Справа № 815/3801/17
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2018-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 лютого 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/3801/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді доповідача Кравця О.О.
судді Домусчі С. Д.
судді за участю секретаряКоваля М.П. Сторчака О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2017р., прийнятої суддями Єфіменка К.С., Бжассо Н.В.,Танцюри К.О. по справі №815/3801/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
19.07.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України та просив суд: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2017 року №30-17, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2017 р. у задоволенні адміністративного позову було відмовлено повністю.

Не погоджуючись зі вказаною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального права , та просив її скасувати та прийняти нову, якою задовольнити адміністративного позову у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у позивача умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, такі висновки є необґрунтованими та не відповідають обставинам справи. Зокрема, у позивача наявні підстави для визнання його особою, яка потребую додаткового захисту.

Також апелянт звернув увагу на той факт, що суд порушив п. 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», а також ст.. 3 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу , в якій вважає , що суду першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність фактичних обставин, які б безумовно підтверджували ймовірність позивача стати жертвою переслідування за конвенційними ознаками статусу біженця. У випадку повернення на Батьківщину до позивача не існує загроза застосування вироку про смертну кару, тортур, нелюдського, або такого, що принижує людську гідність поводження. В історії, що була викладена заявником з приводу ймовірного переслідування на Батьківщині існує ряд розбіжностей, що суттєво знижують рівень довіри до заяви особи та свідчать про зловживання нею процедурою набуття міжнародного захисту.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. ст.124 -127 КАС України.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

НАЦІОНАЛЬНЕ ЗАКОНОДАВСТВО:

Згідно вимог ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.26 Конституції України,іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Згідно ст. 32 Конституції України ,ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 2-рп/2012 від 20.01.2012 р., яким надано офіційне тлумачення положення частини другої статті 32 Конституції України , неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб.

Згідно вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.3 КАС України ( в ред.,діючої з 15.12.2017 року) порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно ч.3 ст.6 КАС України ,звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.7 КАС України ,суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України. . Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України. У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1-5 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч.1-2 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України ,суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення , а рішення або ухвалу суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя узгоджується із міжнародно-правовими актами та практикою ЄСПЛ.

МІЖНАРОДНІ СТАНДАРТИ ТА ПРАКТИКА ЄСПЛ :

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 66 та 195 Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Згідно з положенням статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і втрати міжнародного захисту» від 26 червня 2013 року № 2013/32/1:11, з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів, заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватись як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. Водночас, якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, невідповідно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 2 Протоколу N 4, якою у відповідній частині передбачено наступне:

"1. Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

3. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

4. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві".

Стаття 2 § 2 Протоколу № 4 гарантує кожному право залишати будь-яку країну, щоб переїхати до будь-якої іншої країни на власний вибір, куди його можуть пустити. (див. цитоване рішення Peltonen, стор. 43, і цитовані рішення Baumann, §§ 62-63, Napijalo, §§ 69-73, і Nalbantski, § 61). Тож слід встановити, чи таке порушення було «передбачене законом», переслідувало одну чи кілька законних цілей, визначених статтею 2 § 3 Протоколу № 4, і чи воно було «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цієї або цих цілей.

(див.п.30 рішення у справі «STAMOSE ПРОТИ БОЛГАРІЇ» (Заява № 29713/05)від 27 листопада 2012 року, яке набуло статусу остаточного 27.02.2013 р.)

ІНФОРМАЦІЯ ЩОДО СОЦІАЛЬНО-ПОЛІТИЧНОЇ СІТУАЦІЇ У КРАЇНІ ПОХОДЖЕННЯ:

З ІКП спостерігається поліпшення загальної соціально-політичної ситуації в країні громадянської належності позивача. Згідно з ІКП: Назва статті: Доклад Генерального секретаря о Миссии Организации Обьединенных Наций по поддержке в Ливии

Сайт:http://www.refworld.org.ru/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?page=search&docid=57469bb64&skip=0&query=%D0%9B%D0%B8%D0%В2%D0%В8%D1%8F Дата: 16.05.2016 року

Назва статті: В ООН позитивно оценивают итоги женевского раунда по урегулированию конфликта в Ливии Сайт:http://tass.ru/mezhdunarodnaya-panorama/2183483

Дата: 12.08.2015 року.

