Справа № 806/548/18
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2018-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року м.Житомир справа № 806/548/18

категорія 10.2.4

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Капинос О.В.,

секретар судового засідання Мельниченко В.Л. ,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Рудківської Т.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Коростишівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним рішення, зобов'язання здійснити призначення пенсії за вислугу років,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- Визнати протиправним та скасувати рішення Коростишівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 26.01.2018 № 3 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру".

-Зобов"язати Коростишівське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити йому пенсію за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" №с1789-ХІІ з 18.01.2018 із розрахунку 90% від суми місячного заробітку, обчисленого за останні 24 місяці роботи підряд на прокурорсько-слідчих посадах без обмеження максимальним розміром.

В обгрунтування позову зазначив, що за наслідками розгляду його заяви про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру", Коростишівським об"єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії у зв'язку тим, що вислуга років становить 20 років 11 місяців 28 днів, що є недостатньою і не дає права на призначення пенсії за вислугу років. Вказав, що на день звернення до Коростишівського об"єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області його стаж роботи становив 20 років 11 місяців 28 днів, у тому числі на прокурорських посадах - 18 років 9 місяць 13 днів. Таким чином, він правомірно звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугою років на підставі cт.50-1 Закону України "Про прокуратуру" в редакції від 15.01.2011р. та, керуючись вимогами ст.22 Конституції України, в розмірі 90% суми місячного (чинного) заробітку, як прокурору. Крім того, зазначив, що скільки він постійно сплачував та на даний час продовжує сплачувати передбачені чинним законодавством страхові внески до пенсійного фонду, тому дії відповідача щодо відмови у призначенні йому пенсії є втручанням у право позивача на мирне володіння майном - пенсією. Таким, вважає, що прийняте рішення є незаконним і таким, що порушує його право на пенсійне забезпечення.

Ухвалою суду від 06.02.2018 відкрито спрощене провадження у справі з викликом сторін та призначено судове засідання у справі на 22.02.2018.

Позивач в судове засідання з"явився, позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з мотивів , викладених у письмових запереченнях. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що позивач просить призначити йому пенсію за вислугою років відповідно до ч.1 ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ, однак з 15.07.2015 зазначені приписи ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратили чинність, у зв"язку з набранням чинності нового Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII. На час звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії, а саме 18.01.2018, питання пенсійного забезпечення працівників органів прокуратури визначались вже згідно положено нового закону, тому наявність у позивача права на таке пенсійне забезпечення має вирішуватись у відповідності до приписів чинної на той час ст.86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014. Отже, зазначив, що згідно Закону №1697 стаж роботи позивача в органах прокуратури на час звернення до відповідача є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років. З огляду на зазначене, просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріли справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити, з огляду на наступне.

Встановлено, що з 01.09.1994 по 30.06.1999 позивач навчався у Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого. та з 29.03.1999 працює в органах прокуратури.

18 січня 2018 позивач звернувся до Коростишівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

На день звернення до Коростишівського об"єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області стаж роботи позивача становив 20 років 11 місяців 28 днів, у тому числі на прокурорських посадах - 18 років 9 місяць 13 днів.

За наслідками розгляду заяви про призначення пенсії за вислугу років Коростишівським об"єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу у зв'язку тим, що його вислуга років становить 20 років 11 місяців 28 днів, що не дає права на призначення пенсії за вислугу років.

Вважаючи протиправною таку відмову, позивач звернувся до суду для захисту порушеного права.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пенсійне забезпечення прокурорів і слідчих прокуратури, встановлено приписами ст. 50-1 Закону № 1789-12 та приписами ст. 86 Закону України №1697-VII.

У ч.1,2,5 ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80% від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2%, але не більше 90% від суми місячного (чинного) заробітку.

Розмір виплат, що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

До 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Таким чином, до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії, позивачу зараховується як час роботи на прокурорських посадах так і половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

Отже, до стажу за вислугу років підлягає зарахуванню половина строку навчання в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого (згідно додатку до диплому про вищу освіту НОМЕР_2).

З представленої позивачем копії трудової книжки вбачається, що стаж роботи позивача на посадах прокурора і слідчого в органах прокуратури складає 18 років 9 місяців 13 днів.

Суд зазначає, що вказаний стаж роботи на прокурорсько-слідчих посадах підтверджується записами в трудовій книжці. Також, вищевказаний стаж роботи підтверджується копіями диплома спеціаліста, трудової книжки та довідкою установи.

За таких обставин, у позивача наявний спеціальний стаж який відповідно до ст. 50- Закону України "Про прокуратуру" №1789 дає право на призначення пенсії за вислугу років більше 20 років, що на день звернення до Коростишівського об"єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області становив 20 років 11 місяців 28 днів, у тому числі на прокурорських посадах - 18 років 9 місяць 13 днів. Вказаний факт відповідачем не заперечується.

