Справа № 812/1673/17
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2018-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2018 року справа №812/1673/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді доповідача Казначеєв Е.Г., суддів Компанієць І.Д., Ястребова Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Лисичанськвугілля" в особі Відокремленого підрозділу "Вузол виробничо-технологічного зв'язку" на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2017 р. у справі № 812/1673/17 (головуючий І інстанції Секірська А.Г.) за позовом Публічного акціонерного товариства "Лисичанськвугілля" в особі Відокремленого підрозділу "Вузол виробничо-технологічного зв'язку" до Державної податкової інспекції у м. Лисичанську Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області про часткове скасування рішення № 196/1302 від 28.03.2016,-

ВСТАНОВИВ:

09 листопада 2017 року Публічне акціонерне товариство "Лисичанськвугілля" в особі Відокремленого підрозділу "Вузол виробничо-технологічного зв'язку" (далі - позивач) звернулось до Луганського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Лисичанську Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області (далі - відповідач, ДПІ у м. Лисичанську), в якому просило: скасувати частково рішення ДПІ у м. Лисичанську № 196/1302 від 28.03.2016 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на суму 90103 грн 42 коп. (а.с.3-7, 9).

Державна податкова інспекція у м. Лисичанську Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області в запереченнях від 03.12.2017 року та письмових поясненнях від 11.12.2017 року зазначило на порушення позивачем строків звернення з адміністративним позовом до суду встановлених статтею 99 КАС України та просило розглянути питання щодо залишення позовної заяви без розгляду у разі відсутності доказів поважності пропуску строків подання позову (а.с.33-37, 60).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року адміністративний позов залишено без розгляду, у зв'язку з пропуском строку звернення до суду встановленого ч. 5 статті 99 КАС України (а.с.72-74).

Позивач, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким частково скасувати рішення ДПІ у м. Лисичанську № 196/1302 від 28.03.2016 року на суму 90103 грн 42 коп. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до положень КАС України, Податкового кодексу України та правової позиції Вищого адміністративного суду України викладеної в листі № 203/11/13-11, строк для звернення платника податків із позовом до адміністративного суду становить 1095 днів і обчислюється з дня отримання платником податків рішення, що оскаржено. Таким чином, позивачем строк звернення з адміністративним позовом до суду не пропущено. Також, апелянт щодо суті справи зазначив, що платник єдиного внеску, які перебувають на обліку у фіскальних органах та знаходяться на територіях, визначених переліком населених пунктів, де проводилась АТО або було оголошено військовий чи надзвичайний стан, на цей період звільняються від своїх обов'язків, зокрема, від сплати єдиного внеску з 14.04.2014 року (а.с.83-85).

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені, тому відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Від представника позивача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату у зв'язку із зайнятістю представника в іншому судовому засіданні. Колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки явка позивача не визнавалась обов'язковою, позивач не позбавлений права залучити іншого представника, а суд не бачить перешкод для розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановила наступне.

28 березня 2016 року ДПІ у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області прийнято рішення № 196/1302 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким на підставі частини 10 та пункту 2 частини одинадцятої статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до ВП "Вузол виробничо-технологічного зв'язку" ПАТ "Лисичанськвугілля" застосовано штраф у розмірі 18548,97 грн за період з 28.11.2012 по 31.12.2014, у розмірі 77691,87 грн за період з 01.01.2015 по 29.02.2016 та нараховано пеню в розмірі 10505,81 грн, всього - 106746,65 грн (а.с.8).

Рішення отримано позивачем 31.03.2016 року, що підтверджується вхідним штампом підприємства № 133 (а.с. 8).

Позивач звернувся до ГУ ДФС у Луганській області та ДПІ у м. Лисичанську зі скаргою № 01/17 від 07.04.2016 року на вищезазначене рішення податкового органу, в якій просив скасувати рішення ДПІ в м. Лисичанську Луганської області від 28.03.2016 № 196/1302 (а.с.62-67).

Рішенням ГУ ДФС у Луганській області від 22.04.2016 № 197/10/12-32-10-01-09 скаргу залишено без розгляду у зв'язку з пропуском строків адміністративного оскарження, яке отримано позивачем 22.04.2016 року (а.с. 61).

Позивач звернувся з позовною заявою до суду 09 листопада 2017 року засобами поштового зв'язку, що підтверджується конвертом (а.с.9).

Залишаючи позовні вимоги без розгляду, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовну заяву подано з пропущенням встановленого ч. 5 статті 99 КАС України строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Колегія суддів з зазначеним висновком суду першої інстанції не погоджується, з наступних підстав.

Колегія суддів зазначає, що строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах.

Інститут строку звернення до адміністративного суду має на меті полегшення надання учасниками адміністративного процесу доказів, підвищує їх достовірність, а також забезпечує правову визначеність учасників спірних правовідносин. Обмеження строку реалізації права на судовий захист покликане передусім дисциплінувати учасників адміністративних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції на час звернення з позовом до суду, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншим законом.

Відповідно до вимог статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції на час звернення з позовом до суду, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави дійти до висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Зокрема, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Згідно частини 5 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції на час звернення з позовом до суду, для звернення до адміністративного суду щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, встановлюється місячний строк.

