Справа № 825/16/18
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2018 року м. Чернігів Справа № 825/16/18

Чернігівський окружний адміністративний суд

під головуванням судді Соломко І.І.,

за участю секретаря Пархомчука Д.А.,

представників відповідача ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області про визнання протиправною відмову та зобовязання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

До Чернігівського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_3 з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, в якому просить визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, викладену в листі від 29.11.2017, у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для садівництва, орієнтовної площі 0,12 га, на території Халявинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, та зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області повторно розглянути заяву від 06.10.2017 про наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для садівництва, орієнтовної площі 0,12 га, на території Халявинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що в жовтні 2017 року звернулася до ГУ Держегеокадастру у Чернігівській області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для садівництва, орієнтовною площею 0,12 га, на території Халявинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, до клопотання надала графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, однак отримала відповідь, що земельний масив, в межах якого позивач бажає отримати ділянку, на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 19.08.2015 року №898-р, передбачений для передачі у власність громадянам-учасникам АТО та членам родин загиблих на Сході України. Позивач вважає, що відмова відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є протиправною, оскільки вказані в ній обставини не є підставою, визначеною законом, для відмови у наданні такого дозволу. Просить позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 24.01.2018 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 20.02.2018, занесеною секретарем судового засідання до протоколу судового засідання, закінчено підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті.

На виконання вимог ухвали суду від 24.01.2018 відповідач надіслав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 19.08.2015 року №898-р "Питання забезпечення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції земельними ділянками" доручено Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру і обласним та Київській міській державним адміністраціям за участю органів місцевого самоврядування визначити протягом місяця на території відповідної області та м. Києва земельні ділянки для відведення учасникам антитерористичної операції та сім'ям загиблих учасників антитерористичної операції. Також згаданим розпорядженням Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру, обласним та Київській міській державним адміністраціям доручено забезпечувати: розгляд у першочерговому порядку звернень учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо відведення їм земельних ділянок; розміщення на власних офіційних веб-сайтах інформації про місце розташування, цільове призначення та площу земельних ділянок, які можуть бути відведені учасникам антитерористичної операції та сім'ям загиблих учасників антитерористичної операції. На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 19.08.2015 року №898-р. Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області видано наказ від 26.10.2017 р. №264, яким затверджено перелік земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для передачі у власність учасникам антитерористичної операції та сім'ям загиблих учасників антитерористичної операції, зокрема на території Чернігівського району зарезервовано 274,20 га земельної ділянки для садівництва.

Позивач в судове засідання не зявилась, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності.

В судовому засіданні представники відповідача позов не визнали, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

Заслухавши представників відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив таке.

06.10.2017 ОСОБА_3 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для садівництва, орієнтовною площею 0,12 га, на території Халявинської сільської ради, Чернігівського району Чернігівської області. Заява зареєстрована 31.10.2017 за вх. № С-28975/0/5-17 (а.с.35).

29.11.2017 листом № С-28975/0-13435/6-17 відповідач повідомив позивача, що відповідно до графічного матеріалу, прикладеного до заяви, земельний масив, в межах якого вона бажає отримати ділянку у власність, на виконання розпорядження КМУ від 19.08.2015 за №898-р "Питання забезпечення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції земельними ділянками", передбачений для передачі у власність громадянам - учасникам антитерористичної операції та членам сімей загиблих на Сході України. Отже, враховуючи викладене, відповідач вважає, що діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку відмові у надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, викладену у листі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 29.11.2017 № С-28975/0-13435/6-17, суд зважає на наступне.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у власність визначений статтею 118 ЗК України, зокрема частиною шостою передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_4 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою цієї статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Статтею 15-1 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

У свою чергу, за змістом частини четвертої статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Підпунктом 13 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 03.03.2015 № 12, Управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України на території Чернігівської області.

Оскільки земельна ділянка, на яку просить позивач надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, належать до категорії земель сільськогосподарського призначення, саме до компетенції Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області відноситься розгляд даного питання.

