оскільки не підтверджуються документально.

Не погоджуючись з висновками, викладеними в акті перевірки, позивачем до контролюючого органу подано заперечення, за результатами розгляду яких листом від 08 листопада 2017 року №35775/10/26-15-14-01-02 висновки акта перевірки залишені без змін.

На підставі акту перевірки, 13 листопада 2017 року контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 4 695 000,00 грн.

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Відповідно до норм підпунктів 14.1.27 та 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України «витрати» - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником), а «господарська діяльність» - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об'єкт оподаткування податком на прибуток визначений у статті 134 ПК України як прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

В силу приписів абзацу 1 пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Тобто, наведені правові норми ПК України дозволяють платнику податку формувати витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, витрати. При цьому, неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

У своєму листі від 02 червня 2011 року №742/11/13-11 Вищий адміністративний суд України зазначає, що за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції. Разом з тим, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце (про що було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2011 року №1936/11/13-11).

За приписами норм пунктів 44.1 та 44.3 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац 2 пункту 44.1 статті 44 ПК України).

Визначення первинного документу та загальні вимоги до оформлення первинних документів містяться в Законі України від 16 липня 1999 року №996-XIV та в Положенні №88.

Так, згідно частиною 1 статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року №996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року №996-XIV).

В свою чергу, інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку (частина 3 статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року №996-XIV).

При цьому, як зазначив Вищий адміністративний суд України в своїх ухвалах від 14 січня 2015 року К/9991/72258/12, від 21 жовтня 2014 року №К/800/6170/14 та від 26 серпня 2014 року №К/800/6501/14, податкове законодавство не встановлює перелік первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим, відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, визначені частинами 1 та 2 статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року №996-XIV, повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.

Як вбачається з акту перевірки, контролюючим органом зроблено висновок, що позивачем до перевірки не надано документів, підтверджуючих реальність надання, отримання та подальше використання в господарській діяльності наданих ТОВ «Верум Плюс» юридичних послуг.

Зважаючи на викладене суд зазначає наступне.

З наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що 21 липня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Юридична компанія «Решетун та партнери» (далі - ТОВ Юридична компанія «Решетун та партнери»), як виконавцем, та ДП «Поліграфічний комбінат «Зоря», як замовником, укладено договір про надання юридичних послуг №21-07/2015 (далі - Договір), за умовами якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання надавати юридичні послуги з представництва інтересів замовника щодо стягнення заборгованості з ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за заявками від 11 лютого 2014 року №01-08/553 та №01-08/554 в обсязі та на умовах, передбачених договорами від 26 грудня 2011 року №092/11, від 11 вересня 2012 року №127/12 та №128/2, в тому числі, але не обмежуючись наданням послуг щодо представництва інтересів замовника в судах України, зокрема у всіх судах загальної юрисдикції всіх інстанцій, в господарських, цивільних та адміністративних процесах, представництва інтересів замовника в органах Міністерства юстиції України (зокрема органах та підрозділах Державної виконавчої служби), інших органах державної влади та/або місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 7.1 Договору, він набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами свої зобов'язань.

05 грудня 2016 року між сторонами договору укладено додаткову угоду №3 до договору про надання юридичних послуг від 21 липня 2015 року №21-07/2015, згідно з якою, у зв'язку із змінами назви, директора та інших реквізитів виконавця сторони домовилися внести зміни до розділу 9 договору щодо реквізитів виконавця.

Судом з'ясовано, що назву виконавця змінено з ТОВ Юридична компанія «Решетун та партнери» на ТОВ «Верум Плюс».

23 грудня 2016 року сторонами Договору складено акт приймання-передачі наданих юридичних послуг №1 до договору про надання юридичних послуг від 21 липня 2015 року №21-07/2015, зі змісту якого вбачається наступне: «на підставі договору про надання юридичних послуг від 21 липня 2015 року №21-07/2015 виконавець надав юридичні послуги, а замовник отримав і прийняв надані послуги, а саме: підготовка проектів необхідних процесуальних документів, скарг, заяв, інших документів, у тому числі листів, звернень та заяв до ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, позовної заяви до Господарського суду міста Києва про стягнення на користь замовника дебіторської заборгованості, інших процесуальних документів, супроводження справи у судах, супроводження виконавчого провадження, підготовка проектів звернень в органи державної виконавчої служби; представництво в переговорах.

