Справа № 800/160/17
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2018-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.02.2018 Київ П/9901/85/18 справа №800/160/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Пасічник С.С.,

Васильєвої І.А.,

Ханової Р.Ф.,

Хохуляка В.В.,

Юрченко В.П.

за участю секретаря судового засідання Лопушенко О.В.,

представника відповідача Склярук Ю.В.,

представника третьої особи Карлаша Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_8 до Вищої ради правосуддя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2017 року ОСОБА_8 звернулась до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовною заявою до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) про визнання протиправними та скасування рішень ВРП №596/0/15-17 від 23 березня 2017 року в частині звільнення її з посади судді Апеляційного суду Луганської області на підставі пункту 3 частини 6 статті 126 Конституції України та №650/0/15-17 від 30 березня 2017 року про залишення без розгляду її заяви від 13 листопада 2014 року про звільнення у відставку за власним бажанням; зміну формулювання підстав звільнення її з "відповідно до пункту 3 частини 6 статті 126 Конституції України", як зазначено у рішенні ВРП №596/0/15-17 від 23 березня 2017 року, на звільнення "відповідно до пункту 4 частини 6 статті 126 Конституції України у відставку згідно заяви від 13 листопада 2014 року".

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_8 вказувала, що підставою для її звільнення з посади відповідачем визначено пункт 3 частини 6 статті 126 Конституції України, за змістом якого суддя звільняється з посади в разі вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, тобто, останній поєднує в собі дві окремі та самостійні підстави звільнення судді з посади, проте, при цьому, відповідачем в рішенні №596/0/15-17 від 23 березня 2017 року не конкретизовано, за якою саме підставою звільнено позивача, як і не обґрунтовано, які саме вчинені нею дії (бездіяльність) Радою визначено як проступок.

Також, в оскаржуваному рішенні про звільнення її з посади ВРП зазначено, що після відновлення Апеляційним судом Луганської області роботи в м.Сєвєродонецьку Луганської області позивач до нового місцезнаходження суду не прибула й до виконання своїх обов'язків не приступила, проте, при цьому, не враховано, що з огляду на відсутність у неї бажання продовжувати роботу в іншому місті та неможливість орендувати або придбати там житло ОСОБА_8 у встановленому на той час законом порядку подала до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) заяву про звільнення у відставку, а тому її відсутність на роботі не може вважатись такою, що відбувалась без поважних причин.

Разом з тим, враховуючи положення статей 21, 24, 43 Конституції України, статті 36 Кодексу законів про працю України, особа, яка не бажає переводитись на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, підлягає негайному звільненню та не може примушуватись продовжувати виконувати таку роботу супротив своїй волі, що мало місце в даному випадку в зв'язку з тривалим нерозглядом заяви позивача про звільнення у відставку (за розрахунками ОСОБА_8 питання про звільнення її у відставку на підставі поданої в листопаді 2014 року заявою повинно було бути вирішено орієнтовно протягом двох місяців, тобто, ще до відновлення роботи Апеляційного суду Луганської області в м.Сєвєродонецьку).

Крім того, на думку ОСОБА_8, з огляду на зміст пункту 18 статті 25 Закону України «Про відпустки» та листа Міністерства соціальної політики України «Про збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються у таких районах» №7302/3/14-14/13 від 08 липня 2014 року, її відсутність на роботі в зоні проведення антитерористичної операції не може вважатись прогулом, оскільки обумовлена необхідністю збереження життя і здоров'я.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 22 травня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі, а ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 червня 2017 року задоволено клопотання представника відповідача й залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Вищу кваліфікаційну комісію суддів України (далі - ВККСУ, Комісія).

Розгляд справи неодноразово відкладався й в засіданні суду оголошувались перерви.

В подальшому зазначену справу у відповідності до пункту 5 Розділу VІІ "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII (далі - КАС України) передано з Вищого адміністративного суду України на розгляд до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Позивач в позовній заяві просила здійснювати розгляд справи за її відсутності.

Єдина відома суду адреса місця проживання ОСОБА_8 (визначена нею особисто в позовній заяві) - АДРЕСА_1 знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, в зв'язку з чим її повідомлення про дату, час та місце розгляду справи здійснювалось з врахуванням пункту 20 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України (шляхом розміщення відповідних відомостей на офіційному веб-сайті судової влади України).

Разом з тим, повістки-повідомлення про дату, час та місце розгляду справи направлялись ОСОБА_8 на вказану нею в позовній заяві адресу електронної пошти (ІНФОРМАЦІЯ_2).