Крім того, Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області чітко визначена форма прийнятих відповідних рішень, зокрема Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Отже, наведеними положеннями чинного законодавства чітко визначені, як підстави, порядок, строки, процедура надання відповідачем дозволу зацікавленим громадянам на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, так і чітко визначені для відповідача порядок, строки, відповідна процедура та підстави для відмови у наданні такого дозволу, а так само і форма прийнятих відповідних рішень.

Матеріали справи свідчать, що відмова у наданні позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки аргументована тим, що земельний масив, в межах якого позивач бажає отримати ділянку, на виконання розпорядження КМУ від 19.08.2015 за №898-р "Питання забезпечення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції земельними ділянками", передбачений для передачі у власність громадянам - учасникам антитерористичної операції та членам сімей загиблих на Сході України.

Однак суд звертає увагу, що такої підстави для відмови у наданні позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою статтею 118 Земельного кодексу України не передбачено.

Крім того, рішення за результатами розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки повинно бути оформлене відповідачем у формі наказу, а не листа.

Таким чином, відповідач протиправно та необґрунтовано відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, що не передбачені законодавством.

Щодо посилань відповідача на розпорядження Кабінету Міністрів України від 19.08.2015 за №898-р "Питання забезпечення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції земельними ділянками", як на правову підставу для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, суд зазначає таке.

Пунктом 1 вказаного розпорядження визначено, що Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру і обласним та Київській міській державним адміністраціям за участю органів місцевого самоврядування визначити протягом місяця на території відповідної області та м. Києва земельні ділянки для відведення учасникам антитерористичної операції та сім'ям загиблих учасників антитерористичної операції.

Тобто на виконання вказаного розпорядження Кабінету Міністрів України визначення земельних ділянок для відведення учасникам антитерористичної операції та сім'ям загиблих учасників антитерористичної операції повинно було бути здійснено протягом місяця у 2015 році.

26.10.2017 ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області видано наказ № 264 "Про затвердження переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, підібраних на території області для передачі у власність учасникам антитерористичної операції та сімям загиблих учасників антитерористичної операції з додатком №1".

Разом з тим, зазначеним розпорядженням та наказом не передбачено заборон для надання дозволу на розроблення проектів землеустрою, зокрема для ведення садівництва іншим громадянам, які не є учасниками АТО, з числа земельних ділянок, що включені до переліку.

Крім того, за змістом частини третьої статті 49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Аналіз викладеної норми свідчить, що розпорядження Кабінету Міністрів України має характер індивідуального правового регулювання, не є нормативно-правовим актом та не має вищої юридичної сили ніж Земельний кодекс України, яким врегульовано порядок розгляду клопотань про наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Суд вважає також безпідставними посилання відповідача у відзиві на положення постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 413, як на нормативний акт, що дає підстави для відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою, зважаючи на наступне.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 413 "Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними" Кабінет Міністрів України затвердив Стратегію удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними (далі-Стратегія).

Метою Стратегії є створення сучасної, прозорої і дієвої системи управління у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності, спрямованої на забезпечення захисту інтересів суспільства (насамперед учасників антитерористичної операції), територіальних громад та держави, а також раціонального та ефективного функціонування сільськогосподарських регіонів з урахуванням потреб розвитку населених пунктів, запобігання деградації земель, необхідності забезпечення продовольчої безпеки держави.

Основними завданнями Стратегії є: впровадження засад стратегічного менеджменту в систему управління у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності; забезпечення оптимального використання земель, зокрема з урахуванням регіональних програм і планів розвитку територій, генеральних планів населених пунктів; підвищення рівня прозорості та публічності під час формування та реалізації державної земельної політики; підвищення рівня обізнаності населення, землевласників і землекористувачів щодо проблем деградації земель та сталого землекористування; запобігання деградаційним процесам ґрунтового покриву, підвищення рівня родючості ґрунтів; проведення рекультивації порушених земель.

Згідно Механізму реалізації Стратегії Держгеокадастр реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності відповідно до закону, державний нагляд (контроль) в агропромисловому комплексі в частині дотримання вимог земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів; проводить моніторинг та оцінку результативності реалізації Стратегії.

Таким чином, дана Стратегія прийнята з метою вдосконалення системи управління у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності, а також раціонального та ефективного їх використання та жодним чином не регулює правовідносини між громадянином та державою щодо передачі земельних ділянок у власність у межах норм безоплатної приватизації для ведення фермерського господарства.

Відтак, посилання відповідача на Стратегію, як на нормативний акт, що прийнятий на виконання Земельного кодексу України, чи іншого закону, що регулює земельні правовідносини, та надає відповідачу право відмовляти у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, є протиправними.

Суд погоджується із доводами відповідача, що Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області здійснює свої повноваження відповідно до законодавчих актів України, у тому числі актів Кабінету Міністрів, проте Стратегія не є тим нормативно-правовим актом, що регулює порядок надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо надання земельних ділянок у власність, на відміну від Земельного Кодексу України.

Посилання представника відповідача на перелік осіб, які звернулися із заявами про надання їм земельних ділянок для садівництва на території Халявинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, в розумінні статті 75 КАС України не є достовірними доказами, оскільки із вказаного переліку неможливо встановити на підставі якої офіційної інформації він складений, та коли саме і з якими заявами звертались особи, зазначені у цьому переліку. Також зазначений перелік осіб не підтверджує факт надання їм дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Халявинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, в межах якої позивач бажала отримати такий дозвіл.

Доводи представника відповідача, що графічні матеріали, надані позивачем до заяви від 06.10.2017, не містять місце розташування земельної ділянки, яку бажала отримати позивач, суд вважає безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи (а.с.36), а спеціальний спосіб відображення на графічних матеріалах місця розташування земельної ділянки, чинним законодавством не визначений.

Крім того, вказані обставини не були покладені в основу відповіді від 29.11.2017, тому відповідач, відповідно до частини другої статті 77 КАС України, не може посилатися на ці докази.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області з не передбачених законом підстав відмовило позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,12 га, на території Халявинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.

Так, відповідно до норм статті 118 ЗК України, за результатами розгляду відповідного клопотання громадянина, зацікавленого в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності для ведення садівництва, відповідач у місячний строк повинен або надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні.

Як встановлено судом, позивач в даному випадку звернувся до відповідача з клопотанням саме в порядку статті 118 ЗК України про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва.

Водночас, за результатами розгляду такого клопотання, відповідачем позивачу направлений лише лист "Щодо розгляду клопотання", без прийняття будь-якого рішення.

Визначаючись стосовно вказаної позовної вимоги з урахуванням підстав, зазначених позивачем у позові, та завданням адміністративного судочинства щодо захисту порушеного права та інтересів позивача, що передбачено статтею 2 КАС України, суд вважає, що відмовою Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 29.11.2017 такі порушені права та інтереси позивача, з огляду на порушення процедури розгляду клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва.

Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправною відмови відповідача, викладеної в листі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 29.11.2017 № С-28975/0-13435/6-17, слід задовольнити.

На переконання суду, такий підхід до прийняття рішень суб'єктами владних повноважень є неприйнятним у демократичному суспільстві. Суд вважає, що визначені Конституцією та законами України вимоги до дій і рішень суб'єктів владних повноважень, які є важливими гарантіями дотримання прав особи, не були дотримані.

Водночас, прийняття юридично значущих рішень виключно на підставі закону, так само як і неухильне дотримання юридичної процедури їх прийняття є проявом принципу законності і має значення передовсім для забезпечення прав особи, стосовно якої суб'єкт владних повноважень таке рішення приймає. Дотримання принципу законності є гарантією недопущення свавілля з боку органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, що є однією з передумов дотримання принципу верховенства права, який відповідно до статті 8 Конституції України визнається і діє в Україні.

Принцип законності гарантовано частиною другою статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Саме це положення Конституції України на найвищому рівні гарантує дотримання прав особи під час та в результаті вчинення органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх посадовими особами (суб'єктами владних повноважень, владними суб'єктами) відносно неї юридично значущих дій або прийняття рішень. І саме це положення Конституції України фактично забороняє приймати рішення в такий спосіб, як це зробив відповідач.

Перш за все, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України для дій чи рішень суб'єктів владних повноважень має бути визначена законом підстава. Саме ця конституційна норма втілює засадничу складову принципу законності, відповідно до якої суб'єктам владних повноважень дозволено робити тільки те, на що їх прямо уповноважує закон. Ця конституційна норма вимагає передовсім закону як підстави для вчинення суб'єктом владних повноважень активних дій. Закон, у свою чергу, визначає, описує, який юридичних факт чи їх сукупність повинні бути наявними для того, щоб у владного суб'єкта виникли повноваження діяти тим чи іншим чином. Будь-яка діяльність та будь-яке рішення суб'єкта владних повноважень за відсутності таких юридичних фактів, визначених законом, буде проявом свавільності.

Конструкція "в межах повноважень" у розумінні статті 19 Конституції України стосується обсягу повноважень і вказує на необхідність владних суб'єктів діяти виключно в тих межах, на які їх уповноважили Конституція та закони України. Це означає, що суб'єктам владних повноважень заборонено вчиняти будь-які дії або приймати будь-які рішення, можливість вчинення чи прийняття яких прямо не передбачена в тексті закону для певного випадку. Будь-які такі рішення або дії будуть проявом свавільності.

Нарешті, "у спосіб" у тексті частини другої статті 19 Конституції України вказує на те, що, по-перше, спосіб вчинення дій і прийняття рішень обов'язково має бути встановлений законом. Положення частини другої статті 19 Конституції вимагає того, щоб і підстави вчинення дій та прийняття рішень суб'єктами владних повноважень, і межі їхніх повноважень, і спосіб вчинення дій та прийняття рішень були або встановлені на конституційному рівні, або закріплені на рівні закону. По-друге, суб'єкти владних повноважень зобов'язані діяти й приймати рішення саме в такий спосіб, який передбачений законом, тобто неухильно дотримуватися визначеної на рівні закону процедури вчинення юридично значущих дій та прийняття обов'язкових для інших суб'єктів рішень. По-третє, суб'єкти владних повноважень не мають права вчиняти дії чи приймати рішення свавільно, тобто у спосіб, відмінний від того, який визначений законом.

Суд також звертає увагу на відсутність ієрархічного підпорядкування вимог частини другої статті 19 Конституції України. Жодна з них не є важливішою за іншу. Суб'єкти владних повноважень можуть діяти та приймати рішення виключно з дотримання усіх трьох із них одночасно. Таким чином, порушення владним суб'єктом визначеної законом процедури вчинення дій або прийняття рішень є настільки ж неприпустимим, як і вчинення ним дій (прийняття рішень) без уповноваження законом.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Натомість, оскаржена відмова не відповідає критеріям частини другої статті 2 КАС України. Так, повідомлення позивача у формі листа про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не в установлений законом спосіб свідчить про порушення відповідачем вимог статті 118 Земельного кодексу України та Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, не відповідає вимогам статті 19 Конституції України та, відповідно, пункту 1 частини другої статті 2 КАС.

При цьому суд зазначає, що надання суб'єктом владних повноважень відмови з аналогічних підстав, що перевірялися у межах розгляду даної судової справи, буде вважатися неналежним виконанням судового рішення та нестиме негативні наслідки, передбачені чинним законодавством.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

Відповідач не довів правомірності відмови, викладеної у листі від 29.11.2017. Натомість, суд установив, що оскаржена відмова не відповідає критеріям законності, обґрунтованості рішень відповідача як суб'єкта владних повноважень, а отже, є протиправною.

За таких обставин суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення в повному обсязі.

Відповідно до абзацу 2 частини четвертої статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Надавши правову оцінку всім обставинам справи, суд, з метою захисту прав та інтересів позивача, з урахуванням вимог статті 245 КАС України, дійшов висновку зобовязати Головне управління Держгеокадастру в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 06.10.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та прийняти рішення в порядку та спосіб, визначений Земельним кодексом України.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 (вул. Рокосовського 70/10, м. Чернігів, 14034, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області (проспект Миру, 14, м. Чернігів, 14000, ) про визнання протиправною відмову та зобовязання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати відмову Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, викладену в листі від 29.11.2017 № С-28975/0-13435/6-17, протиправною.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 06.10.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та прийняти рішення в порядку та спосіб, визначений Земельним кодексом України.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області () на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) понесені судові витрати в розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду в строки, визначені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення виготовлено 01 березня 2018 року.

Суддя І.І. Соломко