Справа № 815/4617/16
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2018-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2018 р.м. ОдесаСправа № 815/4617/16

Категорія: 8.1 Головуючий в 1 інстанції: Гусев О. Г.

Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Єщенка О.В.

суддів - Димерлія О.О.

- Домусчі С.Д.

За участю: секретаря - Недашковської Я.О.

представника апелянта - Караханяна А.М. (довіреність від 18.12.2017 року)

представника позивача - Жарікова П.І. (довіреність від 10.01.2018 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 7 грудня 2016 року по справі за адміністративним позовом Комунального підприємства «Міськзелентрест» до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство «Міськзелентрест» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (Т. І, а.с. 237-238), уточнень адміністративного позову (Т. ІІ, а.с.1-13), заяви про зменшення позовних вимог (Т. ІІ, а.с. 151) та ухвали від 7 грудня 2016 року про залишення позову без розгляду в частині у зв'язку із відкликанням частини позовних вимог (Т. ІІ, а.с. 152, 158-159), просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 30.08.2016 року № в частині визначення грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб за основним платежем у розмірі 23 640,45 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 52 768,58 грн. та пені у сумі 17 922,9 грн.; від 05.09.2016 року № про збільшення грошового зобов'язання по податку на прибуток за основним платежем у розмірі 871 975 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 217 994 грн.; від 05.09.2016 року № про зменшення від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 138 156 грн.; від 05.09.2016 року № про збільшення грошового зобов'язання по податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 205 635 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 51 409 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що висновки контролюючого органу про порушення позивачем правил оподаткування не відповідають дійсності, у зв'язку із чим оскаржувані рішення винесені не у відповідності до вимог чинного законодавства та підлягають скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 7 грудня 2016 року адміністративний позов задоволено. Суд визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення № від 30 серпня 2016 року про нарахування грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, пені в частині нарахування податкового зобов'язання в розмірі 23 640, 45 грн., штрафних санкцій в розмірі 52 768, 58 грн. та пені в розмірі 17 922, 90 грн. Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення №007291409 від 05 вересня 2016 року про нарахування грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 1 089 969 грн. (податкове зобов'язання - 871 975 грн., штрафні санкції - 217 994 грн.). Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення № від 05 вересня 2016 року про нарахування грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 257 044 грн. (податкове зобов'язання - 205 635 грн., штрафні санкції - 51 409 грн.). Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення № від 05 вересня 2016 року про зменшення від'ємного значення з податку на додану вартість у розмірі 138 156 грн.

В апеляційні скарзі Головне управління ДФС в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та як підтверджується матеріалами справи, у період з 29.06.2016 року 08.08.2016 року Головним управлінням ДФС в Одеській області проведено документальну планову виїзну перевірку Комунального підприємства «Міськзелентрест» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період діяльності з 01.01.2013 року по 31.03.2016 року, за результатами якої складено акт від 15.08.2016 року №253/15-32-14-09/31185820 (Т. І, а.с. 30-128).

Зазначеною перевіркою встановлено порушення КП «Міськзелентрест», зокрема, п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 198.2, п. 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, Порядку заповнення та подання податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 року №966, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість всього на суму 462 170 грн., у тому числі, у січні 2013 року - у розмірі 624 грн., лютому 2013 року - 58 862 грн., березні 2013 року - 670 грн., квітні 2013 року - 27 грн., травні 2013 року - 653 грн., червні 2013 року - 34 273 грн., липні 2013 року - 39 958 грн., серпні 2013 року - 54 010 грн., вересні 2013 року - 50 442 грн., жовтні 2013 року - 33 420 грн., листопаді 2013 року - 37 440 грн., грудні 2013 року - 70 546 грн., січні 2014 року - 15 133 грн., лютому 2014 року - 13 664 грн., березні 2014 року - 7 576 грн., квітні 2014 року - 4 938 грн., червні 2014 року - 18 586 грн., липні 2014 року - 167 грн., серпні 2014 року - 2 407 грн., вересні 2014 року - 874 грн., листопаді 2014 року - 419 грн., грудні 2014 року - 25 грн., лютому 2015 року - 5 877 грн., березні 2015 року - 611 грн., серпні 2015 року - 10 978 грн. та завищено від'ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на загальну суму 138 156 грн.; п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, п.п. 14.1.11, п.п. 14.1.27, п.п. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1, п. 135.4 п. 135.1, п. 138.2, п.п. 138.5.1 п. 138.5, п. 138.1, п.п. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138, п. 135.5 ст. 135, п.п. 137.2.1 п. 137.2, п. 137.17 ст. 137, п.п. 139.1.6 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 18, п. 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 року №290, п. 30 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року №318, п. 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 «Зобов'язання», зареєстрованого Наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 року №20, в результаті чого занижено податок на прибуток всього у сумі 871 975 грн., у тому числі: за 2013 рік в сумі 445 453 грн., за 2014 рік - 140 464 грн., за 2015 рік - 187 324 грн., за 1 квартал 2016 року - 98 734 грн.; п.п. 14.1.48, 14.1.180 п. 14.1 ст. 14, п. 162.1 ст. 162, п. 163.1 ст. 163, п.п. 164.2.1, п.п. 164.2.7, п.п. «а» п.п. 164.2.14, п.п. 164.2.17, п.п. 164.2.20 п. 164.2, п. 164.5 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, п.п. 168.1.1, п.п. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, у зв'язку із чим контролюючий орган вважав, що позивачу підлягає донарахуванню податок на доходи фізичних осіб у розмірі 70 651,48 грн.

