Справа № 826/18893/16
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

О К Р Е М А Д У М К А
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва по справі № 826/18893/16 було відмовлено в позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Remeks sanayii urunleri uretim ve dis tic. ltd. sti." до Кабінету Міністрів України про скасування розпорядження №725-р від 11.10.2016.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, не вдаючись до аналізу матеріалів справи та норм Митного кодексу України та Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.1998 № 1340, суддя Каракашьян висловлює наступну правову позицію.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" згідно з усталеною практикою Суду, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах "Іммобіліаре Саффі проти Італії" [ВП], заява N 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та "Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії" [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

У вказаному рішенні, яке постановлене у справі за зверненням проти Держави Україна, суд наголосив на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадав, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Таким чином, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, позбавлення особи майна можливе у виключних випадках, з мотивів необхідності цього для загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

В даному випадку уповноваженими Державою Україна органами не було висунуто жодних вимог щодо сплати будь - яких податків або зборів щодо майна, яке було відчужено оскаржуваним рішенням. Відсутні обставини звернення уповноважених органів до будь - якої особи з вимогами щодо сплати вартості зберігання, виставлені рахунки, якими б обґрунтовувалась необхідність продажу майна для покриття витрат по його зберіганню.

Відсутні також посилання на будь - які загальні інтереси, якими можна було б обґрунтувати необхідність позбавлення власника належного йому майна .

На підставі вищевикладеного вважаю, що, при розгляді даної справи відповідачем - Кабінетом Міністрів України, не доведено спроби дотримання будь - якого балансу між інтересами власника, якого позбавили майна, та інтересами держави чи суспільства, у зв'язку з чим оскаржуваний акт підлягає скасуванню.

Суддя С.К. Каракашьян