Справа № 161/13251/16-а,2-а/161/751/16
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2018-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 рокум. Львів№ 876/409/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Довгополова О.М.,
суддів Гудима Л.Я., Пліша М.А.,
з участю секретаря судового засідання Копанишин Х.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

суддя (судді) в суді першої інстанції Гринь О.М.,
час ухвалення рішення 12:29:50 год.,
місце ухвалення рішення м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення не вказано,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради, яким просив скасувати постанову відповідача від 30.09.2016 року № 675 і закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2016 року позов задоволено частково: визнано протиправною та скасовано постанову Адміністративної комісії при Виконавчому комітеті Луцької міської ради від 30.09.2016 року № 675 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 152 Кодексу України про адміністративні правопорушення; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постанова мотивована тим, що Стаття 152 Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП) передбачає умисну форму вини у скоєнні адміністративного правопорушення. За твердженнями відповідача порушення ОСОБА_1 «Правил благоустрою м. Луцька» полягає у самовільному встановленні металевого гаражу на прибудинковій території загального користування біля будинку АДРЕСА_1 . Однак відповідач не надав жодного доказу щодо самовільного встановлення гаражу саме ОСОБА_1 . В свою чергу, матеріалами справи підтверджено, що питання встановлення гаражів за вказаною адресою вирішувалось командуванням Військової частини № НОМЕР_1 у 1973-1983 роках, які надавались в безстрокове користування сім`ям військовослужбовців. Отже, подані позивачем докази свідчать про те, що гараж був встановлений на підставі дозвільних документів відповідно до законодавства, чинного на час їх встановлення. А відповідач при винесенні оскарженої постанови не з`ясував і не встановив цих обставин, зокрема, не було встановлено ким, в який період часу, на якій підставі було здійснено встановлення металевої конструкції, не досліджено причин відсутності у позивача дозвільної документації. За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження заперечень, які б спростовували доводи позивача, а тому із врахуванням встановлених обставин вимога позову про скасування постанови є підставною та обґрунтованою і підлягає до задоволення. Разом з тим, суд відмовив у задоволенні позову в частині вимог про закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення, оскільки вирішення такого питання судом в порядку адміністративного судочинства не передбачене.
Постанову в частині задоволення позову в апеляційному порядку оскаржив відповідач, вважає її незаконною та необґрунтованою, оскільки суд неповно з`ясував обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також суд порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить постанову скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 не надав жодних правовстановлюючих документів, передбачених ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України, що посвідчують його право власності чи право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , а також правовстановлюючих документів на металоконструкцію (гараж). Також в матеріалах справи відсутні докази, що гараж, яким користується позивач, розташований на території військової частини згідно з розпорядженням командира частини. Надана позивачем пояснювальна записка щодо цих обставин, на думку відповідача, не може бути таким доказом, оскільки вона складена і підписана не діючими військовослужбовцями, які виконують посадові обов`язки, а військовослужбовцями, які перебувають у запасі чи у відставці. Тому висновок суду першої інстанції про те, що зазначений гараж встановлений на підставі дозвільних документів, на думку апелянта, є необґрунтованим. Крім того, апелянт вважає, що вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення є триваючим, оскільки розпочалось із бездіяльності володільців гаража щодо його реєстрації і продовжується шляхом користування ним і земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.
Постанова в частині відмови у задоволенні позову не оскаржена, тому відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України в апеляційному порядку не переглядається.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановив суд, 05.09.2016 року відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення № 841-16, в якому вказано, що він самовільно встановив тимчасову споруду металеву конструкцію (гараж) на АДРЕСА_1 , що є порушенням ст. 152 КУпАП та пп. 2.5.5.1.13 «Правил благоустрою м. Луцька».
Постановою Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради від 30.09.2016 року № 675, винесеною за результатами розгляду цього протоколу, ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн.
Колегія суддів вважає правильним і обґрунтованим висновок суду першої інстанції про протиправність оскарженої постанови відповідача з таких підстав.
Відповідно до ст. 152 КУпАП порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від двадцяти до вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» благоустрій населених пунктів це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.
Відповідно до ст.13 цього Закону до об`єктів благоустрою населених пунктів належать, зокрема, прибудинкові території.
Згідно з ст. 10 цього Закону до повноважень міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить, зокрема, затвердження правил благоустрою територій населених пунктів.
Рішенням від 29.07.2009 року № 44/2 Луцька міська рада затвердила «Правила благоустрою м. Луцька», які встановлюють та регулюють права і обов`язки учасників правовідносин у галузі благоустрою території міста, визначають комплекс заходів, необхідних для забезпечення чистоти і порядку в місті.
Відповідно до пп. 2.5.5.1.13 цих Правил (про порушення якого позивачем стверджує відповідач) забороняється самовільно встановлювати рекламоносії, різноманітні конструкції, інформаційно-рекламні плакати, стаціонарні малі архітектурні форми.
Тимчасовий (металевий) гараж це тимчасова споруда для зберігання транспортних засобів з відповідним терміном експлуатації без улаштування фундаменту.
Таким чином, металевий гараж підпадає під визначення конструкцій, які забороняється самовільно встановлювати.
Колегія суддів враховує, що справді у ОСОБА_1 були відсутні правовстановлюючі документів, що посвідчують його право власності чи право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , а також правовстановлюючі документи на металоконструкцію (гараж) чи дозвільні документи на його спорудження.
Разом з тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, ст. 152 КУпАП передбачає умисну форму вини у скоєнні адміністративного правопорушення, однак відповідач не надав жодних доказів порушення правил благоустрою, що виразились самовільним встановленням металевої конструкції (гаражу) саме ОСОБА_1 .
При цьому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що питання встановлення гаражів за вказаною адресою вирішувалось командуванням Військової частини № НОМЕР_1 у 1973-1983 роках та надавалися в безстрокове користування сім`ям військовослужбовців, що підтверджується наданою позивачем копією пояснювальної записки від 02.03.1988 року, підписаної заступниками командира військової частини.
Твердження відповідача про те, що зазначена пояснювальна записка не може бути доказом відсутності факту самовільного встановлення позивачем гаражу, колегія суддів вважає необґрунтованим і не бере до уваги з таких підстав.
Відповідач посилається на те, що пояснювальна записка складена і підписана не діючими військовослужбовцями, які виконують посадові обов`язки, а військовослужбовцями, які перебувають у запасі чи у відставці (полковник у відставці ОСОБА_2 і підполковник запасу ОСОБА_3 ).
При цьому, як вбачається із змісту апеляційної скарги, відповідач лише припускає, що, виходячи із формулювання зазначених військових звань, перебування у запасі чи відставці передбачає звільнення з військової служби. Однак відповідач не надав жодних доказів того, що вказані особи на час складення довідки не перебували на дійсній військовій службі та не врахував, що в довідці зазначено посади полковника ОСОБА_2 і підполковника ОСОБА_3 заступники командира Військової частини № НОМЕР_2 .
Також колегія суддів зазначає, що відповідач не надав жодних пояснень та доказів на спростування відомостей, наведених в цій пояснювальній записці, чи доказів того, що дана інформація є неправдивою або неправомірною.
При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, зважаючи на заперечення позивача при складенні протоколу, відповідач як суб`єкт владних повноважень був зобов`язаний зібрати докази, які б підтверджували відсутність дозвільних документів та спростовували свідчення позивача, однак не зробив цього, а також не вчинив жодних дій, спрямованих на з`ясування суб`єктивної сторони складу правопорушення, зокрема, не встановив ким, в який період часу, на якій підставі було здійснено встановлення металевої конструкції, не з`ясував причин відсутності у позивача нової дозвільної документації.
Колегія суддів погоджується з висновок суду першої інстанції, що такі дії Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради при розгляді справи про адміністративне правопорушення є грубим порушенням, зокрема, вимог ст. ст. 7, 251, 252, 280 КУпАП, якими передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний, в тому числі, з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Також колегія суддів враховує, що рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 01.06.2016 року № 310-10 «Про демонтаж металевих конструкцій на АДРЕСА_2 » було зобов`язано власників металевих конструкцій (гаражів) за вказаними адресами демонтувати їх. Однак рішенням Луцької міської ради від 30.11.2016 року № 15/6 «Про скасування рішень виконавчого комітету міської ради від 01.06.2016 року № 310-10, 310-14, 310-15» зазначене рішення виконавчого комітету було скасовано.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що Адміністративна комісія при виконавчому комітеті Луцької міської ради розглянула справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 формально, без встановлення, дослідження та з`ясування всіх обставин та доказів, які мали значення для правильного вирішення справи, а тому висновок суду першої інстанції про протиправність оскарженої постанови відповідача від 30.09.2016 року № 675 є правильним.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.
Також колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених, зокрема, статтею 286 цього Кодексу (справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності), набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.
Керуючись ч. 3 ст. 272, ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради залишити без задоволення.
Постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2016 року у справі № 161/13251/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 26.02.2018 року