Не погоджуючись з висновками акту перевірки, позивач подав свої заперечення на акт, за результатом розгляду яких ГУ ДФС в Одеській області склало висновок від 01.09.2016 року №52 (Т. І, а.с. 178-193), яким висновки акту перевірки від 15.08.2016 року №253/15-32-09/31185820 викладено в наступній редакції, а саме про те, що перевіркою встановлено п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 198.2, п. 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, Порядку заповнення та подання податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 року №966, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість всього на суму 340 702 грн., у тому числі, у січні 2013 року - у розмірі 624 грн., лютому 2013 року - 58 862 грн., березні 2013 року - 670 грн., квітні 2013 року - 27 грн., травні 2013 року - 653 грн., червні 2013 року - 34 273 грн., липні 2013 року - 39 958 грн., серпні 2013 року - 8 548 грн., вересні 2013 року - 19 222 грн., жовтні 2013 року - 12 553 грн., листопаді 2013 року - 31 683 грн., грудні 2013 року - 52 384 грн., січні 2014 року - 15 133 грн., лютому 2014 року - 13 664 грн., березні 2014 року - 7 576 грн., квітні 2014 року - 4 928 грн., червні 2014 року - 18 586 грн., липні 2014 року - 167 грн., серпні 2014 року - 2 407 грн., вересні 2014 року - 874 грн., листопаді 2014 року - 419 грн., грудні 2014 року - 25 грн., лютому 2015 року - 5 877 грн., березні 2015 року - 611 грн., серпні 2015 року - 10 978 грн. та завищено від'ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на загальну суму 138 156 грн.; п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, п.п. 14.1.11, п.п. 14.1.27, п.п. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1, п. 135.4 п. 135.1, п. 138.2, п.п. 138.5.1 п. 138.5, п. 138.1, п.п. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138, п. 135.5 ст. 135, п.п. 137.2.1 п. 137.2, п. 137.17 ст. 137, п.п. 139.1.6 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 18, п. 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 року №290, п. 30 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року №318, п. 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 «Зобов'язання», зареєстрованого Наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 року №20, в результаті чого занижено податок на прибуток всього у сумі 871 975 грн., у тому числі: за 2013 рік в сумі 445 453 грн., за 2014 рік - 140 464 грн., за 2015 рік - 187 324 грн., за 1 квартал 2016 року - 98 734 грн.; п.п. 14.1.48, 14.1.180 п. 14.1 ст. 14, п. 162.1 ст. 162, п. 163.1 ст. 163, п.п. 164.2.1, п.п. 164.2.7, п.п. «а» п.п. 164.2.14, п.п. 164.2.17, п.п. 164.2.20 п. 164.2, п. 164.5 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, п.п. 168.1.1, п.п. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, у зв'язку із чим контролюючий орган вважав, що позивачу підлягає донарахуванню податок на доходи фізичних осіб у розмірі 70 651,48 грн.

На підставі встановлених порушень та з урахуванням Висновку від 01.09.2016 року №52 відповідач прийняв податкові повідомлення-рішення від 30.08.2016 року №, яким, зокрема, відповідач визначив грошове зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб за основним платежем у розмірі 23 640,45 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 52 768,58 грн. та пені у сумі 17 922,9 грн.; від 05.09.2016 року №, яким відповідач збільшив грошове зобов'язання по податку на прибуток за основним платежем у розмірі 871 975 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 217 994 грн.; від 05.09.2016 року №, яким відповідач зменшив від'ємне значення суми податку на додану вартість у розмірі 138 156 грн.; від 05.09.2016 року №, яким відповідач збільшив грошове зобов'язання по податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 205 635 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 51 409 грн.

