Справа № 461/10997/14-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

28 лютого 2018 року

Київ

справа №461/10997/14-а

адміністративне провадження №К/9901/10153/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Берназюка Я.О.,

суддів: Гриціва М.І., Коваленко Н.В.,

під час розгляду заяви Львівської обласної організації Національної спілки художників України від 13 листопада 2017 року про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 17 жовтня 2017 року у справі № 461/10997/14-а за позовом Львівської обласної організації Національної спілки художників України до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку нерухомості» про визнання неправомірними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 17 жовтня 2017 року постанову Галицького районного суду м. Львова від 02 червня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року скасував, а провадження в адміністративній справі - закрив.

Львівська обласна організація Національної спілки художників України не погодилася з ухвалою Вищого адміністративного суду України і подала заяву про її перегляд Верховним Судом України з передбаченої пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд; далі - КАС України) підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції положень статей 2, 3, 17, 157, 228 КАС України, що, на думку заявника, підтверджується ухвалами Вищого адміністративного суду України від 12 квітня 2016 року, 17 березня 2016 року, 15 квітня 2015 року, 11 червня 2015 року (справи № № К/800/36885/14, К/800/58538/13, К/800/34352/13, К/9991/581/12) та постановами Верховного Суду України від 13 липня 2016 року, 07 червня 2016 року, 11 жовтня 2016 року, 19 січня 2016 року, 13 грудня 2016 року.

У заяві зазначається порушення судами касаційної інстанції встановленої законом юрисдикції щодо розгляду справ у спорах цієї категорії.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень КАС України (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів"; далі - КАС України в редакції Закону № 2147-VIII) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 Перехідних положень КАС України в редакції Закону № 2147-VIII заяви і скарги, зазначені в підпунктах 1, 3 - 6 цього пункту, передаються відповідно до Касаційного адміністративного суду, Великої Палати Верховного Суду за розпорядженням керівника апарату суду, до якого подані такі заяви і скарги, протягом тридцяти днів з дня набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених вище вимог підпунктів 1, 7 пункту 1 Перехідних положень КАС України в редакції Закону № 2147-VIII керівник апарату Верховного Суду України розпорядженням від 12 січня 2018 року № 20/0/19-18 передав, з-поміж інших, заяву Львівської обласної організації Національної спілки художників України до Касаційного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 січня 2018 року для розгляду заяви Львівської обласної організації Національної спілки художників України визначено колегію суддів у складі: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Гриціва М.І., Коваленко Н.В.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 237 КАС України однією з підстав перегляду рішення суду касаційної інстанції Верховним Судом України було неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів.

За частинами другою, третьою статті 241 КАС України у Верховному Суді України справа про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, розглядалася Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України. У разі якщо під час розгляду справи Верховний Суд України встановить, що існує необхідність відійти від висновку про застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду України, яка була прийнята іншим складом суду (іншою палатою чи палатами, які брали участь у спільному засіданні), справа передається на розгляд спільного засідання судових палат Верховного Суду України, яке проводиться за участю палати (палат), яка розглядала справу до моменту її передання, та палати (палат), яка приймала відповідну постанову Верховного Суду України.

Ухвалюючи рішення про закриття провадження у справі, суд касаційної інстанції виходив з фактичних обстави та нормативного регулювання спірних відносин.

У цій справі було встановлено, що рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 від 06 квітня 2001 року було прийнято на виконання ухвали Львівської міської ради від 23 листопада 2000 року № 831 «Про надання дозволу ВАТ «Львівнафтопродукт» на складання проекту відведення земельної ділянки та надання в тимчасове користування на умовах оренди земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові». При цьому, рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03 серпня 2001 року №386 було прийнято на основі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 від 06 квітня 2001 року «Про затвердження проекту відведення та надання у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ВАТ «Львівнафтопродукт» для будівництва адміністративно-торгового центру на пл. Міцкевича, 9».

Відповідно до постанови Галицького районного суду м. Львова від 09 вересня 2011 року у справі № 2а-267/2011 визнано недійсною та скасовано ухвалу Львівської міської ради 11-ї сесії 3-го скликання від 23 листопада 2000 року № 831 «Про надання дозволу ВАТ «Львівнафтопродукт» на складання проекту відведення земельної ділянки та надання в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові».

Враховуючи зазначене, суди дійшли висновку, що оскільки судом визнано недійсною ухвалу Львівської міської ради 11-ї сесії 3-го скликання від 23 листопада 2000 року №831, правова підстава для прийняття рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 від 06 квітня 2001 року, як і рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03 серпня 2001 року №386., відпала.

