Справа № 804/487/18
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2018-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2018 року Справа № 804/487/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління ДФС України у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
12 січня 2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_4 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (а.с.5-40), у якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 25.09.2017 року №10883378, яким позивачу визначено суму податкового зобовязання за платежем: транспортний податок з фізичних осіб 18011001 за 2017 рік у сумі 25 000,00 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_4 у звязку з недотриманням позивачем вимог статей 160,161 Кодексу адміністративного судочинства України було залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви (а.с.112).
24 січня 2018 року на виконання ухвали позивачем усунуто недоліки позовної заяви та надано до суду уточнений адміністративний позов з ідентичними позовними вимогами (а.с.48-85).
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено наступне:
- в порушення вимог підпункту 267.6.2 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України оскаржуване рішення винесено Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області взагалі після 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року), а саме 25 вересня 2017 року, а отримане позивачем лише 10 жовтня 2017 року;
- станом на 01 лютого 2017 року норми «ОСОБА_5 визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів» ще не були чинними, що суперечить вимогам підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України;
- відповідач не надав позивачу як платнику податків докази, що оскаржуване повідомлення-рішення прийнято обґрунтовано, зокрема, щодо наявності у власності позивача транспортного засобу, який є обєктом оподаткування у 2017 році;
- у розрахунку, доданому до оскаржуваного податкового повідомлення рішення, відсутні такі обовязкові елементи як: ціна нового транспортного засобу в України; коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від строку експлуатації; модель; рік випуску; тип пального; обєм циліндрів двигуна;
- позивач вважає, що Головним управлінням ДФС не дотримано вимоги чинного законодавства щодо обґрунтованості при прийняття податкового повідомлення-рішення, не дотримано презумпцію правомірності рішення та, як наслідок, не виконано основні засади та принципи податкового законодавства, що є порушенням статті 4 Податкового кодексу України;
- позивач на офіційному веб-сайті Мінекономрозвитку не знайшла свій автомобіль відповідно до параметрів, які зазначені в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу СХХ 678520;
- вказана таблиця Мінекономрозвитку в порушення вимог статті 267 Податкового кодексу України містить лише три обовязкові параметри з пяти, встановлених чинним законодавством для формування оцінки середньоринкової вартості транспортного засобу, а саме: «марка», «модель» та «рік випуску», при цьому, не враховує такі як «обєм циліндрів двигуна» та «тип пального»;
- оскільки 20 грудня 2016 року Верховною Радою України були внесені зміни в частині транспортного податку, які набули чинності з 01.01.2017 року, то вказані зміни відповідно до положень підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу можуть застосовуватись лише у 2018 році.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 січня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін та призначено до розгляду у судовому засіданні 19 лютого 2018 року о 15 год. 00 хв. (а.с.2-3).
Відповідач позов не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, надав до суду відзив на позовну заяву (а.с.92-100), в якому зазначив таке:
- позивач є власником транспортного засобу марки LAND ROVER, моделі RANGE ROVER SPORT, 2015 року випуску, з обємом двигуна 2993 куб. см.;
- відповідно до розрахунку вартості транспортного засобу, що здійснений на сайті me.gov.ua середньоринкова вартість вказаного транспортного засобу становить 1 513 888,65 грн.;
- таким чином, транспортний засіб позивача відповідає критеріям, що визначені статті 267 Податкового кодексу України, та є обєктом оподаткування транспортним податком у 2017 року;
- згідно баз даних, які надані Мінекономрозвитку, органами внутрішніх справ та акумулюються в базах даних податкового органу, середньоринкова вартість транспортного засобу позивача становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати і відповідно вказаний автомобіль є обєктом оподаткування;
- у розрахунку середньоринкової вартості транспортного засобу брала участь вартість нового транспортного засобу, доведена державним підприємством «Держзовнішформ» до Мінекономрозвитку відповідно до пунктів 3 та 4 ОСОБА_5, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №66;
- позивач посилаючись на твердження, що зміни до елементів податків не можуть вноситись пізніш, як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки, своїми позовними вимогами звертається до адміністративного суду як до законодавця і фактично просить звільнити його від сплати транспортного податку у 2017 році за судовим рішенням.
19 лютого 2018 року у судовому засіданні представники сторін підтримали вищенаведені правові позиції. Представником позивача також зазначено про відсутність необхідності надання відповіді на відзив. У звязку з необхідністю надання відповідачем належним чином засвідчених копій витребуваних ухвалою від 26 січня 2018 року доказів судом на підставі положень частини другої статті 223 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні було оголошено перерву до 23 лютого 2018 року о 14 год. 00 хв.
22 лютого 2018 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, в якому останній позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити в повному обсязі.
23 лютого 2018 року представником відповідача на виконання ухвали суду у судовому засіданні надані витребувані докази, а також в обґрунтування відзиву на позовну заяву було додатково зазначено, що принцип стабільності, закріплений Податковим кодексом України, податковим органом не було порушено.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
ОСОБА_4 є власником транспортного засобу марки LAND ROVER, моделі RANGE ROVER SPORT, тип: загальний легковий універсал-В, 2015 року випуску, дата реєстрації: 19 січня 2015 року, реєстраційний номер НОМЕР_1, з обємом двигуна 2993 куб. см., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу СXX 678420, нотаріальна копія якого міститься у матеріалах справи (а.с.105).
25 вересня 2017 року відповідачем згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України винесено податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №10883378, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб в сумі 25 000,00 грн. за податковий період 2017 рік (а.с.114).
Не погодившись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, ОСОБА_4 звернулась до Державної фіскальної служби України зі скаргою від 08 листопада 2017 року №б/н, яка надійшла до останньої та зареєстрована 13 листопада 2018 року за вхід.№8290/Інше, у якому просила скасувати податкове повідомлення-рішення від 25 вересня 2017 року форми «Ф» №10883378 (а.с.62-71).
Рішенням Державної фіскальної служби України від 30 листопада 2017 року №15974/с/99-99-11-02-01-14 зазначене податкове повідомлення-рішення було залишено без змін, а скарга позивача без задоволення (а.с.115-116).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) субєктів владних повноважень, суд зобовязаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року винесено зміни до статті 267 Податкового кодексу України, що набули чинності з 01 січня 2015 року, та викладено статтю 267 Податкового кодексу України в іншій редакції та запроваджено транспортний податок.

Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України (з урахуванням змін) платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Поряд із цим, 01 січня 2017 року набрали чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» від 20 грудня 2016 року №1791-VIII та Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21 грудня 2016 року №1797-VIII, якими внесені зміни до Податкового кодексу України, зокрема в частині справляння транспортного податку.

Так, згідно з положеннями підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України (із змінами, внесеними згідно із Законом України від 20.12.2016 року №1791-VIII) обєктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше пяти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Абзацом другим зазначеного підпункту, в редакції Закону України від 21.12.2016 року №1797-VIII, така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, станом на 1 січня податкового (звітного) року виходячи з марки, моделі, року випуску, обєму циліндрів двигуна, типу пального.

Щороку до 1 лютого податкового (звітного) року центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, на своєму офіційному веб-сайті розміщується перелік легкових автомобілів, з року випуску яких минуло не більше пяти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, який повинен містити такі дані щодо цих автомобілів: марка, модель, рік випуску, обєм циліндрів двигуна, тип пального (підпункт 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 доповнено абзацом третім згідно із Законом України від 21.12.2016 року №1797-VIII).

Базою оподаткування відповідно до підпункту 267.3.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті (пункт 267.4 статті 267 Податкового кодексу України).

Згідно підпункту 267.5.1 пункту 267.1 статті 267 Кодексу базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 267.6.1 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України закріплено, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України встановлено, контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Відповідно до підпункту 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 Кодексу податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Щодо об'єктів оподаткування, придбаних протягом року, податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об'єкт. Контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Нарахування податку та надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень про сплату податку фізичним особам нерезидентам здійснюють контролюючі органи за місцем реєстрації об'єктів оподаткування, що перебувають у власності таких нерезидентів.

В порушення вищенаведених вимог оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено 25 вересня 2017 року, тобто вже після 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Крім того, статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII встановлено, що у 2017 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі: з 1 січня складає - 3200 гривень.

Отже, із набранням чинності вищевказаними положеннями Податкового кодексу України 01 січня 2017 року, власники транспортних засобів, з року випуску яких минуло не більше пяти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 1 200 000 грн., є платниками транспортного податку.

Поряд із цим, статтею 8 Податкового Кодексу України визначено, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов'язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Приписи підпункту 10.1.1 пункту 10.1 та пункту 10.2 статті 10 Податкового кодексу України відносять до місцевих податків податок на майно в частині транспортного податку та плати за землю.

У відповідності до пункту 12.3 статті 12 Податкового Кодексу сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 12.3.1 Податкового кодексу України).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (підпункт 12.3.2 Податкового кодексу України).

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (підпункт 12.3.3 Податкового кодексу України).

При цьому, суд зазначає, що згідно з пунктом 12.5 статті 12 Податкового Кодексу офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 статті 12 Податкового кодексу України.

Відповідно підпункту 12.3.4 статті 12 Податкового Кодексу рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Частиною першою статті 3 Бюджетного кодексу передбачає, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Неприйняття Верховною Радою України закону про Державний бюджет України до 1 січня відповідного року не є підставою для встановлення іншого бюджетного періоду.

Тобто 2017 рік є плановим, в той час як 2018 рік є бюджетним.

Отже, виходячи із вищевикладених норм, змінені податки практично не можуть бути визнані обовязковими до сплати принаймні у 2017 році, адже місцеві ради не приймали, не могли прийняти та офіційно оприлюднити до 15 липня 2016 року рішення про встановлення таких податків і зборів у відповідному розмірі, оскільки зміни до Податкового кодексу України в частині встановлення транспортного податку, як уже зазначено вище, набрали законної сили тільки з січня 2017 року.

Водночас, пунктом 5 розділу XIX «Прикінцеві положення» Податкового кодексу України встановлено, що органи місцевого самоврядування зобов'язані забезпечити у місячний термін з дня набрання чинності цим Кодексом прийняття рішень щодо встановлення місцевих податків і зборів, визначених цим Кодексом.

Так, з вищевикладеного вбачається, що безпосереднє встановлення місцевих податків, а отже і транспортного податку, віднесено Податковим кодексом до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пунктом 24 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статтею 143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків. Встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв є компетенцією відповідних місцевих рад.

Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» ухвалений 20 грудня 2016 року, а Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» 21 грудня 2016 року, тобто після 01 липня 2016 року.

До того ж, транспортний податок установлено в місті Дніпрі рішенням Дніпровської міської ради від 15 лютого 2017 року № 12/18 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 року № 5/6 «Про місцеві податки і збори», також в частині визначення обєкта оподаткування, платників податку, податкового періоду транспортного податку згідно статті 267 Податкового кодексу України.

Разом з тим, згідно з приписами підпунктів 4.1.4 та 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах як, зокрема, стабільність зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Зважаючи на суперечність, непослідовність та неузгодженість вищевикладених норм, нормативно-правових актів, суд прийшов до висновку про наявність неоднозначного (множинного) тлумачення прав та обовязків платників податків в спірних правовідносинах.

Таким чином, суд зазначає, що визначення позивачу податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб у 2017 році суперечить принципу стабільності, визначеному статтею 4 Податкового кодексу України.

У зв'язку з викладеним, застосування контролюючим органом положень Податкового кодексу України з урахуванням внесених Законом змін та рішення з метою оподаткування транспортним податком, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду.

Таким чином, суд приходить до висновку, з урахуванням вищенаведених приписів чинного законодавства України, правила стосовно визначення податкового зобовязання щодо транспортного податку у розмірі 25 000 гривень за легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше пяти років та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, які встановлені статтею 267 цього Кодексу, не підлягали застосовуванню раніше 2018 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2016 року № 66 затверджено ОСОБА_5 визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів та внесення змін у додатки 1 і 2 до Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, якою встановлено механізм визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів для цілей віднесення таких автомобілів до обєктів оподаткування транспортним податком. ОСОБА_5 набрала чинності 19 лютого 2016 року.

21 червня 2017 року Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до ОСОБА_5 визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів» №428 внесені зміни до вищевказаної методики, які набрали чинності 24 червня 2017 року.

За положеннями пункту 2 вказаної ОСОБА_5, в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 21.06.2017 року №428, середньоринкова вартість автомобіля розраховується за методом аналогії цін ідентичних автомобілів за такою формулою: Сср = Цн х (Г/100), де Цн ціна нового транспортного засобу в Україні з урахуванням марки, моделі, обєму циліндрів двигуна, типу пального; Г - коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів з урахуванням строку експлуатації транспортних засобів у роках згідно з додатком 1 до Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2013 року № 403 (Офіційний вісник України, 2013 р., № 44, ст. 1576).

Відповідно до пункту 3 зазначеної ОСОБА_5 джерелом інформації для визначення ціни нового автомобіля є офіційні прайс-листи виробників (дилерів).

Пунктом 4 ОСОБА_5 із змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 21.06.2017 року №428, визначено, що інформація про ціни нового автомобіля з урахуванням марки, моделі, обєму циліндрів двигуна, типу пального подається до 10 січня базового податкового (звітного) періоду (року) державним підприємством «Держзовнішінформ» до Мінекономрозвитку.

Згідно з пунктом 13 вказаної ОСОБА_5, в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 21.06.2017 року №428, Мінекономрозвитку відповідно до цієї ОСОБА_5 розраховує середньоринкову вартість автомобіля та щороку до 1 лютого податкового (звітного) року розміщує на своєму офіційному веб-сайті перелік легкових автомобілів, з року випуску яких минуло не більше пяти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, який повинен містити такі дані щодо зазначених автомобілів: марка, модель, рік випуску, обєм циліндрів двигуна, тип пального.

У разі відсутності на офіційному веб-сайті Мінекономрозвитку інформації про марку, модель легкового автомобіля, що має ознаки обєкта оподаткування транспортним податком, Мінекономрозвитку за зверненням ДФС та/або власника зазначеного легкового автомобіля визначає його середньоринкову вартість, доповнює перелік, зазначений в абзаці першому цього пункту, такою інформацією та розміщує її на своєму офіційному веб-сайті.

Пунктом 14 ОСОБА_5 із змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 21.06.2017 року №428, передбачено, що Мінекономрозвитку забезпечує роботу офіційного веб-сайту в режимі, який дає змогу отримати інформацію про середньоринкову вартість автомобіля шляхом введення даних про їх марку, модель, рік випуску, обєм циліндрів двигуна та тип пального.

Таким чином, суд зазначає, що правомірними є посилання позивача, що станом на 01 лютого 2017 року норми ОСОБА_5 визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів ще не були чинними, а відтак, на офіційному веб-сайті Мінекономрозвитку: http://www.me.gov.ua/ до 01 лютого 2017 року податково (звітного) року взагалі не могло бути розміщено інформації згідно з переліком легкових автомобілів, який повинен містити такі данні щодо зазначених автомобілів: марка, модель, рік випуску, обєм циліндрів двигуна та тип пального.

Стосовно витягу з веб-сайту Мінекономрозвитку, який наданий відповідачем до відзиву на позовну заяву (а.с. 97), суд звертає увагу, що вказаний витяг датований 12 лютого 2018 року, у звязку з чим не приймається судом до уваги як доказ у справі.

Суд зазначає, що наведене суперечить вимогам підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України.

При цьому, пунктом 56.21 статті 56 Податкового кодексу України визначено, що у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

У відповідності до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Поряд із цим, відповідно до положень статі 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-VI суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішеннях у справах «Серков проти України» та «Щокін проти України» встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року на підставі того, що органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що, в свою чергу, призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Таким чином, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов'язків такого платника, а також необхідності використання рішень Європейського Суду з прав людини як джерела права в Україні, суд прийшов до висновку, що визначення позивачу суми податкового зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 25 000,00 грн. не відповідає положенням Податкового кодексу України та є протиправним.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 18 січня 2018 року у справі №К/9901/2107/17 (№813/1701/17), від 14 лютого 2018 року у справі №К/9901/1702/17 (№826/8623/16), від 13 лютого 2018 року у справі №К/9901/1997/17 (№826/16171/16).

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Отже, викладені в адміністративному позові доводи позивача є такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, судовий збір у розмірі 704,80 грн., сплачений ОСОБА_4 при поданні адміністративного позову до суду відповідно до квитанції від 03 січня 2018 року №53871, підлягає стягненню з Головного управління ДФС України у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань.

Керуючись статтями 9, 73-77, 86, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_4 (місце проживання: 49080, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) до Головного управління ДФС України у Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-а, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 25 вересня 2017 року №10883378, яким ОСОБА_4 визначено суму податкового зобовязання за платежем: транспортний податок з фізичних осіб, 18011001, за 2017 рік у сумі 25 000,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На підставі положень статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 28 лютого 2018 року.

Суддя ОСОБА_1