Як вбачається з акту перевірки та висновку щодо результатів розгляду заперечень на акт, підставою для висновків про заниження позивачем податку на прибуток за 2013 рік, 2014 рік, 2015 рік та 1 квартал 2016 року стало не віднесення підприємством у повному обсязі до складу доходів суму коштів, що дорівнює частині амортизації об'єктів основних засобів, придбаних за рахунок цільового фінансування або безоплатно отриманих за рішенням місцевих органів виконавчої влади.

Також, контролюючий орган вказав на не підтвердження позивачем обґрунтованості витрат за 2013 рік по платежам щодо сплати відновної вартості зелених насаджень відповідними документами, зокрема, рішенням компетентного органу про видалення зелених насаджень, ордером на видалення зелених насаджень та документами, визначеними ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Разом з цим, оскільки позивач за період 2015 року не збільшив дохід від будь-якої діяльності на суму безнадійної кредитної заборгованості суб'єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених у зв'язку із ліквідацією, контролюючий орган встановив заниження об'єкта оподаткування податком на прибуток за вказаний період.

Оскільки під час перевірки встановлена нереальність постачання багаторічних насаджень від ПП «Бі-Пласт» на користь КП «Міськзелентрест», контролюючий орган дійшов висновку про завищення витрат, що вплинули на фінансовий результат до оподаткування внаслідок завищення у звіті про фінансові результати за 2015 рік та 1 квартал 2016 року.

Разом з цим, оскільки сировина та матеріали, отримані від ПП «Бі-Пласт» обліковуються у залишках складу позивача, зазначені ТМЦ не списувались та відповідно не відносились до складу собівартості, а відповідно не вплинули на дані декларації з податку на прибуток, контролюючий орган дійшов висновку про завищення позивачем витрат за 1 квартал 2016 року на суму таких ТМЦ.

Водночас, контролюючий орган встановив не підтвердження позивачем податковими накладними сум податкового кредиту за період лютий 2013 року, квітень 2013 року - грудень 2013 року, січень - квітень 2014 року та серпень 2014 року на суму 340 702 грн.; не віднесення у повному обсязі до складу податкових зобов'язань по податку на додану вартість за операціями з продажу товарів (послуг) та отриманих попередніх оплат за період травень, червень, серпень, вересень 2013 року, червень, липень, вересень 2014 року, лютий, листопад 2015 року, лютий, березень 2016 року; не підтвердження реальності господарських операцій за операціями з ПП «Бі-Пласт», а також правомірність віднесення сум податку на додану вартість у складі податкового кредиту за жовтень, листопад 2015 року.

У зв'язку із чим відповідач дійшов висновку про заниження податку на додану вартість та завищення від'ємного значення по податку на додану вартість.

Також, в акті перевірки відповідач вказав на порушення позивачем з утримання податку на доходи фізичних осіб та не дотримання податкової дисципліни з податку на прибуток та податку на додану вартість.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості висновків контролюючого органу про порушення позивачем правил оподаткування, у зв'язку із чим вбачав всі підстави для скасування рішень суб'єкта владних повноважень.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не у повній мірі відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та дійсним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно із п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до положень п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку протягом звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті), виконанням робіт та наданням послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно із положеннями п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/робіт/послуг, не підтверджені, зокрема, податковими накладними, не відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 201.1, п. 201.4, п. 201.6, п. 201.7, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) платник податку зобов'язаний надати покупцю на його вимогу податкову накладну, яка відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця, виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Аналізуючи зазначені норми податкового законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що право на віднесення сум податку на додану вартість, сплачених при придбанні товару, наданні послуг, виконанні робіт до податкового кредиту виникає у суб'єкта господарювання в разі фактичного придбання товару, надання послуг, виконання робіт, що підтверджується первинними документами, а також в разі використання в господарській діяльності цих товару/послуг/робіт.

Згідно із положеннями ст.ст. 138, ст. 139 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку таких витрат. До складу витрат не включаються витрати, які не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

При цьому, відповідно до ст. 1, ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-XIV від 16 липня 1999 року в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, складаються під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та повинні мати назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Наведені норми податкового законодавства дають підстави для висновку, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит з податку на додану вартість мають бути підтверджені фактично здійсненими господарськими операціями, належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність цих операцій, які є підставою для формування податкового обліку платника.

