Справа № 823/2017/17
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2018-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/2017/17 Головуючий у І інстанції: Кульчицький С.О.
Суддя-доповідач: Мацедонська В.Е.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мацедонської В.Е.,

суддів Лічевецького І.О., Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2017 року (дата складання повного тексту 26 грудня 2017 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

06 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції від 10 серпня 2017 року №1258 в частині звільнення лейтенанта поліції ОСОБА_2 з посади командира роти №3 батальйону УПП в м.Черкаси ДПП, поновити лейтенанта поліції ОСОБА_2 на посаді командира роти №3 батальйону УПП в м.Черкаси ДПП з 23 вересня 2017 року, зобов'язати ДПП нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2017 року позовну заяву ОСОБА_2 повернуто позивачеві разом з усіма доданими до неї матеріалами на підставі ч.2 ст.123, п.9 ч.4 ст.169 КАС України.

Не погоджуючи з вказаним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що її було звільнено з посади відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції №1258 від 10 серпня 2017 року, однак по даний час позивачу не було вручено вказаного наказу та вона не була з ним ознайомлена, хоча ОСОБА_2 зверталась з відповідним рапортом від 19 вересня 2017 року про надання копії цього наказу, а тому нею не пропущено строк звернення до адміністративного суду з даним позовом, оскільки він має обраховуватись з дня ознайомлення з відповідним наказом, крім того, ч.1 ст.21 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» передбачено тримісячний строк для оскарження дисциплінарного стягнення.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив. Жодних письмових пояснень Департаменту патрульної поліції Національної поліції України матеріали справи не містять.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України за відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2018 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Крім того, в силу ч.2 ст.312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 5 - 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження), в тому числі ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву ОСОБА_2, дійшов висновку, що позивач не надала доказів (конверту, поштового відправлення, повідомлення про вручення чи копії наказу) коли вона дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів відповідачем, а лише зазначила у позовній заяві та клопотанні письмові пояснення, а перебування позивача на лікарняному та у відпустці не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом, а тому наявні підстави, визначені ч.2 ст.123, п.9 ч.4 ст.169 КАС України, для повернення позовної заяви.

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ст.99 КАС України (в редакції, чинній на момент подачі позову до суду першої інстанції) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст.99 КАС України (в редакції, чинній на момент подачі позову до суду першої інстанції) передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Аналогічні норми містить чинна редакція КАС України. Так відповідно до ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Частинами 1, 2 ст.123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно п.9 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи спір виник у зв'язку зі звільненням позивача з посади командира роти №3 БУПП в м.Черкаси ДПП та призначення на посаду інспектора роти №1 БУПП в м.Черкаси ДПП з 23 вересня 2017 року, що відбулось на підставі наказу Департаменту патрульної поліції від 10 серпня 2017 року №1258.

У своїй позовній заяві та поданому до суду першої інстанції клопотанні ОСОБА_2 зазначила, що 19 вересня 2017 року через своїх колег по роботі вона дізналась про притягнення її до дисциплінарної відповідальності відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції від 10 серпня 2017 року №1258, внаслідок чого позивач направила начальнику Департаменту патрульної поліції підполковнику поліції Жукову Є.О. рапорт, в якому просила надати їй належно завірені копії, зокрема, вказаного вище наказу.

Листом від 22 вересня 2017 року №4723/41/24/03-2017 позивача повідомлено, що згідно наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 10 серпня 2017 року №1258 її звільнено з посади та запропоновано прибути до УПП в м.Черкаси ДПП для ознайомлення з наказом Департаменту патрульної поліції.

Разом з тим, у відповідності до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Крім того, Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» затверджено Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України, який визначає сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень.

Частиною 1 ст.20 вказаного Статуту передбачено, що особа рядового або начальницького складу має право усно чи письмово послідовно звернутися зі скаргою щодо накладення на неї дисциплінарного стягнення до старшого прямого начальника - аж до міністра внутрішніх справ України або до суду.

Згідно ч.1 ст.21 цього Статуту дисциплінарне стягнення може бути оскаржено протягом трьох місяців з дня ознайомлення з наказом особи, на яку воно накладено.