Зміст статті: Женевский раунд политического диалога по урегулированию конфликта в Ливии "прошел в позитивной атмосфере". Такую оценку двухдневным дискуссиям дала Миссия ООН по поддержке в Ливии (МООНПЛ)...

Спостерігаються позитивні тенденції щодо покращення ситуації в галузі безпеки. Відповідно до ІКП: Назва статті: Американская авиация разбомбила позиции ИГИЛ в родном городе ливийского диктатора Муаммара Каддафи

Сайт:http:www.dialog/ua/hews/93243_ Дата:02.08.2016 року.

Також, спостерігаються регулярні постачання гуманітарної допомоги потребуючим на території Лівії. Відповідно до ІКП:

Назва статті: Доклад Генерального секретаря о Миссии Организации

Обьединенных Наций по поддержке в Ливии Сайт: Сайт: http://www.refworld.org.ru/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?page=search&docid=57469bb64&skip=0&query=%D0%9B%D0%B8%D0%В2%D0%В8%D1%8F
Дата: 16.05.2016 року Зміст статті:

З ІКП спостерігаються тенденції до стабілізації політичного життя в країні громадянської належності заявника, формування та укріплення національної єдності.

Відповідно до ІКП: Назва статті: «Доклад Генерального секретаря о Миссии Организации Обьединенных Наций по поддержке в Ливии» Сайт: http://www.refworld.org.ru/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?page=search&docid=57469bb64&skip=0&query=%D0%9B%D0%B8%D0%В2%D0%В8%D1%8F Дата: 16.05.2016 року.

Також, державною владою Лівії здійснюються спроби впровадження правового га демократичного порядку на території країни.

Відповідно до ІКП: Назва статті: «Доклад Генерального секретаря о Миссии Организации Обьединенных Наций по поддержке в Ливии» Сайт: http://www.refworld.org.ru/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?page=search&docid=57469bb64&skip=0&query=%D0%9B%D0%B8%D0%В2%D0%В8%D1%8F Дата: 16.05.2016 року

Згідно з ІКП: Назва статті: « Доклад Генерального секретаря о Миссии

Организации Обьединенньїх Наций по поддержке в Ливии» Сайт: http://www.refworld.org.ru/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?page=search&docid=57469bb64&skip=0&query=%D0%9B%D0%B8%D0%В2%D0%В8%D1%8F Дата: 16.05.2016 року

З ІКП спостерігається стабілізація становища в Лівії після приходу до влади уряду національної єдності.

Відповідно до ІКП: Назва статті: «Правительство национального единства Ливии берет власть в свої руки после отставки оппозиционного кабинета»

Сайт: http://www.almasdarnews.com/article/%D0%BF%D1%80%D0%В0%D0%В2%D0%B8%D1%82%D0%B5%D0%BB%D1%8C%D1%81%D1%82%D0%82%D0%BE-%D0%BD%D0%B0%D1%86%D0%B8%D0%BE%D0%BD%D0%B0%D0%BB%D1%8C%D0%BD%D0%BE%D0%B3%D0%BE-%D0%B5%D0%B4%D0%B8%D0%BD%D1%81%D1%82%D0%82/

Дата:06.04.2016 року

За останній період часу помітний суттєвий прогрес у галузі забезпечення безпеки та нейтралізації діяльності озброєних банд у Лівії.

Відповідно до ІКП: Назва статті. «Доклад Генерального секретаря о Миссии Организации Обьединенных Наций по поддержке в Ливии»

Сайт: http://www.refworld.org.ru/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?page=search&docid=57469bb64&skip=0&query=%D0%9B%D0%B8%D0%В2%D0%В8%D1%8F Дата: 16.05.2016 року

Зміст статті: «...Хотя обстановка в области безопасности в западном регионе в целом оставалась нестабильной, достигнутые на местах договоренности о прекращении огня вказались достаточно зффективными для предупреждения зскалации инцидентов...»
Відповідно до ІКП: Назва статті: «Правительство национального единства Ливии берет власть в свои руки после отставки оппозинионного кабинета» Сайт: http://www.almasdarnews.com/article/%D0%BF%D1%80%D0%В0%D0%В2%D0%B8%D1%82%D0%B5%D0%BB%D1%8C%D1%81%D1%82%D0%82%D0%BE-%D0%BD%D0%B0%D1%86%D0%B8%D0%BE%D0%BD%D0%B0%D0%BB%D1%8C%D0%BD%D0%BE%D0%B3%D0%BE-
%D0%B5%D0%B4%D0%B8%D0%BD%D1%81%D1%82%D0%82/ Дата:06.04.2016 року.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обгрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

ФАКТИ:

Судом 1-ої інстанції було встановлено, що 29.05.2016 року ОСОБА_1 вибув до України через неспокійну ситуацію на території Лівії, авіарейсом Тріполі (Лівія) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна).