При цьому, за відсутності факту придбання товару, виконання робіт, за наявності формально оформлених первинних документів, відповідні суми не можуть включатись до складу витрат або податкового кредиту.

Так, судом першої інстанції встановлено, що в акті перевірки контролюючий орган зазначив, що при визначенні доходів встановлено їх заниження позивачем на загальну суму 1 564 762 грн., у т.ч.: за 2013 - 787 743 грн.; за 20 014 - 777 019 грн., в результаті того, що Комунальне підприємство «Міськзелентрест» не в повному обсязі віднесено до складу доходів суму коштів, що дорівнює частині амортизації об'єктів основних засобів, придбаних за рахунок цільового фінансування або безоплатно отриманих за рішенням місцевих органів виконавчої влади. Дані щодо нарахованої амортизації об'єктів основних фондів, яку віднесено до складу витрат підприємства та до складу доходів, у розрізі проводок наведено в додатку № 4 до акту перевірки.

Водночас, судом першої інстанції встановлено, що відповідачем не взято до уваги, що амортизації підлягають не тільки об'єкти основних засобів, придбаних за рахунок цільового фінансування або безоплатно отриманих за рішенням місцевих органів виконавчої влади, а також об'єкти придбані за рахунок власних доходів підприємства.

З пояснень представника відповідача, наданих в запереченнях на адміністративний позов та з наданих у судовому засіданні, суд першої інстанції встановив, що відповідач не заперечує проти того, що частина сум по амортизації основних засобів відносилася КП «Міськзелентрест» до доходів.

Також, суд першої інстанції вказав на те, що відповідачем не спростовано тієї обставини, що по основним засобам придбаним позивачем за рахунок цільового фінансування або безоплатно отриманих за рішенням місцевих органів виконавчої влади суми по амортизації відносилися КП «Міськзелентрест» до доходів протягом періоду перевірки.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що матеріалами справи підтверджується, що КП «Міськзелентрест» в ході здійснення господарчої діяльності було придбано необоротні активи (основні засоби) з використанням 3-х (трьох) різних джерел фінансування: отримання на баланс за рішенням Одеської Міської Ради на правах господарчого відання, отримання у власність за рахунок цільового фінансування з місцевого бюджету, отримання у власність за рахунок власних коштів від реалізації продукції та послуг власного виробництва.

Як встановлено судом, доходи від реалізації продукції та послуг за 2013-2014 роках складали - 5 043 811 грн., в період 2015 рік та 1-й квартал 2016 року - 3 614 000 грн., дані джерела надходжень направлялися, у тому числі, на придбання необоротних активів для використання у господарчій діяльності.

При цьому, суд першої інстанції врахував те, що починаючи з 01.01.2015 року обчислення доходів і витрат для розрахунку податку на прибуток підприємств базується на правилах П(с)БУ. Другою частиною пункту 30 П(с)БУ 7 «Основні засоби» викладено правила нарахування одночасних доходів «на суму нарахованої амортизації об'єктів зовнішнього благоустрою та житлових будинків, що перебувають на балансах житлово-комунальних організацій, які належать до сфери управління органів місцевого самоврядування та місцевих органів виконавчої влади, а також автомобільних доріг загального користування стосується підприємств», які не розповсюджується та не стосується в обов'язковому порядку КП «Міськзелентрест», оскільки дане підприємство не є житлово-комунальною організацією, тобто виробником житлово-комунальних послуг.

Судом першої інстанції враховано те, що за правилами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Тобто, підприємства, організації, окрім тих які відносяться до житлово-комунальних, мають право, а не зобов'язані, за власним рішенням нараховувати доходи одночасно з амортизацією, у зв'язку з чим суд погодився з доводами позивача про те, що повна сума амортизації основних засобів не підлягає нарахуванню та включенню до доходів КП «Міськзелентрест», зокрема: в 2013 та 2014 роках - 880 654 грн. (сума амортизації всіх об'єктів основних засобів, включаючи основні засоби, придбані за власний рахунок); в 2015 році та в 1-му кварталі 2016 року - 1 129 844 грн. (сума амортизації по основним засобам, які не були придбані за рахунок цільового фінансування та не підпадають під вимоги п.18 П(с)БУ № 15).