Відповідач в наданих до суду запереченнях, відзиві на позовну заяву, додаткових поясненнях та його представник в судовому засіданні зазначили про безпідставність позовних вимог й просили відмовити ОСОБА_8 в задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення Ради про її звільнення з посади судді в зв'язку зі вчиненням істотного проступку прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, зокрема, її статтею 126, та законами України («Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вищу раду правосуддя»), а тому передбачені частиною 2 статті 57 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" підстави для його скасування відсутні; як наслідок, ухвала ВРП про залишення без розгляду поданої ОСОБА_8 заяви про звільнення у відставку на підставі пункту 15.7 її Регламенту, затвердженого Рішенням ВРП від 24 січня 2017 року №52/0/15-17 (далі - Регламент), також є законною та не підлягає скасуванню.

Третя особа в письмових поясненнях по справі та її представник в засіданні суду проти задоволення позову заперечили, навівши, при цьому, мотиви та обґрунтування аналогічні тим, що були покладені в основу прийнятого Комісією рішення №3/дп-17 від 11 січня 2017 року про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та застосування до неї дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади.

Заслухавши учасників справи, дослідивши наявні у ній докази, Суд встановив наступне.

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з травня 1995 року працювала суддею Ленінського районного суду м.Луганська, а Постановою Верховної Ради України (далі - ВРУ) від 07 лютого 2002 року №3060-ІІІ обрана на посаду судді Апеляційного суду Луганської області безстроково.

Указом Президента України від 12 листопада 2014 року №867/2014 у зв'язку із проведенням антитерористичної операції змінено місцезнаходження Апеляційного суду Луганської області та переміщено його до міста Сєвєродонецька Луганської області.

Згідно із розпорядженням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2015 року №11/0/38-15 роботу вказаного суду відновлено з 17 лютого 2015 року.

Проте відповідно до відомостей, зазначених у листах Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області та голови Апеляційного суду Луганської області, зокрема, суддя ОСОБА_8 з дати відновлення роботи Апеляційного суду Луганської області до виконання своїх службових обов'язків не приступила, до нового місця розташування суду не переїхала, документів, що підтверджують згоду на переїзд до нового місця розташування, не надала, про місце свого перебування та причини відсутності на робочому місці не повідомила й правосуддя не здійснює.

18 листопада 2014 року до ВРЮ надійшла заява ОСОБА_8 від 13 листопада 2014 року про звільнення з посади судді у відставку й 30 липня 2015 року ВРЮ прийняла рішення про внесення до ВРУ відповідного подання, яке було внесено 19 серпня 2015 року за №16/0/12-15.

У листопаді 2015 року, квітні та серпні 2016 року до ВККСУ надійшли звернення Вищої ради юстиції, Голови Верховної Ради України Гройсмана В.Б., голови Луганського окружного адміністративного суду Чиркіна С.М. щодо поведінки суддів Апеляційного суду Луганської області ОСОБА_9., ОСОБА_10., ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22; суддів Луганського окружного адміністративного суду ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27., ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32; судді Брянківського міського суду Луганської області ОСОБА_33; суддів Алчевського міського суду Луганської області ОСОБА_34., ОСОБА_35.; судді Жовтневого районного суду міста Луганська ОСОБА_36.; судді Стахановського міського суду Луганської області ОСОБА_37

Рішеннями Комісії від 16 вересня 2016 року №1564/дп-16 та від 28 вересня 2016 року №1776/дп-16 відкрито дисциплінарні справи стосовно вказаних суддів, а рішенням від 14 грудня 2016 року №1924/дп-16 зазначені дисциплінарні справи об'єднано.

11 січня 2017 року ВККСУ прийнято рішення №3/дп-17 про притягнення зазначених суддів, у тому числі й судді Апеляційного суду Луганської області ОСОБА_8 до дисциплінарної відповідальності та застосування до неї дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади.

При цьому, приймаючи таке рішення, Комісія посилалась на положення статей 52, 56, 57 та частини 4 статті 116 Закону №1402- VІІІ (частини 4 статті 120 Закону №2453-VI), згідно якої суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення; подання ж ОСОБА_8 заяви від 13 листопада 2014 року про звільнення з посади судді у відставку не звільняє останню від покладених на неї обов'язків судді до ухвалення рішення про звільнення з посади, а її нез'явлення на роботі протягом тривалого часу без поважних причин та нехтування обов'язками судді (зокрема, щодо здійснення правосуддя) свідчить про неналежну поведінку судді.