Таким чином, суд вважає, у відповідача не було правових підстав відмовляти позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

При цьому, посилання відповідача на Закону України "Про прокуратуру" №1697 та на те, що 1 червня 2015 року не здійснюється ні призначення, а ні перерахунки пенсій відповідно до спеціального законодавства, зокрема, відповідно до Закону України "Про прокуратуру" у зв"язку з набранням чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-УІІІ від 02.03.2015 року суд вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 86 Закону №1697-VII пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

До вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Таким чином, на зміну вимог статті 50-1 Закону "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ набули чинності положення статті 86 Закону №1697-VII "Про прокуратуру", відповідно до яких в повній мірі збережено право працівників прокуратури на пенсійне забезпечення за вислугою років. При цьому, положення статті 86 Закону "Про прокуратуру" №1697-VII аналогічні приписам статті 50-1 Закону "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ щодо періоду роботи який зараховується до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугою років та розміру пенсійного забезпечення.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-УІІІ від 02.03.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до статті 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Із загального змісту статті 22 Конституції України можна зробити висновок, що права і свободи людини і громадянина в нашій державі можуть тільки розширюватись, удосконалюватись, але ніяким чином не звужуватись.

В свою чергу, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Крім того, у рішенні від 20.03.2002 у абз. 4 п. 6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення від 06.07.1999 № 8-рп/99, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004).

Зупинення його дії можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Зазначені висновки також узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах від 10 грудня 2013 року (справа №21-348а1) та від 17 грудня 2013 року (справа №21-445а13).

Крім того, вирішуючи питання про застосування наведеного Закону в часі, суд виходить з того, що згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй про що також зазначено у п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007.

Пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Основного Закону в Україні визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Із цього приводу Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними. Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22.09.2005 № 5- рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010. від 22.12.2010 № 23-рн/2010,від 11.10.2011 № 10-рп/2011).

Стабільність правового регулювання проявляється, зокрема, у неприпустимості внесення довільних змін до наявної системи норм та є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов'язок законодавця враховувати при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ законні очікування, пов'язані з виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права.

Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Більш того, в п. 4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Також Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 зазначив, що "невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави". Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є "складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права".

Конституційний суд України у рішенні від 11.10.05 № 8-рп/2005 чітко визначив що при прийнятті законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав.

Крім того, практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28.11.1999 у справі "Брумареску проти Румунії" зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у Рішенні від 13.12.2001 в справі "Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови" ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109). Зазначеним обґрунтовується невідповідність змін, унесених Законом №911- VIII, конституційним принципам, закріпленим у статті 8 Конституції України. У Рішенні від 26.06.2014 в справі "Суханов та Ільченко проти України" ЄСПЛ наголосив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином установленої соціальної допомоги може становити втручання в право власності" (п. 52).

Отже, з урахуванням пункту 5 Закону України № 213-УІІІ від 02.03.2015, змін до Закону України "Про прокуратуру", звужено соціальні гарантії позивача, тобто, гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності стажу роботи понад 20 років, у тому числі на посадах прокурорів - понад 10 років, зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати та порядку її розрахунку, що, враховуючи принцип верховенства права та практику Європейського суду з прав людини є недопустим.

Більш того, Європейський суд з прав людини ще у 1974 році у справі "Мюллер проти Австрії" (ухвала щодо прийняття заяви №6849/72 від 16.12.1974) зазначив, що у зв'язку зі сплатою обов'язкових внесків до пенсійного фонду у застрахованої особи виникає право власності на пенсію. Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, оскільки упродовж тривалого періоду позивачем сплачувався єдиний внесок на загальнообов'язкове державне страхування, тому скасування законодавчих гарантій пенсійного забезпечення прокурорів за спеціальним законом (ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру") є обмеженням соціальних прав.

Таким чином, суд не бере до уваги посилання відповідача на Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-УІІІ від 02.03.2015 року, яким скасовуються норми Закону України "Про прокуратуру" щодо пенсійного забезпечення осіб, оскільки це суперечить вимогам ч. 1 ст. 58 Конституції України, якою передбачено, що закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, відповідачем порушено існуюче право позивача на пенсію за вислугу років, а відтак, таке рішення є протиправним.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Як зазначено в пункті 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України від 01.11.1996 № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно - правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Застосовуючи механізм захисту права, порушеного суб'єктом владних повноважень, оскільки відповідачем не доведено належними засобами доказування правомірності свого рішення щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугою років суд дійшов висновку, для повного, належного та ефективного захисту порушеного права позивача, необхідно зобов"язати Коростишівське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ з 18.01.2018 із розрахунку 90% від суми місячного заробітку, обчисленого за останні 24 місяці роботи підряд на прокурорсько-слідчих посадах без обмеження максимальним розміром, з огляду на що, позовні вимоги задовольняє у повному обсязі.

Керуючись статтями 9,77,90,242-246,371 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Коростишівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 26.01.2018 № 3 про відмову в призначенні пенсії.

Зобов"язати Коростишівське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (12504, Житомирська обл., м.Коростишів, вул.Гагаріна,2, ) призначити ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, інд.код НОМЕР_1) пенсію за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ з 18.01.2018 із розрахунку 90% від суми місячного заробітку, обчисленого за останні 24 місяці роботи підряд на прокурорсько-слідчих посадах без обмеження максимальним розміром.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Капинос

Повне судове рішення складене 27 лютого 2018 року