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що частка амортизаційних нарахувань, яка не була віднесена до складу оподатковуваних доходів підприємством в період 2013 рік - 1й квартал 2016 року і складає суму амортизації по об'єктах основних засобів, придбаних КП «Міськзелентрест» за власний рахунок.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що в акті перевірки контролюючий орган зазначив, що КП «Міськзелентрест» завищено витрати по рядку 06.4.15 «Суми нарахованих податків та зборів платежі, установлених Податковим кодексом, а також інших обов'язкових платежів встановленими іншими законодавчими актами», а саме: завищено платежі щодо сплати відновної вартості зелених насаджень, які складають 1 514 125,42 грн.

Проаналізувавши зміст акту перевірки на відповідність даних висновків вимогам закону, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що висновки відповідача не ґрунтуються на нормах законодавства України, оскільки витрати на сплату обов'язкових платежів (податків та зборів платежів, установлених Податковим кодексом, а також інших обов'язкових платежів встановленими іншими законодавчими актами) відповідно до п.п. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України повинні підтверджуватися квитанціями про їх сплату, а не первинними документами.

Водночас, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач надав до суду акти обстеження зелених насаджень, що підлягають видаленню, ордер від департаменту екології та розвитку рекреаційних зон, листи з інформуванням про прийняття Рішення щодо перерахунку до бюджету суми 1 279 055,44 грн., та 223 956,81 грн.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував те, що відповідно до ст. 35 Закону України «Про охорону земель» власники і землекористувачі, в тому числі, орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов'язані дотримуватись вимог земельного та природоохоронного законодавства України.

Згідно п. 3 Порядку видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2006 року №1045, видалення зелених насаджень на території населеного пункту здійснюється за рішенням виконавчого органу місцевої ради на підставі ордеру.

Відповідно до п. 5 Порядку від 01.08.2006 року №1045 ордер на видалення зелених насаджень компетентний орган видає не пізніше наступного робочого дня після подання заявником документа про сплату відновної вартості зелених насаджень, що підлягають видаленню.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що при видаленні зелених насаджень необхідно сплатити відновну вартість зелених насаджень, у зв'язку із чим видається відповідний ордер на видалення зелених насаджень.

Крім того, суд першої інстанції врахував положення Методики визначення відновної вартості зелених насаджень, затвердженої наказом Мінжитлокомунгоспу від 12.05.2009 року №127, зареєстрованим у Мін'юсті 19.06.2009 року за №549/16565, відповідно до якої визначення відновної вартості видалених зелених насаджень проводиться компетентними органами.

У зв'язку із чим суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що а ні Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про благоустрій населених пунктів», а ні іншими актами законодавства не передбачено повноважень органів місцевого самоврядування затверджувати порядки видалення зелених насаджень на відповідній території чи методики визначення їх відновної вартості.

При цьому, згідно пояснень представника позивача, Комунальне підприємство «Міськзелентрест» в ході здійснення господарчої діяльності, на постійній основі регулярно виконує роботи з видалення зелених насаджень за рішеннями компетентних органів, для чого у підприємства є всі необхідні державні дозволи, та видаються окремі ордери на підставі висновків призначених комісій, які оформлюються в кожному окремому випадку. Для виконання даних робіт підприємство несе відповідні витрати - нарахування заробітної плати, списує вартість механізмів та обладнання, паливно-мастильних матеріалів тощо. Вказані відповідачем в Акті первинні документи є підставою для обґрунтування тільки самого факту видалення зелених насаджень і відповідність його здійснення до видів господарчої діяльності та наявних дозвільних документів.

Крім того, щодо визначення суми відновної вартості до сплати в бюджет, достовірна оцінка яких проводиться згідно до правил бухгалтерського обліку, та момент виникнення зобов'язання зі сплати в бюджет, вже видалених зелених насаджень, момент визнання витрат яких проводиться згідно до правил бухгалтерського обліку, то в цьому разі, заявлені відповідачем документи можуть бути лише додатковим підґрунтуванням, але не основними первинними документами з господарської операції «визначення зобов'язання зі сплати в бюджет з одночасним визнанням витрат».

З огляду на вищенаведене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач правомірно включив до складу витрат в 2013 році суму в розмірі 1 514 125,42 грн., відновної вартості зелених насаджень, що належать до комунальної власності, сплаченої до бюджету, як інших операційних витрат у вигляді інших обов'язкових платежів, встановлених законодавчими актами згідно до п.п. 138.10.4 ПКУ.