За результатами наданих послуг: рішенням Господарського суду міста Києва від 21 жовтня 2015 року у справі №910/19555/15 позовні вимоги ДП «Поліграфічний комбінат «Зоря» задоволені частково, стягнуто з ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на користь ДП «Поліграфічний комбінат «Зоря» основний борг у сумі 20 640 000,00 грн, 49 811 490,00 грн плати за зберігання позивачем готової продукції, пеню у розмірі 1 916 839,73 грн, 3% річних у сумі 732 359,83 грн, інфляційні витрати у розмірі 14 168 102,87 грн та судовий збір у сумі 43 175,44 грн. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Державною казначейською службою України прийнято до виконання наказ Господарського суду міста Києва від 18 січня 2016 року №910/19555/15.

Обсяг послуг у період з 21 липня 2015 року по 23 грудня 2016 року відповідав потребам замовника.

Вартість наданих послуг, згідно пунктом 4.3.1 Договору, склала 5 634 000,00 грн та підлягає сплаті за цим актом.

Замовник не має жодних претензій до якості та обсягу наданих виконавцем послуг. Після завершення розрахунків в повному обсязі виконавець не матиме жодних претензій до замовника».

23 грудня 2016 року ТОВ «Верум Плюс» складено звіт за договором про надання юридичних послуг від 21 липня 2015 року №21-07/2015, зі змісту якого вбачається вид та обсяг наданих юридичних послуг.

Наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення від 23 грудня 2016 року №5647 підтверджується факт оплати позивачем наданих ТОВ «Верум Плюс» юридичних послуг у повному обсязі.

На підтвердження реальності господарської операції за договором про надання юридичних послуг від 21 липня 2015 року №21-07/2015 позивачем у ході судового розгляду справи надано суду копії наступних документів: листа ДП «Поліграфічний комбінат «Зоря» від 12 грудня 2017 року №1398-06/17, листа ТОВ «Верум Плюс» від 27 грудня 2017 року №27/12-02, листа ДП «Поліграфічний комбінат «Зоря» від 03 травня 2017 року № 440-06/17, роздруківок відомостей з Єдиного реєстру адвокатів України, проектів процесуальних документів, судових рішень у господарській справі №910/19555/15, листів та постанов відділу примусового виконання рішень, листа Державної казначейської служби України від 19 грудня 2016 року №5-08/2118-20834.

Зі змісту листа ТОВ «Верум Плюс» від 27 грудня 2017 року №27/12-02 вбачається, що надання юридичних послуг позивачу здійснювалося за рахунок як власних (на час надання послуг у виконавця, окрім директора, працювало два юристи), так і залучених ресурсів. Для представництва інтересів замовника безпосередньо у суді та державних органах виконавцем залучено на договірних засадах адвоката ОСОБА_3 (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 31 серпня 2010 року №4104).

До вказаного листа було додано копії довіреностей, виданих ТОВ «Верум Плюс» на ім'я ОСОБА_3, відповідно до яких, вказаний адвокат уповноважений представляти інтереси довірителя у судах, органах державної виконавчої служби, податкових органах, а також в усіх державних органах, підприємствах, установах та організаціях України.

З наданої позивачем копії листа від 03 травня 2017 року № 440-06/17 вбачається, що позивач на запит відповідача «про надання інформації (пояснень та документальних підтверджень)» надав пояснення та їх документальне підтвердження (копії договору, акту приймання-передачі, платіжного доручення, оборотно-сальдової відомості, звіту за договором, судових рішень, постанов та листів органу державної виконавчої служби, листа Державної казначейської служби України) по суті взаємовідносин останнього з ТОВ «Верум Плюс».

Викладене, у свою чергу, спростовує твердження контролюючого органу про те, що на його письмовий запит позивачем не було надано первинних документів.

З наданих у ході судового розгляду справи представником позивача матеріалів також вбачається, що виконавцем послуг були підготовлені та подані до господарського суду певні документи, зокрема: позовна заява, пояснення, апеляційна скарга, відзив на апеляційну скаргу ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. Також виконавцем послуг вчинялися дії щодо виконання рішення суду, що полягало у зверненні до органу державної виконавчої служби та органу казначейства (викладене підтверджується матеріалами справи).