Таким чином, законодавством, що регулює спірні правовідносини, передбачено строки для звернення до адміністративного суду, які відраховуються з дня ознайомлення або вручення копії наказу про звільнення чи видачі трудової книжки.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази щодо дати вручення позивачу копії наказу про звільнення або ознайомлення ОСОБА_2 з ним чи доказів видачі трудової книжки. Як вбачається з листа Управління патрульної поліції в м.Черкаси Департаменту патрульної поліції від 22 вересня 2017 року №4723/41/24/03-2017 для ознайомлення з наказом позивачу запропоновано прибути до УПП в м.Черкаси ДПП. Однак, з матеріалів справи вбачається, що в період з 22 вересня 2017 року по 28 жовтня 2017 року та з 08 листопада 2017 року по 30 листопада 2017 року позивач перебувала на лікарняному, що підтверджується копіями листків непрацездатності та довідками медичних установ. Крім того, позивачем було подано рапорт про продовження додаткової відпустки на 7 днів, починаючи з 01 листопада 2017 року по 07 листопада 2017 року включно. Натомість, обставина щодо ознайомлення позивача з копією наказу про звільнення, вручення копії такого наказу або видачі трудової книжки судом першої інстанції не досліджувались.

Крім того, у своєму позові ОСОБА_2 також заявляла вимогу зобов'язати ДПП нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно п.п.2.1, 2.2, 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

У відповідності до п.2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків. Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Згідно резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

З вищенаведених позицій, викладених в рішеннях Конституційного Суду України, вбачається, що Конституційний Суд України при тлумаченні ст.233 КЗпП України виходить з того, що право особи на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку звернення до суду.

Отже, застосування ч.5 ст.122 КАС України у публічних спорах про нарахування та виплати різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи у разі порушення законодавства про оплату праці і, відповідно, обмеження права на звернення до суду місячним строком призведе до дискримінації державних службовців за ознакою місця роботи, оскільки працівники інших установ та організацій, на яких не поширюється ч.5 ст.122 КАС України, можуть захистити своє право безстроково.

Враховуючи, що у відповідності до ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками, при визначенні строку звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці необхідно застосовувати ч.2 ст.233 КЗпП України, тобто без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, вимоги щодо стягнення заробітної плати не обмежуються процесуальними строками, а тому суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву в частині зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, дійшов помилкового висновку про пропущення позивачем строку звернення до суду в цій частині.

Проте, суд першої інстанції не взяв до уваги наведені обставини, а тому висновки суду першої інстанції щодо пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду та ненадання позивачем належних доказів наявності поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, встановлених ст.122 КАС України, є помилковими.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Право громадянина на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.

Пропущення строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для повернення позовної заяви, оскільки процесуальним законодавством передбачено можливість визнання судом причини пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС України.

Поважними причинами пропущення строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Разом з тим, на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.

Крім того, відповідно до прецедентного права Європейського Суду право на доступ є одним з аспектів права на суд, не є абсолютним; воно підлягає обмеженням, дозволеним за змістом, зокрема, коли умови прийнятності скарги визначені, оскільки за своєю природою вона потребує регулювання з боку держави, яка користується певною свободою розсуду в цьому відношенні. Тим не менше, ці обмеження не повинні обмежувати або зменшити доступ людини таким чином або в такій мірі, що сама суть права знеціниться; такі обмеження не будуть сумісні положеннями Конвенції, якщо вони не переслідують законну мету або якщо немає розумної пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Перес де Рада Каванілес проти Іспанії).

Як випливає з рішення Європейського Суду з прав людини у справі Іліан проти Туреччини, правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

У справі Белле проти Франції Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, а згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, спрямовану на ефективний доступ особи до суду для захисту її порушеного права, приймаючи до уваги надані позивачем обґрунтування строку звернення до суду за захистом своїх прав, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності поважних причин пропуску строку звернення ОСОБА_2 до адміністративного суду, а також відсутності законодавчо встановлених строків для звернення до суду щодо зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, що свідчить про відсутність передбачених ст.ст.122, 123, 169 КАС України підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_2 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та зобов'язання вчинити певні дії.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення питання, у зв'язку з чим ухвала Черкаського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2017 року про повернення позовної заяви ОСОБА_2, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.308, 311, 312, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2017 року про повернення позовної заяви скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 28 лютого 2018 року.

Головуючий суддя В.Е.Мацедонська

Судді І.О.Лічевецький

В.П.Мельничук

Головуючий суддя Мацедонська В.Е.

Судді: Мельничук В.П.

Лічевецький І.О.