Також, перевіркою встановлено завищення позивачем суми витрат та податкового кредиту по взаємовідносинам з ПП «Бі-Пласт».

Як вірно встановив суд першої інстанції, підставою для висновків про порушення позивачем правил оподаткування податком на додану вартість та податкового кредиту стало встановлення контролюючим органом під час перевірки відсутності факту придбання ПП «Бі-Пласт» саджанців у асортименті у ПП «Ніка» та ТМЦ у ПП «Воленс», у зв'язку із чим - подальшого продажу позивачу.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи та встановлено під час перевірки, між позивачем та ПП «Бі-Пласт» відбулись господарські операції з постачання товару - садженців в асортименті, гідро гель, торф тощо.

При цьому, правомірність віднесення сум податку на додану вартість і витрат, здійснення господарських операцій позивач під час перевірки підтвердив податковими накладними, первинними і розрахунковими документами.

Будь-яких зауважень щодо бухгалтерської та первинної документації контролюючий орган не висував.

Фактично підставою для не визнання валових витрат та податкового кредиту за цими операціями стало можливе порушення контрагентами ПП «Бі-Пласт» податкової дисципліни, у зв'язку із чим контролюючий орган поставив під сумнів операції з позивачем.

Водночас, під час вирішення спору судом першої інстанції надано вірну правову оцінку наведеним доводам відповідача та суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

При цьому, відповідачем не було надано до суду документальних підтверджень відсутності фактичного виконання господарських операцій з метою незаконного отримання податкової вигоди, а тому висновки відповідача є необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами, такими, що повністю ґрунтуються на припущеннях.

Разом з цим, судом першої інстанції обґрунтовано враховано те, що податкове законодавство ґрунтується на правилах індивідуальної відповідальності платника податків.

Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через можливі порушення вимог податкового законодавства з боку його контрагентів.

У зв'язку із чим можливі порушення контрагентами платника податків податкової дисципліни, у т. ч. недекларування своїх зобов'язань або несплата податку до бюджету, не є підставою для позбавлення платника податків права на податковий кредит з ПДВ за операціями з такими контрагентами.

Водночас, колегія суддів враховує те, що актом перевірки встановлено відображення контрагентом позивача обсяги операцій у даних бухгалтерського обліку, будь-які розбіжності щодо змісту господарських операцій між підприємствами відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, щодо висновки контролюючого органу про завищення позивачем податкового кредиту та витрат по взаємовідносинах з ПП «Бі-Пласт» є безпідставними та не відповідають вимогам податкового законодавства.

За даними розрахунку, на підставі виявлених порушень відповідач здійснив донарахування позивачу грошового зобов'язання по податку на прибуток за основним платежем у розмірі 673 864,14 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 168 466,04 грн. згідно податкового повідомлення-рішення від 05.09.2016 року №, та зменшив від'ємне значення суми податку на додану вартість у розмірі 97 159 грн. згідно податкового повідомлення-рішення від 05.09.2016 року №.

Водночас, оскільки висновки контролюючого органу про виявлені порушення не знайшли свого підтвердження та не ґрунтуються на Законі, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для скасування рішень суб'єкта владних повноважень в цих частинах.

Разом з цим, колегія суддів не може погодитись із висновками суду першої інстанції про безпідставність донарахування позивачу інших зобов'язань, з огляду на наступне.

Так, перевіркою відображених даних в Деклараціях з податку на прибуток контролюючий орган встановив заниження підприємством доходу за 2013 рік, 2014 рік, 2015 рік, 1 квартал 2016 року всього у сумі 707 184 грн.

Підставою для висновків про заниження позивачем сум доходу у вказаному розмірі стала невідповідність даних показників регістрам бухгалтерського обліку та первинних документів платника, наданих до перевірки.

Колегія суддів враховує, що відповідно до п. 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 року №290 доходи класифікуються в бухгалтерському обліку за такими групами: дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); інші операційні доходи; фінансові доходи; інші доходи.

Дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) - загальний дохід (виручка) від реалізації продукції, товарів, робіт або послуг без вирахування наданих знижок, повернення раніше проданих товарів та непрямих податків і зборів (податку на додану вартість, акцизного збору тощо).

Чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) визначається шляхом вирахування з доходу від реалізації продукції, товарів, робіт, послуг наданих знижок, вартості повернутих раніше проданих товарів, доходів, що за договорами належать комітентам (принципалам тощо), та податків і зборів.