Отже, вказаними нормами встановлений місячний строк звернення до суду з позовом у справах щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.3 ст.99 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, зі змісту зазначених норм Кодексу адміністративного судочинства України вбачається можливість встановлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків. Такі спеціальні строки мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним строком звернення до адміністративного суду, визначеним частиною 2 статті 99 цього Кодексу, а також скороченими строками, визначеними, зокрема, ч. 4, 5 ст. 99 КАС України

Статтею 102 Податкового кодексу України врегульовано питання застосування строків давності визначення податкових зобов'язань, які становлять 1095 днів.

Згідно з п. 56.18 ст. 56 ПК України, з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти до висновку, що платник податків може звертатися до суду з вимогою щодо протиправності податкового повідомлення-рішення чи іншого рішення контролюючого органу протягом 1095 днів з моменту отримання такого рішення.

Отже, пунктом 56.18 статті 56 ПК України безпосередньо врегульовано застосування строків оскарження податкового повідомлення-рішення, чи іншого рішення контролюючого органу до суду, а саме: визначено тривалість строку звернення до суду з вимогою щодо протиправності рішення (1095 днів); визначено момент початку перебігу строку звернення до суду з вимогою щодо протиправності рішення (з моменту отримання такого рішення); визначено підставу і межі продовження тривалості зазначеного строку в разі застосування платником податку досудового врегулювання спору у вигляді процедури адміністративного оскарження (на строк, що фактично пройшов з дати звернення платника податків із скаргою до контролюючого органу до дати отримання (включно) таким платником податків остаточного рішення контролюючого органу, прийнятого за результатами розгляду скарги).

Також, відповідно до п. 56.19 ст. 56 ПК України, у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Аналіз пунктів 56.18 та 56.19 статті 56 Податкового кодексу України свідчить про те, що ці норми по-різному регулюють питання строків судового оскарження рішень контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання.

Колегія суддів зазначає, що пунктом 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України встановлено, що у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Відповідно до наведеного, при прийнятті позовної заяви від платників податків про оскарження податкових повідомлень-рішень та інших рішень про нарахування грошових зобов'язань суд повиннен вирішувати питання на користь платника податків і застосовувати пункт 56.18 статті 56 Податкового кодексу України, який передбачає більш тривалий строк для звернення до суду (1095 днів), ніж пункт 56.19 цієї ж статті (один місяць).

На необхідності дотримання судами правила вирішення колізій у податковому законодавстві на користь платника податків наголошено також в Остаточному рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України".

Європейський суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, у зв'язку з тим, що національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

У рішенні по справі "Іліан проти Туреччини" ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Враховуючи викладене, строк для звернення до суду платника податків із вимогою щодо визнання протиправним рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання повинен визначатися за правилами пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України.

Аналогічну правову позицію висловлено в листах Вищого адміністративного суду України від 10.02.2011 р. № 203/11/13-11, від 05.07.2011 р. № 945/11/13-11 та від 01.11.2011 р. № 1935/11/13-11, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25.05.2016 року у справі №К/800/64483/14, від 19 липня 2016 р. у справі К/800/30253/15 та постанові Верховного суду від 06.02.2018 року у справі К/9901/870/17 (808/2192/17).

Позивачем заявлено вимогу щодо скасування рішення ДПІ у м. Лисичанську № 196/1302 від 28.03.2016 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску. Тобто, оскарження рішення контролюючого органу.

Отже, в даному випадку позивачем не порушено строк звернення до суду з позовною вимогою про скасування рішення контролюючого органу.

Колегія суддів стосовно посилання суду першої інстанції, як на обґрунтування рішення суду, на не можливості застосування положень ПК України, зазначає наступне.

Відповідно до пп.14.1.1-1 ст. 14 ПК України, адміністрування податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) та інших платежів відповідно до законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (далі - податків, зборів, платежів) - це сукупність рішень та процедур контролюючих органів і дій їх посадових осіб, що визначають інституційну структуру податкових та митних відносин, організовують ідентифікацію, облік платників податків і платників єдиного внеску та об'єктів оподаткування, забезпечують сервісне обслуговування платників податків, організацію та контроль за сплатою податків, зборів, платежів відповідно до порядку, встановленого законом.

За пп.19-1.1.2 ст.19-1 ПК України, контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу: контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів.

Отже, оскільки рішення № 196/1302 від 28.03.2016 року прийнято контролюючим органом на виконання своїх повноважень щодо адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначених ПК України, застосуванню підлягають строки визначенні саме нормами ПК України.

З огляду на вищенаведене, висновок суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду визначеного ч. 5 ст. 99 КАС України, відповідно до ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, п. 56.18 ст. 56 та ст. 102 Податкового кодексу України є передчасним, адже застосуванню підлягають строки звернення до адміністративного суду, визначені Податковим кодексом України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було з'ясовано обставини порушення відповідачем права позивача, для з'ясування питання застосування строків звернення до суду, що передбачені частиною 5 статті 99 КАС України.

Стосовно вимог апеляційної скарги в частині ухвалення рішення по справі, яким скасувати рішення ДПІ у м. Лисичанську № 196/1302 від 28.03.2016 року частково на суму 90103 грн 42 коп, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про залишення позову без розгляду справа передається на розгляд суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а отже підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Лисичанськвугілля" в особі Відокремленого підрозділу "Вузол виробничо-технологічного зв'язку" на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2017 р. у справі № 812/1673/17 - задовольнити частково.

Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2017 р. у справі № 812/1673/17 - скасувати.

Справу направити до Луганського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Повне судове рішення складено та підписано 26 лютого 2018 року

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню.

Колегія суддів Е.Г. Казначеєв

І.Д. Компанієць

Л.В. Ястребова