Справа № 826/13287/16
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 лютого 2018 року № 826/13287/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю «Алкоторг»
доДержавної фіскальної служби України
прозобов'язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Алкоторг» (далі - позивач/ ТОВ «Алкоторг») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної фіскальної служби України (далі-відповідач/ДФС України), в якій просить суд зобов'язати відповідача та його територіальні органи утриматись від використання відомостей Єдиної автоматизованої інформаційної системи Державної митної служби України (далі -ЄАІС).

Позивач мотивує свої вимоги тим, що використання Державною фіскальною службою України Єдиної автоматизованої інформаційної системи Державної митної служби України є незаконним, з огляду на протиправність наказів, на підставі яких була введена в експлуатацію ЄАІС. Зазначає, що вказані накази не пройшли процедур, передбачених Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», не зареєстровані в Міністерстві юстиції України, не опубліковані в «Офіційному віснику України» та сама цінова база є закритою, що, на думку позивача, суперечить міжнародним договорам України зі Світовою організацією торгівлі.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про відсутність порушених прав позивача з боку ДФС України, зазначив, що накази, на підставі яких введено в експлуатацію ЄАІС мають організаційно-розпорядчий характер, відтак, не потребують реєстрації в Міністерстві юстиції України та офіційного оприлюднення.

Враховуючи клопотання позивача, що наявне в матеріалах справи, на підставі положень частини першої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, справа розглянута в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Єдина автоматизована інформаційна система Держмитслужби - багатофункціональна інтегрована автоматизована система, що забезпечує інформаційну підтримку та супроводження митної справи в Україні і становить сукупність кількох взаємопов'язаних інформаційних систем, зокрема, автоматизованої інформаційної системи "Центр", автоматизованої системи митного оформлення, інформаційно-телекомунікаційної системи "Електронна пошта" та інших систем, програмно-інформаційних комплексів (пункт 1.2 Розділ 1 Положення про Єдину інформаційну систему Держмитслужби України).

Згідно пунктів 1.3. , 1.4, 1.5 Розділу 1 Положення про Єдину інформаційну систему Держмитслужби України, Держмитслужба є власником ЄАІС Держмитслужби та інформації, яка створена Держмитслужбою. Держмитслужба є розпорядником інформації, яка обробляється в ЄАІС.

Користувачами ЄАІС Держмитслужби є посадові особи структурних підрозділів Держмитслужби, митних органів, спеціалізованих митних установ, організацій, інших державних та недержавних органів, яким у встановленому порядку надані відповідні права доступу до інформації в цій системі.

Органами управління ЄАІС Держмитслужби, які забезпечують розв'язання організаційних та технічних завдань із функціонування ЄАІС Держмитслужби, є структурні підрозділи митних органів, спеціалізованих митних установ та організацій, що відповідають за функціонування елементів ЄАІС Держмитслужби.

Як вбачається з пояснень позивача, товариство з обмеженою відповідальністю «Алкоторг» зареєстроване як суб'єкт господарювання, серед основних видів діяльності якого є імпорт алкогольних напоїв та продуктів харчування.

При цьому, ТОВ «Алкоторг» зазначає, що органи доходів і зборів при застосуванні другорядних методів визначення митної вартості використовують інформацію з Єдиної автоматизованої інформаційної системи Державної митної служби України (ЄАІС), яка введена в експлуатацію на підставі наказу ДМС України від 15.06.2010 №634 «Про введення в постійну експлуатацію програмно-інформаційних комплексів та втрату чинності деяких наказів Держмитслужби», наказом від ДМС України від 04.11.2010 №1341 «Про затвердження Положення про Єдину інформаційну систему Держмитслужби України».

Вважаючи використання органами доходів і зборів такої Єдиної автоматизованої інформаційної системи Державної митної служби України при визначенні вартості товарів незаконною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

В рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2002 "У справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів)" вказав, що положення ч.2 ст.124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч.5 ст.55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

При цьому, офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" надано в рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. "У справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)", в якому зафіксовано тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес". Зокрема, в даному рішенні Конституційного Суду України вказано, що поняття "охоронюваний законом інтерес", яке вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Так, відповідно до статті 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Згідно з практикою ЄСПЛ, Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32).

В позовній заяві наведені обґрунтування порушення прав позивача, якими позивач вважає те, що ТОВ «Алкоторг» є заінтересованою особою як суб'єкт зовнішньоекономічної діяльності, а відтак, до ТОВ «Алкоторг» під час переміщення (імпорту) товару через митний кордон України в обов'язковому порядку будуть застосовані заходи митного контролю, зокрема, перевірка документів і відомостей шляхом застосування інформації з ЄАІС.

Суд погоджується з тим, що до позивача, як до суб'єкта зовнішньоекономічної діяльності, застосовуються заходи митного контролю, які в свою чергу встановлені приписами Митного кодексу України, проте, зазначає, про необхідність встановлення причинно - наслідкового зв'язку між порушенням права позивача, засобом захисту такого права та мотивацією, наведеною позивачем.

При цьому, суд акцентує увагу, що право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оскарження останнього, отже, суд не може здійснювати захист прав та законних інтересів позивача на майбутнє, оскільки немає можливості встановити чи будуть вони порушені в майбутньому.

Поряд цим, наведений в позові ТОВ «Алкоторг» спосіб захисту - зобов'язання відповідача та його територіальні органи утриматись від використання відомостей Єдиної автоматизованої інформаційної системи Державної митної служби України не може ототожнюватися із запобіганням настання негативних наслідків для позивача як до суб'єкта господарювання, учасника зовнішньоекономічної діяльності.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо використання відомостей Єдиної автоматизованої інформаційної системи Державної митної служби України є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.80 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі "Педерсен і Бодсгор проти Данії" зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.

Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

З урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин, зважаючи на їх зміст та юридичну природу, суд не вбачає порушення прав позивача, таким чином, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя С.К. Каракашьян