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-XIV (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Аналіз наведених правових норм дає колегії суддів підстави для висновку, що дохід, а також витрати, при визначенні об'єкта оподаткування, підтверджені первинними та бухгалтерськими документами, підлягають відображенню платником у відповідному звітному періоді та мають відповідати відомостям звітності.

Проте, як вбачається з акту перевірки формування показників доходу підприємства у звітності відбулось не у відповідності даних первинних та бухгалтерських документів.

Не підтвердженим відповідними документами залишилось і віднесення позивачем за 2013 рік та 2014 рік витрати щодо сплати судового збору, а також у 2013 році сум податку на додану вартість по контрагентам ПП «Степ» та ПФ «Квант».

Також, під час перевірки встановлено, що підприємством у деклараціях за 2013 рік не вірно визначено суму податку на прибуток, що призвело до його заниження на 133 грн. за відповідний період.

Так, у податковій звітності позивачем задекларовано об'єкт оподаткування у сумі 202 219 грн.

Відповідно до п. 10 підрозділу 4 Розділу ХХ Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року включно - 19 відсотків, а для суб'єктів індустрії програмної продукції, які застосовують особливості оподаткування, передбачені в пункті 15 підрозділу 10 цього розділу, - 5 відсотків.

Таким чином, з урахуванням наведених положень податкового законодавства, сума податку за вказаний період становить 38 422 грн.

Проте, позивач визначив суму податку на прибуток за вказаний звітний податковий період у сумі 38 289 грн.

Колегія суддів також враховує, що вищенаведені порушення, а також обставини, не спростовуються позивачем у позові та наданими до нього документами.

Також, перевіркою встановлено заниження позивачем доходу від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку з 01.01.2015 року по 31.03.2016 року на суму безнадійної заборгованості суб'єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених у зв'язку з їх ліквідацією, що призвело до заниження показника по рядку 01 Податкової декларації з податку на прибуток за 2015 рік «дохід від будь якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку».

Сума заниження за 2015 рік слала - 299 757 грн.

Так, аналізом наданих до перевірки первинних документів та аналітичних регістрів бухгалтерського обліку встановлено, що КП «Міськзелентрест» на порушення пп. 14.1.11. п.14.1 ст.14 та пп. 134.1.1. п. 134.1. ст. 134 Податкового кодексу України, п. 7 Положення (стандарт бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів країни від 29.11.1999 року №290, п. 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 «Зобов'язання», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 року №20, до рядку 2240 Форми №2 «Звіт про фінансові результати» за 2015 рік не включено до складу інших операційних доходів суми безнадійної кредиторської заборгованості у розмірі 299 757 грн., а саме - заборгованість суб'єктів господарювання визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених у зв'язку з їх ліквідацією, що призвело до заниження показника по рядку 01 Податкової декларації з податку на прибуток за 2015 рік «дохід від будь якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилам ; бухгалтерського обліку»

В ході проведення перевірки встановлено, що у підприємства обліковувалась кредиторська заборгованість станом на 01.01.2015 року перед ТОВ «Зумер» по субрахунку 685 «розрахунки з іншими кредиторами» у сумі 230 256,94 грн. та по субрахунку 631 «розрахунки з вітчизняними постачальниками» у сумі 3 400 грн.

Станом на 01.10.2015 року обліковується кредиторська заборгованість перед ФОП ОСОБА_5 по субрахунку 685 «розрахунки з іншими кредиторами» у сумі 66 100 грн.

Підприємством відповідно субрахунку 685 «розрахунки з іншими кредиторами» проведено операції щодо відступлення права вимоги у січні 2015 року між ТОВ «Зумер» та гр. ОСОБА_6 у сумі 233 656,94 грн. та у жовтні 2015 року між ФОП ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_6 у сумі 66 100 грн.

Разом з цим, до перевірки не було надано жодного документу, який свідчить, про відступлення права вимоги.

Водночас, державна реєстрація ОСОБА_5 як фізичної особи-підприємця припинена з 17.04.2015 року. Рішенням Господарського суду від 10.07.2015 року у справі №916/663/15-г ТОВ «Зумер» визнано банкрутом та 07.09.2015 року проведено державну реєстрацію припинення за №0000799.

Відповідно до п.п. 14.1.11 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак, зокрема: а) заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності; в) заборгованість суб'єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв'язку з їх ліквідацією.