Суди першої та апеляційної інстанції справу розглядали за правилами адміністративної юрисдикції.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що заявлений спір належить розглядати за правилами цивільного судочинства з наступних мотивів.

Рішення мотивував тим, що відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України). Тобто, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

З описаних вище обставин вбачається, що рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені щодо прийнятих суб'єктом владних повноважень рішень про передачу у постійне користування та надання у власність земельної ділянки (тобто актів, які вичерпують свою дію після їх реалізації), відносно яких існує спір про право цивільне, в межах якого (за наявності для цього підстав) можуть бути розв'язані й питання, пов'язані з реєстрацією права власності на спірну земельну ділянку.

Отже, рішення судів попередніх інстанцій помилково були прийняті в порядку адміністративного судочинства, а тому, відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини другої статті 243 КАС України, вони підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 13 вересня 2017 року справа № 21-3557а16, від 25 травня 2016 року справа № 21-1204а16 та від 17 лютого 2015 року справа № 21-551а14.

Заявник переконаний, що його спір має розглядатися судами адміністративної юрисдикції, бо стосується управлінських функції органу місцевого самоврядування, який згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України встановив, що положення названих пунктів статті 12 Земельного кодексу України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб'єкти владних повноважень.

Крім того, заявник вважає, що прикладом правильного віднесення спірних правовідносин до тих, на які поширюється адміністративна юрисдикція, є рішення суду касаційної інстанції, наданих для порівняння, в яких цей суд спір за подібних правовідносин розглядав за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, суд виходить з того, що заявлений предмет перегляду, попри формальну підставу для розгляду справи однією судовою палатою, дозволяє припустити, що розв'язання порушеного у заяві питання вимагатиме порівняння оскарженого рішення з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою раніше щодо подібних правовідносин, наприклад, у постанові від 12 вересня 2012 року (справа № 6-71цс12), яку ухвалила Судова колегія в цивільних справах Верховного Суду України. У цій постанові Суд зазначив, що перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений статтею 140 Земельного кодексу України і є вичерпним. Такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, зазначеним Кодексом не передбачено. Подібну по суті позицію висловив Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 пункту 8 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (у редакції постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), згідно з яким при вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до пункту 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

З урахуванням описаних правових ситуацій заява про перегляд рішення суду касаційної інстанції, в якій оскаржується порушення правил предметної юрисдикції, потребуватиме розгляду її судом, встановленим законом.

За пунктом 2 частини першої розділу VII Перехідних положень Закону № 2147-VII у разі, коли адміністративна справа за заявою про перегляд судових рішень Верховним Судом України відповідно до правил, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, повинна розглядати на спільному засідання відповідних судових палат Верховного Суду України, - така справа після її отримання Касаційним адміністративним судом передається на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Отож, правовий висновок, що міститься в оскарженому рішенні (ухвалі Вищого адміністративного суду України від 17 жовтня 2017 року) про неналежність спору щодо права на земельну ділянку до публічно-правових, на які поширюється адміністративна юрисдикція, вимоги заяви, її аргументи та додані до неї судові рішення, на підтвердження неоднаковості в правозастосуванні, попередня судова практика Верховного Суду України щодо застосування окремих норм земельного законодавства та норм права, що регулюють повноваження органів місцевого самоврядування в сфері земельних відносин, дають підстави прийняти рішення про необхідність направлення на розгляд Великої Палати Верховного Суду адміністративної справи за заявою Львівської обласної організації Національної спілки художників України від 13 листопада 2017 року про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 17 жовтня 2017 року.

На прийняття такого рішення орієнтують положення частини шостої статті 346 КАС України в редакції Закону № 2147-VII у поєднанні із правилами частини першої статті 241 цього Кодексу у попередній редакції про розгляд справ Верховним Судом України за правилами касаційного провадження. За положеннями частини шостої статті 346 КАС України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.

Керуючись пунктами 1, 2, 7 пункту 1 розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VII, статтями 237, 241 цього Кодексу в редакції до 15 грудня 2017 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду,

УХВАЛИВ:

Заяву Львівської обласної організації Національної спілки художників України від 13 листопада 2017 року про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 17 жовтня 2017 року у справі № 461/10997/14-а за позовом Львівської обласної організації Національної спілки художників України до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку нерухомості» про визнання неправомірними та скасування рішень передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді М.І. Гриців

Н.В. Коваленко