21.06.016 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою №126 про прийняття рішення про оформлення документів для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

05.07.2016 року наказом першого заступник начальника Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області у відповідності до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_1 , особова справа №2016OD0095.

13.01.2017 року за результатами розгляду особової справи №2016OD0095 Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області на підставі абз.4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" склало висновок про відмову ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

31.01.2017 року рішенням Державної міграційної служби України №30-17 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону, відсутні. У висновку, зокрема, зазначено, що військові дії у країні громадянської належності не є підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також міграційний орган зазначив, що заявник не надав жодних переконливих пояснень або тверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Судом 1-ої інстанції було також встановлено, що ОСОБА_1 , надав неправдоподібну інформацію про себе, зазначений факт не дозволяє вважати достовірним наданий елемент клопотання, так, наприклад: на Батьківщині його ніколи не переслідували за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної грипи або наявності політичних переконань (з протоколу співбесіди від 05.07.2016 року, арк. 10).

ОСОБА_1 , ніколи не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, щоб були пов`язані із вищезазначеними ознаками (з анкети від 30.06.2016 рок, арк.7), не вказує на можливість свого переслідування за вищезазначеними ознаками у якості причини, за якої він наразі не може повернутися на Батьківщину.

ОСОБА_1 , не приймав активної участі у політичному житті країни громадянської належності (з протоколу співбесіди від 05.07.2016 року, арк. 5), у нього ніколи не виникало проблем з державними органами Лівії, що б могли бути пов`язані із вищезазначеною обставиною (з протоколу співбесіди від 05.07.2016року, арк. 10-11).

ОСОБА_1 , є бербером, мусульманином за віросповіданням (з анкети від 30.06.2016 року, арк.7), що є переважаючими етнічними та релігійними групами на території Лівії.

ОСОБА_1 , зазначав, що він ніколи не зазнавав погроз або переслідувань за вищевказаними ознаками (з протоколу співбесіди від 05.07.2016 року, арк.10).

ОЦІНКА СУДУ:

Апеляційний суд вважає,що судом 1-ої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми матеріального та процесуального права , справу розглянуто повноважним складом суду, із належним повідомленням учасників справи про дату, час і місце судового засідання, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі , судове рішення прийнятне та підписано суддями , які зазначені у судовому рішенні , враховуючи практику ЄСПЛ , Доповіді Генерального про Місію ООН по підтримку в Лівії, погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відсутності підстав для задоволення позову, так як відсутні належні ,допустимі, достовірні та достатні докази переслідування позивача в країні походження за ознакою віднесення до певної соціальної чи релігійної групи чи заняття ним політичною діяльністю, а це свідчить про відсутність у нього Конвенційної ознаки біженця, причиною виїзду позивача з Лівії слугувало загальне нестабільне становище, відсутність постійного місця роботи на Батьківщині, та політична криза на території країни громадянської належності, а не загроза зазнати переслідувань , позивач не є особою, яка потребує додаткового захисті, в зв`язку із чим, оскаржене рішення відповідача щодо відмови у наданні позивачу статусу біженця є обґрунтованим та таким, що прийняте в порядку, в межах повноважень та у спосіб , встановлений Конституцією та законом України , та вважає, що доводи апелянта про порушення судом 1-ої інстанції п. 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», а також ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Право особи на свободу пересування і свободу вибору місця проживання у контексті не було порушено , так як втручання здійснювалося «згідно із законом», та було «необхідним у демократичному суспільстві» ,у тому розумінні , що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, та виправдовується суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційний суд доходить до висновку, що не має підстав для скасування чи зміни постанови суду 1-ої інстанції .

Керуючись ст. 3,6,7,242,308,309,311,п.1 ч.1 ст.315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2017р. без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття ,та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення .

Повне рішення виготовлено та підписане 09.02.2018 року.

Головуючий суддя-доповідач Кравець О.О.

Суддя Домусчі С.Д.

Суддя Коваль М.П.