При цьому, повідомлення про відступлення права вимоги від 27.01.2015 року між ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6 на суму 66 100 грн. КП «Міськзелентрест» отримало 07.10.2015 року, тобто після скасування державної реєстрації ФОП ОСОБА_5

Також, під час перевірки і під час адміністративного оскарження рішень контролюючого органу підприємством не наданий акт звірки між ФОП ОСОБА_6 та КП «Міськзелентрест».

Необґрунтовано позивачем ні в позові, а ні під час перевірки та адміністративного оскарження рішень контролюючого органу, також не включення до складу доходів за період 1 квартал 2016 року кредиторської заборгованості перед ОСОБА_7, по якій сплив строк позовної давності.

Водночас, під час перевірки встановлено порушення позивачем правил оподаткування податком на додану вартість, що полягає у не підтвердженні у повному обсязі податковими накладними сум податкового кредиту, а також не віднесенні підприємством у повному обсязі зобов'язань з податку на додану вартість, не відображення в податковій звітності зареєстровану податкову накладну.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України); ї) номер та дата митної декларації, за якою було здійснено митне оформлення товару, ввезеного на митну територію України.

Згідно із п. 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, виключною підставою для не підтвердження податкового кредиту є факт відсутності податкових накладних, або їх складання без обов'язкових реквізитів та не підтвердження зв'язку податкового кредиту з ПДВ з господарською діяльність платника податків.

Отже, оскільки підприємство не у повному обсязі підтверджує суми податку на додану вартість, а також не відображає у звітності відповідні зобов'язання, висновки про порушення позивачем правил податкового законодавства є обґрунтованими.

Враховуючи викладене, оскільки заниження сум доходу від операційної діяльності, а також завищення витрат, завищення податку на додану вартість відбулось за відсутності правових підстав, ці обставини не спростовуються позивачем як під час перевірки так і під час звернення до суду із позовом, колегія суддів приходить до висновку, що коригування таких показників платника на підставі відповідних податкових повідомлень-рішень відбулось з повним дотриманням правил податкового законодавства.

Отже, підстави для скасування податкових повідомлень-рішень від 05.09.2016 року №, від 05.09.2016 року № в іншій частині, а також податкового повідомлення-рішення від 05.09.2016 року №, відсутні.

Також, під час перевірки встановлено порушення позивачем п.п. 14.1.48, 14.1.180 п. 14.1 ст. 14, п. 162.1 ст. 162, п. 163.1 ст. 163, п.п. 164.2.1, п.п. 164.2.7, п.п. «а» п.п. 164.2.14, п.п. 164.2.17, п.п. 164.2.20 п. 164.2, п. 164.5 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, п.п. 168.1.1, п.п. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, у зв'язку із чим контролюючий орган вважав, що позивачу підлягає донарахуванню податок на доходи фізичних осіб у розмірі 70 651,48 грн.

Зазначені порушення не спростовуються позивачем ні під час перевірки, ні під час адміністративного оскарження рішень контролюючого органу, ні під час судового розгляду.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування податкового повідомлення-рішення від 30.08.2016 року № в частині визначення грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб за основним платежем у розмірі 23 640,45 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 52 768,58 грн. та пені у сумі 17 922,9 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 317 КАС України підлягає скасуванню з винесенням нової постанови про часткове задоволення позову.

При цьому, колегія суддів враховує, що відповідно до ч.ч. 1, 3, 6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, розмір майнових вимог у цій справі дорівнює сумі 1 579 520,93 грн., що складає 100% розміру задоволених вимог.

Разом з цим, позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом скасування оскаржуваних рішень контролюючого органу на загальну суму 939 489,18 грн., що складає 59,48% розміру задоволених вимог.

Враховуючи викладене, оскільки судове рішення у цій справі ухвалене на користь КП «Міськзелентрест» шляхом часткового задоволення позову, колегія суддів вважає, що позивачу мають бути присуджені здійснені ним документально підтверджені судові витрати відповідно до частини задоволених вимог, а саме у сумі 14 092,3 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Одеській області.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Одеській області - задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 7 грудня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов Комунального підприємства «Міськзелентрест» до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області від 05.09.2016 року № в частині збільшення грошового зобов'язання по податку на прибуток за основним платежем у розмірі 673 864,14 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 168 466,04 грн.;

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області від 05.09.2016 року № в частині зменшення від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 97 159 грн.

В задоволенні решти позовних - відмовити.

Стягнути на користь Комунального підприємства «Міськзелентрест» () судові витрати у сумі 14 092 (чотирнадцять тисяч дев'яносто дві) грн. 30 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Одеській області.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27.02.2018 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

С.Д. Домусчі