Вищевказане рішення ВККСУ №3/дп-17 від 11 січня 2017 року позивачем не оскаржувалось.

В подальшому, за результатами підготовки рішення Комісії до розгляду на засіданні ВРП член Ради Мамонтова І.Ю., яка здійснювала таку підготовку, дійшла висновку про наявність підстав для звільнення вказаних суддів, у тому числі й судді ОСОБА_8, з посад за вчинення істотного дисциплінарного проступку.

На засіданні 23 березня 2017 року ВРП, розглянувши внесене ВККСУ подання, погодилась з висновком останньої про те, що дії судді ОСОБА_8 підривають авторитет правосуддя, порочать звання судді та беззаперечно є істотним дисциплінарним проступком, що несумісний зі статусом судді, в зв'язку з чим одноголосно ухвалила рішення №596/0/15-17 про звільнення ОСОБА_8 з посади судді Апеляційного суду Луганської області за вчинення істотного дисциплінарного проступку на підставі пункту 3 частини 6 статті 126 Конституції України.

При прийнятті рішень як ВККСУ, так і ВРП враховано характер дисциплінарного проступку, його негативні наслідки у вигляді підриву суспільної довіри до суду, особу судді, зокрема, надану головою Апеляційного суду Луганської області характеристику, відсутність інших дисциплінарних стягнень та ступінь вини, з огляду на які Комісія та Рада прийшли до висновку, що застосування, в даному випадку, дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади є виправданим та відповідає принципу пропорційності; застосування ж більш м'якого стягнення було б неспівмірним зі скоєним проступком.

Крім того, 31 жовтня 2016 року листом Голови ВРУ матеріали щодо звільнення суддів на підставі подань ВРЮ (в тому числі і стосовно судді ОСОБА_8) повернуті до ВРП на підставі пункту 14 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя», за змістом якого матеріали та подання Вищої ради юстиції про звільнення суддів, за якими до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» не прийнято рішення Президентом України чи Верховною Радою України, передаються до Вищої ради правосуддя для ухвалення рішення про звільнення суддів з посад з підстав, зазначених у поданнях.

Ухвалою №650/0/15-17 від 30 березня 2017 року ВРП, посилаючись на пункт 15.7 свого Регламенту, залишила заяву позивача про звільнення з посади судді Апеляційного суду Луганської області у відставку без розгляду.

Конституція України визначає, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається.

Судову владу шляхом здійснення правосуддя в рамках відповідних судових процедур реалізовують професійні судді.

30 вересня 2016 року втратив чинність Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (далі - Закон №2453-VI) та цієї ж дати набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VІІІ (далі - Закон №1402- VІІІ).

При цьому, як Законом №2453-VI (стаття 56), так і Законом №1402-VІІІ (стаття 57) передбачено, що суддя присягає Українському народові об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно, справедливо та кваліфіковано здійснювати правосуддя від імені України, керуючись принципом верховенства права, підкоряючись лише закону, чесно і сумлінно здійснювати повноваження та виконувати обов'язки судді, дотримуватися етичних принципів і правил поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді або підривають авторитет правосуддя.

Статтями 55 та 56 відповідно Законів №2453-VI та №1402-VІІІ визначено права та обов'язки судді й, поміж іншого, встановлено, що суддя зобов'язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; додержуватися присяги судді.

Конституційний суд України в рішенні від 11 березня 2011 року №2-рп/2011 (справа №1-4/2011) зазначив, що дотримання суддею присяги це його конституційно визначений обов'язок, а дотримання суддею своїх обов'язків є необхідною умовою довіри до суду та правосуддя з боку суспільства. Таким чином, присяга судді має правову природу одностороннього, індивідуального, публічно-правового, конституційного зобов'язання судді.

Згідно зі статтею 1 Кодексу суддівської етики, затвердженого XI (черговим) з'їздом суддів України 22 лютого 2013 року, суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду.

