Справа № 351/2205/17
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2018-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 рокуЛьвів№ 876/188/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Макарика В.Я., Довгополова О.М.,

з участю секретаря судового засідання Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Снятинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області про визнання відмови неправомірною за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2017 року (суддя першої інстанції Калиновський М.М., м. Снятин),

В С Т А Н О В И В:

26 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Снятинського районного суду Івано-Франківської області з позовом до управління соціального захисту населення Снятинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області про визнання неправомірними дій про відмову виплати одноразової грошової допомоги на оздоровлення в розмірі, встановленому Законом України №796-XII (ст. 48), зобов'язання перерахувати та виплатити недоотриману суму одноразової грошової допомоги на оздоровлення та виплачувати щорічну одноразову грошову допомогу у розмірі, встановленому Законом України №796-XII за 2014, 2015, 2016 роки.

Постановою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодилася ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу. Вважає, що постанова суду першої інстанції незаконна, просить скасувати її та прийняти нову - про задоволення позовних вимог. Обґрунтовуючи свою незгоду, позивач зазначила, що з огляду на пріоритетність законів над підзаконними нормативно-правовими актами, у 2014, 2015, 2016 роках нарахування одноразової щорічної допомоги на оздоровлення повинно здійснюватись в розмірі, встановленому ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тобто в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, оскільки відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

В судове засідання представники сторін не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому на підставі ч. 4 ст. 229 КАС України фіксація судового засідання технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1, виданого 8 жовтня 1998 року Івано-Франківською обласною державною адміністрацією. ОСОБА_1 згідно довідки Івано-Франківської обласної медико-соціальної експертної комісії серії МСЕ №017741 від 11.09.2000 встановлено ІІІ групу інвалідності без переогляду у зв'язку з захворюванням, пов'язаним з проживанням на забрудненій території (а.с. 3, 6).

Отримавши в 2014, 2015, 2016 роках допомогу, передбачену ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а саме: 90 грн, позивач звернулася до суду з позовом про виплату вказаної допомоги в розмірі 4-х мінімальних заробітних плат.

Розглядаючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги заявлені в межах строку звернення до суду та не підлягають задоволенню.

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 2 ст. 99 КАС України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених норм права вбачається, що початком строку звернення до суду є день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи те, що щорічна допомога на оздоровлення є періодичними (щорічними) виплатами, то про порушення своїх прав, позивач повинна була дізнатись в кінці кожного року під час отримання вказаної допомоги.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

З адміністративним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду 26.10.2017, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду.

Статтею 100 КАС України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 6 грудня 2016 року (справа п/800/9/16) дійшла висновку про те, що у розумінні статті 100 КАС України поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду є наявність обставин, які створили об'єктивні перешкоди для звернення особи з адміністративним позовом і подолання яких для цієї особи було неможливим або ускладненим.

Таким чином, поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов'язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Тобто, звертаючись до суду 26.10.2017 з даним адміністративним позовом, ОСОБА_1 подала його з пропущенням встановленого законом шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, не подавши при цьому заяви про поновлення пропущеного строку.

У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії» Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У Справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Круз проти Польщі» виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Пунктом 8 частини 1 ст.240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Вимогами ч. 3 ст. 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи наведене, оскільки позивачем не було подано заяви про поновлення пропущеного строку та не надано суду доказів на підтвердження обставин, які б об'єктивно перешкоджали поданню позову та свідчили б про поважність причин пропуску строку звернення до суду, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовну заяву слід залишити без розгляду у зв'язку із тим, що позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, п. 3 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 319, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково, постанову Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2017 року у справі № 351/2205/17 - скасувати, позов ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді В.Я. Макарик

О.М. Довгополов

Повний текст складено 02 березня 2018 року.