Справа № 803/1945/17
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2018-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року ЛуцькСправа № 803/1945/17

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Костюкевича С.Ф.,

при секретарі судового засідання Шевчику Ю.В.,,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії про визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління МВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії (далі ГУ МВС у Луганській області) про визнання протиправним та скасування наказу від 06.11.2017 року №12о/с та поновлення на посаді слідчого слідчого відділу Свердловського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області.

Позивачем та її представником 22.02.2018 року подано заяви про уточнення позовних вимог відповідно до яких просить визнати протиправним та скасувати наказ від 06.11.2017 року №12о/с та поновити на посаді слідчого слідчого відділу Свердловського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області з 27.06.2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неправомірно наказом від 06.11.2017 року №12 о/с «По особовому складу» звільнив позивача у запас Збройних Сил.

Позивач не погоджується з вищевказаним наказом, оскільки, на її думку, у відповідача - ГУ МВС у Луганській області були відсутні правові підстави для звільнення ОСОБА_1 із органів внутрішніх справ з огляду на наявні у неї гарантії, передбачені частиною третьою статті 184 Кодексу законів про працю України, тому просить наказ про звільнення визнати протиправним і скасувати та поновити на посаді.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, не повідомив суд про причини неприбуття, в відзиві на позовну заяву просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до частини першої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши пояснення позивача, її представника, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення, враховуючи наступне.

Частина 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси і просити про їх захист.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно з пунктом 17 частини 1 статті 4 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною службою.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 наказом від 01.07.2010 року №290 була прийнята на службу в органи внутрішніх справ та призначена на посаду слідчого слідчого відділу Свердловського міського відділу ГУ МВС України у Луганській області.

Як вбачається з свідоцтва про народждення серії І-ЕД №245625 у позивачки 26.06.20012 року народився син ОСОБА_3

Наказом від 31.08.2012 року №291 позивачу надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 30.08.2012 року по 26.06.2015 року.

Також, наказом від 19.08.2015 року №291 позивачу надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 4-х річного віку з 27.06.2015 року по 26.06.2016 року.

Згідно свідоцтва про народждення серії І-ЕГ №238127 у позивачки 05.05.20016 року народилась друга дитина дочка ОСОБА_4,

Відповідно до довідки від 20.10.2014 року №75000004 про взяття на облік особи переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, з 01.06.2014 року ОСОБА_1 з сином тимчасово проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. 05.01.2016 року позивач змінила фактичне місце проживання, і, згідно із довідкою від 20.10.2014 року №75000004 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, тепер зареєстрована і проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Наказом ГУ МВС України у Луганській області від 06.11.2015 року №401 о/с «По особовому складу», згідно із пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з 06.11.2015 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, слідчого слідчого відділу Свердловського міського відділу ГУ МВС України у Луганській області (під час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 4-х річного віку).

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 25.02.2016 року, яка набрала законної сили 30.06.2016 року, визнано протиправним та скасовано наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 06.11.2015 року за №401 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, поновлено ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділу Свердловського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області з 06.11.2015 року.

Наказом ГУ МВС України у Луганській області від 23.06.2015 року №13 о/с «По особовому складу», відмінено пункт наказу ГУМВС України у Луганській області від 06.11.2015 року №401 о/с в частині звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, слідчого слідчого відділу Свердловського міського відділу ГУ МВС України у Луганській області.

Наказом ГУ МВС України у Луганській області від 06.11.2017 року №401 о/с «По особовому складу», згідно із пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з 27.06.2016 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, слідчого слідчого відділу Свердловського міського відділу ГУ МВС України у Луганській області (по закінченню відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 4-х річного віку).

Згідно з частиною першою, шостою статті 6 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідач ГУ МВС у Луганській області у даній справі не довело правомірності оскаржуваного у справі наказу про звільнення позивача, з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Як встановлено судом, правовою підставою для прийняття оскаржуваного наказу від 06.11.2017 року №12 о/с в частині звільнення позивача став Закон України «Про Національну поліцію», який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», останній набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Даний Закон був опублікований 06 серпня 2015 року.

Згідно статті 47 цього Закону призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком; ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2. Згідно із додатками 1, 2 до зазначеної постанови утворено ОСОБА_5 управління Національної поліції у Луганській області та ліквідовано Управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області.

Відповідно до пунктів 8, 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Згідно із пунктом 11 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Водночас пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114 (далі Положення №114) передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Таким чином, вищезазначені норми розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» та Положення №114, на які йдеться посилання в оскаржуваному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: відмова працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; відсутність можливості подальшого використання на службі.

Тому, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу зобовязаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, яка звільняється.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Судом встановлено, що відповідачем не було запропоновано позивачу скористатись правом на проходження служби в поліції. При цьому будь-яких даних про те, що ОСОБА_1 відмовилась проходити службу в поліції, суду не надано.

Разом з тим, пунктом 10 Положення №114 визначено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обовязки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обовязки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до підпункту «є» пункту 49 Положення №114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки, зокрема, додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у звязку з навчанням.

Як встановлено судом, відповідно до наказу ГУ МВС України у Волинській області від 19.08.2015 року №291 о/с старшому лейтенанту міліції ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 4-х річного віку. Як вбачається з свідоцтва про народждення серії І-ЕГ №238127 у позивачки 05.05.20016 року народилась дочка ОСОБА_4, таким чином на момент винесення оскаржуваного наказу у ОСОБА_1 була дитина віком до трьох років.

Також з оглянутого судом листка непрацездатності серії АГФ №588246 вбачається, що ОСОБА_1 в період з 29.02.2016 року по 04.07.2016 року перебувала на амбулаторному та стаціонарному лікуванні у звязку із вагітністю та пологами.

Крім того, про дану обставину та для надання відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_1 неодноразово зверталася до т. в . о. начальника ГУ НП у Луганській області Національної поліції, України, Міністра внутрішніх справ України, проте листами від 01.07.2016 року №6/2-24 п/к та від 02.08.2016 року №2160/111/19-2016 ГУ НП у Луганській області її звернення були розглянуті однак було відмовлено позивачу з тих підстав, що ГУНП у Луганській області не є правонаступником ГУМВСУ у Луганській області, а у останнього відсутні повноваження щодо працевлаштування звільнених працівників міліції в поліцію, ОСОБА_1 не є працівником ГУ НП та не перебуває у трудових відносинах з ГУ НП у Луганській області, таким чином в задоволенні її заяв було відмовлено.

Згідно із пунктом 17 Положення № 114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується, зокрема, створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Враховуючи те, що Закону України «Про Національну поліцію» та Положення №114 не містять положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тому в даному випадку до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням. Обовязкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Таким чином, пряма заборона на звільнення працівників, зазначених у статті 184 Кодексу законів про працю України, протягом встановлених строків означає, що вони взагалі не можуть бути кандидатами на звільнення. Вони мають субєктивне право залишитися на роботі (крім випадків повної ліквідації підприємства), відтак вирішення питання про їх звільнення, якщо підприємство не ліквідовується, не допускається. Якщо підприємство ліквідується допускається звільнення таких працівників з обовязковим працевлаштуванням.

Згідно із частиною другою статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права, а частиною першою статті 1 цього ж Закону визначено значення термінів: Конвенція Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України; Суд Європейський суд з прав людини; практика Суду практика Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Рішенням від 22 березня 2012 року по справі «ОСОБА_6 проти Російської Федерації» Європейський суд з прав людини зазначив, що по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права. По - друге, право на відпустку по догляду за дитиною має мінімальний зміст. Кінцева мета гармонізації праці, особистого та сімейного життя для працюючих батьків та рівності чоловіків та жінок у відношенні можливостей ринку праці та відношення на роботі повинні враховуватися при встановленні форми, тривалості та умов відпустки по догляду за дитиною. В кінці періоду відпустки по догляду за дитиною працівники мають право повернутися на ту ж роботу або, якщо це неможливо, на еквівалентну роботу, сумісну з їхнім трудовим контрактом або відносинами. Права, придбані або такі, що мають бути придбаними працівником на дату початку відпустки по догляду за дитиною, повинні зберігатися до кінця відпустки по догляду за дитиною.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання постанови Волинського окружного адміністративного суду від 25.02.2016 року в справі №803/47/16, наказом ГУ МВС України у Луганській області від 23.06.2015 року №13 о/с «По особовому складу», відмінено пункт наказу ГУМВС України у Луганській області від 06.11.2015 року №401 о/с в частині звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, слідчого слідчого відділу Свердловського міського відділу ГУ МВС України у Луганській області.

Проте, наказом від 06.11.2017 року №401 о/с згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивач знову була звільнена з 27 червня 2016 року з займаної посади у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Таким чином, суд зазначає, що приймаючи наказ від 06.11.2017 року №401 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ з 27 червня 2016 року у звязку з скороченням штатів, голова ліквідаційної комісії УМВС України у Луганській області протиправно повторно звільнив позивача із займаної посади.

Отже, відповідач при звільненні ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ обмежився лише посиланням на Закон України «Про Національну поліцію», не врахувавши при цьому вимог частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України щодо обовязкового працевлаштування позивача при її звільненні.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа №21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа № 21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Представлені відповідачем на заперечення позовних вимог докази у своїй сукупності дають підстави вважати що рішення відповідача є протиправним, прийнятим без дотримання критеріїв, передбачених ч. 2 ст. 2 КАС України.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2.4, 7 та 11 до Конвенції» визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

В рішеннях Європейського Суду з прав людини - справа «Красношапка проти України» від 30 листопада 2006 року, «Єфименко проти України» від 18 липня 2006 року, які згідно до положень статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» є обов'язковими для виконання Україною, суд неодноразово наголошував, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує ефективний засіб юридичного захисту.

Згідно статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Отже, гарантування кожному права на захист від незаконного звільнення є не тільки конституційно-правовим обов'язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов'язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародному пакту про громадські та політичні права.

Враховуючи наведені вище обставини та положення нормативно-правових актів, суд приходить до висновку, що позивача було незаконно звільнено із органів внутрішніх справ, а тому наказ ГУ МВС України у Луганській області від 06.11.2017 року №401 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з 27 червня 2016 року слід скасувати як протиправний та поновити останню на посаді слідчого слідчого відділу Свердловського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області з 27.06.2016 року.

Відповідно до пунктів 2 і 3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, постанова про поновлення ОСОБА_1 на посаді підлягає до негайного виконання.

Керуючись статтями 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Закону України «Про національну поліцію», Кодексу законів про працю України, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ ОСОБА_5 ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 06.11.2017 року №12 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади з 27 червня 2016 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділу Свердловського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області з 27.06.2016 року.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді звернути до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статями 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням вимог підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» цього Кодексу. Апеляційна скарга може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 (45002, Волинська обл., м. Ковель, вул. В. Стуса, 80, ідентифікаційний код НОМЕР_1).

Відповідач ОСОБА_5 управління МВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії (93404, Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, вул. Партизанська, 16, ).

ОСОБА_7 Костюкевич

Повне рішення суду складено 27.02.2018 року.