Пунктом 33 Висновку №18 (2015) від 16 жовтня 2015 року Консультативної ради європейських суддів «Про місце судової влади та її відносини з іншими гілками влади в сучасних демократіях» визначено, що, ураховуючи важливість етики та добропорядності для довіри суспільства судовій владі, судді повинні поводитися бездоганно і під час виконання своїх функцій, і в їхньому особистому житті, та бути відповідальними за свою поведінку, якщо вона виходить за межі загальноприйнятих норм. Іноді поведінка окремих суддів настільки відхиляється від норм, що не піддається простому поясненню. На думку суспільства, яке наділяє суддів такими великими повноваженнями і довірою, у цих випадках стосовно суддів мають бути прийняті певні стримуючі заходи, навіть до звільнення у випадках негідної поведінки, яку не можна виправдати.

Як зазначено у пункті 8 Висновку №3 (2002) від 19 листопада 2002 року Консультативної ради європейських суддів «Про принципи та правила, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та неупередженості», повноваження, що надані суддям, тісно пов'язані з цінностями правосуддя, справедливості та свободи. Стандарти поведінки, які застосовуються до суддів, випливають з цих цінностей і є передумовами довіри до здійснення правосуддя.

У пункті 49 вказаного Висновку Консультативна рада європейських суддів відзначає, зокрема, що судді у своїй діяльності повинні керуватися принципами професійної поведінки, які повинні встановлювати керівні напрями діяльності суддів, тим самим надаючи їм можливість долати труднощі, що постають перед ними стосовно суддівських незалежності та неупередженості.

Отже, положення як міжнародних документів, так і законодавства України визначають, що суддя має дотримуватись високих стандартів поведінки та не вчиняти дій, які підривають авторитет правосуддя.

Відповідно до абзацу 2 пункту 31 Розділу XII («Прикінцеві та перехідні положення») Закону №1402-VIII якщо на день набрання чинності цим Законом Вищою кваліфікаційною комісією суддів України прийнято рішення про відкриття дисциплінарної справи, така справа розглядається колегіями Комісії, визначеними за її рішеннями, у порядку, що діяв на день відкриття дисциплінарної справи. Ухвалюючи рішення за результатами розгляду таких дисциплінарних справ, Вища кваліфікаційна комісія суддів України застосовує дисциплінарні стягнення, визначені цим Законом.

На виконання зазначених вимог ВККСУ здійснювала розгляд дисциплінарної справи у порядку, передбаченому Законом №2453-VI, та застосувала дисциплінарне стягнення, визначене Законом №1402-VIII.

Так, згідно з пунктом 3 частини 1 статті 92 Закону №2453-VI суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження за систематичне або грубе одноразове порушення правил суддівської етики, що підриває авторитет правосуддя, у тому числі прояв неповаги під час здійснення судочинства до інших суддів, адвокатів, експертів, свідків чи інших учасників судового процесу.

За змістом частини 1 статті 93 Закону №2453-VI дисциплінарне провадження - це процедура розгляду звернення з метою встановлення обставин, що можуть бути підставою дисциплінарної відповідальності судді.

Дисциплінарне провадження щодо суддів місцевих та апеляційних судів здійснює Вища кваліфікаційна комісія суддів України (пункт 1 частини 1 статті 94 Закону №2453-VI).

Частиною 1 статті 95 №2453-VI встановлено, що дисциплінарне провадження щодо судді передбачає здійснення перевірки даних про наявність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, вирішення питання про відкриття дисциплінарної справи чи відмову в її відкритті, розгляд дисциплінарної справи і прийняття рішення.

Відповідно до частини 1 статті 96 Закону №2453-VI за результатами розгляду дисциплінарної справи орган, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення або відмову в накладенні дисциплінарного стягнення.

Пунктом 3 частини 1 статті 106 Закону №1402-VІІІ передбачено, що суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження в разі допущення ним поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, прояв неповаги до інших суддів, адвокатів, експертів, свідків чи інших учасників судового процесу.

При цьому, згідно із пунктом 6 частини 1 статті 109 Закону №1402-VІІІ одним із видів дисциплінарного стягнення судді є подання про звільнення його з посади, що, виходячи зі змісту пункту 1 частини 8 цієї ж статті, застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, яким, в свою чергу, може бути визнаний, зокрема, факт допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду (пункт 1 частини 9 статті 109 Закону №1402-VІІІ).

Як встановлено статтею 112 Закону №1402-VІІІ, суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною 6 статті 126 Конституції України, тобто в разі:

1) неспроможності виконувати повноваження за станом здоров'я;

2) порушення суддею вимог щодо несумісності;

3) вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді;

4) подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням;

5) незгоди на переведення до іншого суду у разі ліквідації чи реорганізації суду, в якому суддя обіймає посаду;

6) порушення обов'язку підтвердити законність джерела походження майна.

Рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя у порядку, встановленому Законом України "Про Вищу раду правосуддя" від 21 грудня 2016 року №1798-VIII (далі - Закон №1798-VІІІ).

Особливості розгляду та вирішення питання звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 3 частини 6 статті 126 Конституції України, врегульовано статтею 56 Закону №1798-VІІІ, в частинах 1 та 6 якої зазначено, що дане питання розглядається на засіданні Вищої ради правосуддя й за результатами його розгляду остання ухвалює вмотивоване рішення.

Суддя, стосовно якого розглядається питання про звільнення, повідомляється про засідання Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному цим Законом. Неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності (частина 3 статті 56 Закону №1798-VІІІ).

Відповідно ж до частини 2 статті 57 Закону №1798-VІІІ рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 3 частини 6 статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;

3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

Частиною 4 статті 116 Закону №1402-VІІІ передбачено, що суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення.

Отже, подання позивачем заяви про звільнення з посади судді за власним бажанням не звільнило останню від покладених на неї обов'язків судді до ухвалення рішення про її звільнення, втім, як вже зазначалось, після відновлення роботи Апеляційного суду Луганської області у м.Сєвєродонецьку ОСОБА_8 до виконання своїх службових обов'язків не приступила, до нового місця розташування суду не переїхала та, відповідно, правосуддя не здійснювала, хоча станом на час прийняття ВККС рішення від 11 січня 2017 року №3/дп-17 вона не була звільнена з посади та перебувала у статусі діючого судді.

Відтак, як Комісія, так і Рада прийшли до висновку, що скоєний ОСОБА_8 дисциплінарний проступок, пов'язаний з її неявкою на роботі протягом тривалого часу без поважних причин та систематичним нехтуванням обов'язками судді до вирішення питання про її звільнення з посади, свідчить про допущення нею поведінки, що порочить звання судді, підриває авторитет правосуддя (пункт 3 частини 1 статті 106 Закону №1402-VIII) та є підставою для її звільнення відповідно до пункту 3 частини 6 статті 126 Конституції України.

Враховуючи наведене правове регулювання й наявні в матеріалах справи докази, Суд приходить до висновку, що оспорюване рішення від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 прийнято повноважним складом ВРП та підписано усіма членами, які брали участь в його ухваленні (за звільнення проголосували 16 із 16 присутніх членів ВРП), в рішенні містяться посилання на визначені законом підстави для звільнення ОСОБА_8 з посади судді та в повному обсязі викладено мотиви його прийняття, з якими, з огляду на наведене вище в цьому рішенні, погоджується й Верховний Суд.

Крім того, через відсутність поштового зв'язку з тимчасово окупованою територією Луганської області та міста Луганська позивача повідомлено про дату та час засідання ВРП в порядку частини 6 статті 30 Закону №1798-VІІІ шляхом розміщення повідомлення на її офіційному веб-сайті.

Позивач також не вказувала на порушення відповідачем при прийнятті рішення вимог частини 2 статті 57 Закону №1798-ІІІ.

Також, при розгляді справи Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що проживання позивача на непідконтрольній органам влади території і її робота в установі, яка була переведена на підконтрольну територію, могла або становила реальну загрозу життю, здоров'ю та безпеці позивача чи членам її родини, так як жодних доказів в підтвердження цих обставин суду не надано.

Разом з тим, не було порушено й права позивача на повагу до приватного і сімейного життя та не допущено будь-якої дискримінації при реалізації нею своїх прав та свобод.

При цьому, державою Україна забезпечено можливість в'їзду та виїзду громадян з тимчасово непідконтрольних територій Луганської області та врегульовано відповідне питання Тимчасовим порядком контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 12 червня 2015 року №415ог.

Наведене свідчить про відсутність протиправності дій ВРП при прийнятті рішення від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 про звільнення ОСОБА_8 з посади судді Апеляційного суду Луганської області на підставі пункту 3 частини 6 статті 126 Конституції України.

Що ж до позовної вимоги про визнання протиправною та скасування ухвали ВРП №650/0/15-17 від 30 березня 2017 року про залишення без розгляду заяви ОСОБА_8 від 13 листопада 2014 року (яка надійшла до ВРЮ 18 листопада 2014 року) про звільнення у відставку за власним бажанням, то, оскільки, як вже зазначалось, рішенням від 23 березня 2017 року її звільнено з посади судді на підставі пункту 3 частини 6 статті 126 Конституції України за вчинення істотного дисциплінарного проступку, ухвала ВРП від 30 березня 2017 року №650/0/15-17 про залишення заяви ОСОБА_8 про звільнення з посади судді Апеляційного суду Луганської області у відставку без розгляду на підставі пункту 15.7 Регламенту, за змістом якого якщо на момент розгляду питання про звільнення судді Радою суддя звільнений з посади або його повноваження припинені, заява (висновок, подання) залишається без розгляду, є законною та скасуванню не підлягає.

Одночасно слід зазначити, що тривалий розгляд Радою заяви позивача про звільнення з посади судді у відставку зумовлений певними об'єктивними причинами та триваючими в країні реформами.

Так, 11 квітня 2014 року з набранням чинності Законом України від 08 квітня 2014 року №1188-VII "Про відновлення довіри до судової влади в Україні" (далі - Закон №1188-VII) припинились повноваження членів ВРЮ, крім тих, які перебувають у цьому органі за посадою.

12 лютого 2015 року ВРУ прийняла Закон України №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" (далі - Закон №192-VIII), який передбачав внесення змін, зокрема, до Закону України від 15 січня 1998 року №22/98-ВР "Про Вищу раду юстиції" (чинного на момент звернення ОСОБА_8 із заявою про звільнення з посади судді за власним бажанням; далі - Закон №22/98-ВР), що, у свою чергу, стало передумовою формування нового складу ВРЮ, яка з 04 червня 2015 року розпочала роботу в складі 17 членів.

Таким чином, згідно з вимогами Закону №192-VIII та Закону №1188-VII ВРЮ у період з 11 квітня 2014 року до 04 червня 2015 року не здійснювала своїх повноважень через відсутність її складу, передбаченого Конституцією України та Законом №22/98-ВР.

Стосовно ж до посилань позивача на пункт 18 статті 25 Закону України «Про відпустки» та лист Міністерства соціальної політики України «Про збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються у таких районах» №7302/3/14-14/13 від 08 липня 2014 року, завдяки яким, на думку позивача, її відсутність на роботі не може вважатись прогулом, то останні не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вказаною нормою Закону встановлено обов'язок власника надавати працівникам за їх бажанням відпустки без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункті з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи, але не більш як сім календарних днів після прийняття рішення про припинення антитерористичної операції, а листом рекомендовано роботодавцям за необхідності надавати працівникам на їх прохання оплачувані відпустки, відпустки без збереження заробітної плати, що надаються працівникам в обов'язковому порядку, та відпустки без збереження заробітної плати, які надаються за угодою сторін у порядку, визначеному законодавством, однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_8 з часу відновлення роботи Апеляційного суду Луганської області зверталась до керівництва із заявами про надання відпусток чи іншими повідомленнями щодо причин невиходу на роботу.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі обставини та наведені вище норми законодавства, Верховний Суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішення ВРП №596/0/15-17 від 23 березня 2017 року про звільнення ОСОБА_8 з посади судді Апеляційного суду Луганської області на підставі пункту 3 частини 6 статті 126 Конституції України та ухвали №650/0/15-17 від 30 березня 2017 року про залишення без розгляду її заяви від 13 листопада 2014 року про звільнення у відставку за власним бажанням.

Що ж стосується позовної вимоги ОСОБА_8 про зміну формулювання підстав її звільнення з "відповідно до пункту 3 частини 6 статті 126 Конституції України", як зазначено у рішенні ВРП №596/0/15-17 від 23 березня 2017 року, на звільнення "відповідно до пункту 4 частини 6 статті 126 Конституції України у відставку згідно заяви від 13 листопада 2014 року", то остання з огляду на положення пункту 23 частини 1 статті 4 КАС України є похідною від вимоги про визнання незаконним та скасування рішення ВРП №596/0/15-17 від 23 березня 2017 року, а тому в зв'язку з відмовою в задоволенні основної вимоги також задоволенню не підлягає.

При цьому, за правилами статті 139 КАС України понесені позивачем витрати за подання цього позову у виді судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 139, 241, 243, 244, 245, 246, 255, 257, 262, 266, п.5 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_8 до Вищої ради правосуддя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Пасічник С.С.

Судді: Васильєва І.А.

Ханова Р.Ф.

Хохуляк В.В.

Юрченко В.П.

Повний текст рішення виготовлено 26 лютого 2018 року.