Зважаючи на все вищевикладене суд приходить до висновку, що доводи представника відповідача є непідтвердженими та такими, що спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Суд зауважує, що судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, які містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірними.

Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з ціллю отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо контролюючий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, які містяться у таких документах.

Доводи контролюючого органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування витрат.

Відсутність у розпорядженні контролюючого органу документів суб'єкта господарювання або необізнаність контролюючого органу про його діяльність не є безумовною підставою для висновку про нікчемність всіх угод, укладених таким суб'єктом господарювання, а тим більше для висновку про настання у зв'язку з цим несприятливих наслідків для його контрагентів. Норми чинного законодавства не містять положень про те, що незнаходження суб'єкта господарювання за місцезнаходженням на момент проведення перевірки контролюючим органом, а також факт ненадання таким суб'єктом документів для перевірки є прямим та достатнім свідченням про відсутність фактичного здійснення господарських операцій.

Сам по собі факт допущення, за переконанням контролюючого органу, суб'єктом господарювання порушень певних встановлених законом правил господарської діяльності, здійснюваної на підставі певного договору, не є безумовною підставою для висновку про укладення такого договору з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства. Юридична відповідальність має здійснюватися на принципі законності, який полягає у тому, що така відповідальність настає за діяння, передбачені законом, та застосовується у спосіб, визначений законом.

У листі Вищого адміністративного суду України від 02 червня 2011 року (06 травня 2011 року) №742/11/13-11 зазначено, що при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні оцінюватися відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. При цьому, відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Відповідно до приписів статті 6 Кодексу адміністративного удочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, в контексті спірних правовідносин належить відмітити рішення Європейського суду з прав людини у справах «Інтерсплав проти України» (2007 рік, заява №803/02), «Булвес АД проти Болгарії» (2009 рік, заява №3991/03) і «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» (2010 рік, заява №6689/03), у яких, перевіряючи відповідність позбавлення права на податковий кредит/бюджетне відшкодування вимогам статті 1 Протоколу №1, Європейський суд з прав людини застосовував принцип пропорційності. Цей принцип є складовою частиною принципу верховенства права і вимагає додержання «справедливого балансу» між вимогами публічного інтересу та захистом прав приватних осіб, у реалізацію яких здійснюється втручання держави.

Провівши відповідну оцінку, Європейський суд з прав людини визнав, що «справедливий баланс» не додержується, коли платника податку на додану вартість позбавляють права на податковий кредит/бюджетне відшкодування за відсутності доказів його залучення до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, чи доказів того, що йому було відомо/повинно було бути відомо про таку діяльність його постачальників.

Практикою Європейського суду з прав людини підтверджується неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії за неправомірні дії іншої компанії. Так, у пункті 71 рішення у справі «Булвес АД проти Болгарії» (2009 рік, заява №3991/03) суд дійшов висновку «що компанія заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом з пенею. Такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

Викладений висновок підтверджено у рішенні в справі «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» (2010 рік, заява №6689/03), у пункті 23 якого зазначено, що «у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим, щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, прямого впливу на оподаткування організації-заявника це не мало б».

З аналізу викладеного вбачається, що Європейський суд з прав людини чітко визначив правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом. Вказаний підхід до визначення недопустимості порушення майнових прав особи знайшов своє продовження у праві Європейського Союзу, зокрема у Шостій Директиві від 17 травня 1977 року №77/388/ЄЕС щодо гармонізації законодавства держав-членів стосовно податків з обороту.

Враховуючи встановлені у справі обставини та наявні у ній матеріали, суд приходить до висновку про доведення позивачем дотримання ним законодавчих вимог щодо документального підтвердження сум витрат, які були віднесені до складу витрат за перевіряємий період, та, як наслідок, про відсутність у відповідача правових підстав для прийняття оскаржуваного повідомлення-рішення.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Дочірнього підприємства «Поліграфічний комбінат «Зоря» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 13 листопада 2017 року №.

3. Стягнути на користь Дочірнього підприємства «Поліграфічний комбінат «Зоря» (04074, м. Київ, вул. Лугова, 1-А, ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 70 425 (сімдесят тисяч чотириста двадцять п'ять) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко