Справа № 804/5713/17
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 лютого 2018 рокусправа № 804/5713/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя: Семененка Я.В.

судді: Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю

за участю секретаря судового засідання: Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року (суддя Турлакова Н.В.) у справі №804/5713/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

в с т а н о в и В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила скасувати податкове повідомлення-рішення від 10.04.2017р. №, яким визначено податкове зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 25473,22грн.

В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що вона є користувачем земельної ділянки на якій розташовані об'єкти нерухомості, що належать позивачу на праві приватної власності. За позицією позивача, оскільки земельна ділянка відноситься до комунальної власності, то за її користування повинна сплачуватися орендна плата. В той же час, договір оренди земельної ділянки укладений не був. З 01.01.2015р. набули чинності зміни до п.287.7 ст.287 ПК України, які фактично вказують на те, що відсутність зареєстрованого права користування земельною ділянкою (не укладення договору оренди) звільняє платника від обов'язку плати за землю. Таким чином, вказуючи на відсутність обов'язку внесення плати за землю, ОСОБА_1 просила її позов задовольнити.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у формі орендної плати або земельного податку. Оскільки, позивач є користувачем земельної ділянки, на якій розташовані належні йому об'єкти нерухомості, та за умови відсутності зареєстрованого права оренди земельної ділянки, він зобов'язаний сплачувати земельний податок за користування земельною ділянкою.

Не погодившись з постановою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову. В апеляційній скарзі, не погоджуючись з рішенням суду, позивач фактично наполягає на правильності своєї позиції щодо відсутності обов'язку по оплаті за користування земельною ділянкою, оскільки відсутній договір оренди земельної ділянки, наявність якого, за позицією позивача, є необхідною умовою для виникнення обов'язку щодо

плати за користування земельною ділянкою.

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Державній податковій інспекції у Шевченківському районі м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області як платник земельного податку з фізичних осіб.

17.05.2006 року між Дніпропетровською міською радою в особі першого заступника міського голови ОСОБА_2 (орендодавець) та громадянкою ОСОБА_1 (орендар), було укладено договір оренди землі. Згідно вказаного договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Данила Нечая в районі буд. 1 і зареєстрована в Державному реєстрі земель за кадастровим номером НОМЕР_1, загальна площа 0,3021 га, площа частки, за яку повинна була справлятися орендна плата 50% або 0,15105 га строком на 2 роки. Нормативно грошова оцінка земельної ділянки на час укладення договору становила 267771,13 грн. Земельна ділянка по договору була передана в оренду для проектування та будівництва автостоянки (тимчасової).

Згідно копії Акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 04.07.2008 року, тимчасова автостоянка за адресою м. Дніпро, вул.Данила Нечая в районі буд. 1 прийнята в експлуатацію.

10.04.2017р. Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області прийнято податкове повідомлення - рішення №, яким ОСОБА_1 визначено до сплати суму податкового зобов'язання за платежем - земельний податок з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 25473,22 грн.

Правомірність та обґрунтованість вказаного податкового повідомлення-рішення є предметом спору, який передано на вирішення суду.

За наслідками перегляду судового рішення, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Так, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до ст..206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним.

Плата за землю справляється у формі земельного податку або орендної плати.

В той же час, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що з огляду на суть спірних правовідносин, позивач має обов'язок по сплаті саме земельного податку.

Відповідно пп.14.1.72 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу).

Згідно із ст.269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Отже, платниками земельного податку є власники земельних ділянок та землекористувачі.

Позивач не є власником земельної ділянки, що не заперечувалось відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст.92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно із ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

У відповідності до ст..125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_1 не передавалася позивачу, у встановленому законом порядку, в постійне користування. Такого права за позивачем не зареєстровано.

Таким чином, позивача не можливо визнати землекористувачем для цілей визначення його обов'язку щодо сплати земельного податку.

Посилання суду першої інстанції на положення ст..120 Земельного кодексу України та ст..377 Цивільного кодексу України, у спірному випадку, є безпідставним, оскільки вказані норми регулюють порядок набуття права користування земельною ділянкою у разі переходу до особи права власності на об'єкти нерухомості, які розташовані на земельній ділянці, що належить іншій особі.

Спірні правовідносини у цій справі не стосуються обов'язку позивача сплачувати земельний податок, у зв'язку з набуттям ним права користування земельної ділянкою внаслідок переходу права власності на об'єкти нерухомості, які розташовані на земельній ділянці, що належить іншій особі.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про неправомірність оскарженого податкового повідомлення-рішення, яким позивачу визначено податкове зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб.

Вирішуючи питання щодо обов'язку позивача вносити плату за користування землею суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Так, встановлені обставини справи свідчать про те, що між позивачем та Дніпропетровською міською радою 17.05.2006р. укладено договір оренди земельної ділянки строком дії на 2 роки.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про оренду землі», в редакції чинній на момент закінчення договору оренди, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У спірному випадку встановлено, що після закінчення строку дії договору орендодавець не наполягав про припинення договірних відносин, не висловлював своїх заперечень щодо поновлення договору оренди. У свою чергу, позивач (Орендар) також не висловлював своїх намірів припинити користування земельної ділянки на умовах визначених договором.

Відповідно до ст..34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.

У свою чергу, пунктом 7.8. Договору оренди передбачено, що повернення земельної ділянки здійснюється за актом приймання-передачі.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що після спливу строку, на який укладено договір оренди землі, позивач не повертала земельну ділянку орендодавцю і таких намірів не висловлювала, та продовжувала нею користуватися.

Враховуючи зазначене, на думку суду апеляційної інстанції, позивач, у випадках передбачених законом, мав обов'язок вносити плату за користування земельною ділянкою у формі орендної плати.

При цьому, слід зазначити, що аналогічної позиції дотримувалась і ДФС України під час розгляду скарги позивача на податкове повідомлення-рішення, яким позивачу визначено податкове зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб за 2016 рік.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норма матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування постанови суду з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року у справі №804/5713/17 - скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Податкове повідомлення-рішення від 10.04.2017р. №, яке прийнято Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області - визнати протиправним та скасувати.

Постанова набирає законної сили з 27.02.2018р. та може бути оскаржена до Верховного Суду у строки, визначені ст.329 КАС України

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 27.02.2018р.

Повне судове рішення складено 28.02.2018р.

Головуючий суддя: Я.В. Семененко

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк