Справа № 825/1582/17
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2018-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/1582/17 Суддя (судді) першої інстанції: Житняк Л.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Федотова І.В.,

суддів: Літвіної Н.М. та Губської Л.В.,

за участю секретаря Часник А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Узбекистану ОСОБА_5 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Узбекистану ОСОБА_5 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про скасувати наказу та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Громадянин Узбекистану ОСОБА_5 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі - відповідач), у якому просив:

- скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 29.09.2017 № 78;

- зобов'язати УДМС України в Чернігівській області прийняти рішення про оформлення документів про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2017 року, у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ставить питання про скасування зазначеної постанови місцевого адміністративного суду та прийняття нової постанови про задоволення позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У позивача є об'єктивні побоювання, що у разі повернення до Узбекистану йому буде загрожувати небезпека в країні походження та порушення його прав та інтересів.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимогапеляційноїскарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з'явились в судове засідання, розглянувши і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, наданої ними правової оцінки обставин у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачприбув на територіюУкраїни в 2009 році з метою проживання у приватних справах та проживав з 2009 року по 2015 рік без документів на право проживання в Україні.

14.07.2016 на підставіпроведеноїперевіркистосовнопозивача,ДМС Україниприйняло рішення №361-16 "Про відмову у визнаннібіженцемабо особою, яка потребуєдодатковогозахисту".

Вищевказане рішення було оскаржено позивачем до суду.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 05.10.2016 по справі №820/4175/16, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2016 та ухвалою Вищого адміністративного суду від 14.12.2016 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до державної міграційної служби України, третя особа: Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській областіпро скасування рішення та зобов'язання вчинити певні діїбуловідмовлено.

Пізніше, постановою Деснянського районного суду міста Києва від 08.09.2017 по справі №754/11675/17 за позовом Деснянського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві до громадянина Узбекистану ОСОБА_5, останнього примусово видворено за межі України та затримано з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Перебуваючи в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, 11.09.2017 позивач особисто звернувся до УДМС України в Чернігівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом УДМС України в Чернігівській області від 29.09.2017 № 78 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Узбекистану ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивачу було направлено відповідне повідомлення № 28.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийнятий уповноваженим органом у порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України

За правилами частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Спірні правовідносини урегульовані наступними правовими нормами.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) передбачено, що біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону).

Відповідно дочастин 1 та 2 статті 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаноюбіженцем в Україніабо особою, яка потребуєдодатковогозахисту, перетнуладержавний кордон України в порядку, встановленомузаконодавствомУкраїни, повинна протягомп'ятиробочихднівзвернутися до центрального органу виконавчоївлади, щореалізуєдержавнуполітику у сферібіженців та осіб, якіпотребуютьдодатковогоаботимчасовогозахисту, іззаявою про визнаннябіженцемабо особою, яка потребуєдодатковогозахисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною7 ст.7 вищевказаного Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує до даткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини четвертої ст.8 Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнанняй ого біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1, п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінились (ч.6 ст.8 Закону).

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення (частина 7 ст.8 Закону).

Згідно частини2 статті 12 Закону передбачено, що рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду

Як вбачається з протоколу співбесіди, позивач не належить до жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався і не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, пов'язаних з расою, національністю чи релігією та політичними поглядами, що не дає підстав виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди в країні походження,

Інформація по країні походження, аналіз матеріалів особової справи та індивідуальних обставин свідчать, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде завдано шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності, оскільки зміни в Узбекистані відбулись в позитивному напрямку, а твердження про переслідування та загрозу життю, безпеці та свободі спростовуються загальнодоступною інформацією по країні походження.

Позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також не надав жодного документа на підтвердження цих фактів.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у перелік у критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Під час розгляду особової справи позивача, органом міграційної служби встановлено відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що він не мав наміру звертатися за захистом в Україні, оскільки із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише в 2015 році, в той час як на територію України потрапив в 2009 році. У своїй заяві-анкеті від 02.07.2015 позивач також вказував на релігійні причини звернення за захистом, що в подальшому мало наслідком оскарження рішення № 361-16 "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

Порівнюючи зміст обох заяв-анкет позивача вбачається, що причина його звернення за захистом в Україні не змінилась.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок місцевого адміністративного суду, що наказ від 29.09.2017 № 78 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" прийнято відповідачем на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права у зв'язку з чим, колегія суддів залишає його без змін.

Керуючись ст.ст.229, 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Узбекистану ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329 - 331 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено 27.02.2018 року.

Головуючий суддя Федотов І.В.

Судді: Губська Л.В.

Літвіна Н. М.