Справа № 826/11447/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Єдина Європа» на ухвалену у порядку письмового провадження у місті Києві постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Єдина Європа» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма Єдина Європа» (далі - Позивач, ТОВ «Фірма Єдина Європа») звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 16.06.2016 року № та №.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.08.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не підтверджується транспортування придбаного ТОВ «Фірма Єдиного Замовника» у ТОВ «Токмар-Груп» товару та не надано визначених договором обов'язкових документів. Крім того, суд зауважив на відсутності у видаткових накладних інформації про осіб, які фактично отримували товар від імені Позивача, зазначенні у договорі реквізитів рахунку ТОВ «Токмар-Груп», якого на момент укладення договору не існувало. Крім іншого, суд першої інстанції звернув увагу на неможливості ідентифікації придбаних у ТОВ «Токмар-Груп» товарів з реалізованими у подальшому.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Наголошував, що належним чином оформленими первинними документами підтверджується факт придбання Позивачем товарів, їх транспортування та оприбуткування, а також подальшого використання у господарській діяльності. Крім того, звертав увагу на необов'язковості наявності у сторін договору поставки товарно-транспортних накладних, оскільки такі документи є обов'язковими при укладенні договору перевезення, а заявки на отримання товару не є первинними документами. Підкреслював помилковість висновків суду першої інстанції про відсутність відомостей щодо особи, яка прийняла товар за видатковими накладними, адже в останніх визначено таку особу - ТОВ «Фірма Єдиного Замовника». Крім іншого, окремо наголошував, що рішенням суду, яке набрало законної сили, підтверджується товарність господарських операцій між ТОВ «Фірма Єдиного Замовника» та ТОВ «Токмар-Груп» за період, що був предметом перевірки.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДФС у м. Києві просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що недоліки товарно-транспортних накладних, відсутність інших документів, що підтверджують транспортування товару, а також відомостей про реєстрацію транспортного засобу в базі даних Моторного (транспортного) страхового бюро України свідчить про недоведення Позивачем факту переміщення активів. Крім того, зазначає, що зазначення у видаткових накладних лише підпису особи, що уповноважена установчими документами товариства на ведення господарської діяльності від його імені, не дає можливість ідентифікувати відповідальну за вчинення такої операції особу; не підтверджують такі відомості й печатка ТОВ «Фірма Єдина Європа». Поряд з іншим, підкреслює, що товарно-транспортна накладна належить до первинних документів, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік, господарські відносини Позивача з іншими його контрагентами не були предметом перевірки, а зазначення у договорі реквізитів розрахункового рахунку ТОВ «Аламан-Байга», який було відкрито лише через місять після його укладення, свідчить про виключно документальне оформлення господарської операції без її реального здійснення.

У судовому засіданні представник Позивача наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги з викладених у ній підстав.

Представник Відповідача просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанови суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а постанову суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що у серпні 2016 року працівниками ГУ ДФС у м. Києві на підставі наказу від 12.05.2016 року №2853 (т. 1 а.с. 69), направлення на перевірку від 13.05.2016 року №345/26-15-14-04-02 (т. 1 а.с. 70) та відповідно до пп. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78 ПК України проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Фірма Єдиного Замовника» з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ «Токмар-Груп» за період з 01.07.2015 року по 31.07.2015 року.

У ході перевірки податковим органом було виявлено порушення Позивачем п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 198.1 ст. 198 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 133 978,00 грн., та завищено від'ємне значення у періоді, що перевірявся, на загальну суму 19 065,00 грн.

Результати перевірки зафіксовані в акті від 26.05.2016 року №108/26-15-14-04-02/37146304 (т. 1 а.с. 13-23).

На підставі викладених в акті перевірки висновків Відповідачем 16.06.2016 року прийняті податкові повідомлення-рішення:

- форми «Р» №, яким Позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 167 473,00 грн., у тому числі за основним платежем - 133 978,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 33 495,00 грн. (т. 1 а.с. 10);

- форми «В4» №, яким Позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість на суму 19 065,00 грн. (т. 1 а.с. 11).

Вирішуючи питання про правомірність оскаржуваних актів індивідуальної дії, суд першої інстанції встановив таке.

Між ТОВ «Аламан-Байга», у подальшому ТОВ «Токмар-Груп» (Постачальник), та ТОВ «Фірма Єдина Європа» (Замовник) укладено договір постачання №01/11 від 01.11.2014 року (далі - Договір) (т. 1 а.с. 28-32). За умовами даного Договору Постачальник постачає, а Замовник замовляє та приймає для подальшої реалізації косметичну продукцію відповідно до умов цього Договору за номенклатурою, типами, асортиментом та в кількості, визначеними в видаткових накладних.

Пунктом 1.4 Договору передбачено, що передача Замовникові товару, що поставляється, здійснюється транспортними компаніями, що займаються автоперевезеннями за рахунок Постачальника або Замовника за домовленістю сторін.

Умови постачання, а також порядок взаємодії сторін фіксуються в цьому Договорі і є обов'язковими для будь-яких товарних партій (п. 1.5 Договору).

Згідно п. 2.7 Договору моментом передачі вважається підписання Замовником видаткової накладної Постачальника або видача Замовником довіреності на отримання товару.

Як встановлено судом першої інстанції, на підтвердження реальності виконання господарських операцій за вказаним договором у липні 2015 року Позивачем було надано копії: відомостей бухгалтерського обліку по рахунку 631 за липень 2015 року (т. 1 а.с. 33-34); видаткових накладних (т. 1 а.с. 35-37), платіжних доручень (т. 1 а.с. 38-39), податкових накладних (т. 1 а.с. 40-43).

На переконання ТОВ «Фірма Єдина Європа», про використання у господарській діяльності придбаного у ТОВ «Токмар-Груп» товару шляхом реалізації останнього ТОВ «Суматра-ЛТД», ТОВ «Стиль Д», ТОВ «Руш», ПАТ «Завод сантехнічних заготовок», ТОВ «Чистий Дім-24» свідчать наявні у матеріалах справи копії договорів з вказаними контрагентами та складеними на їх виконання первинними документами (т. 1 а.с. 149-260, т. 2 а.с. 9-157).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять документів, які б надавали можливість встановити факт перевезення придбаних у ТОВ «Токмар-Груп» товарів, зокрема, товарно-транспортних накладних, подорожніх листів, доказів придбання пального, договорів на укладення транспортно-експедиційних послуг.

Окрім того, суд зауважив, що Позивачем не надано жодної заявки на замовлення товару, як того вимагають умови Договору, довіреностей відповідальних осіб на отримання товару.

У матеріалах справи, на переконання суду першої інстанції, відсутні докази, які свідчать про реалізацію Позивачем у подальшому саме тих товарів, які документально придбані у ТОВ «Токмар-Груп».

Крім іншого, Окружний адміністративний суд м. Києва підкреслив виключно документальний характер спірних правовідносин з огляду на те, що у реквізитах Договору від 01.11.2014 року зазначено номер розрахункового рахунку ТОВ «Аламан-Байга» №1, відкритого у ПАТ «КБ «Промислово-фінансовий банк» лише 04.12.2014 року.

У зв'язку з викладеним, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність сукупності умов, обставин та підстав, з якими Податковий кодекс України у взаємозв'язку з положеннями Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» пов'язують виникнення у Позивача права на спірні суми податкового кредиту з ПДВ.

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

Як було встановлено раніше, предметом документальної позапланової виїзної перевірки, проведеної у серпні 2016 року та за результатами якої прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, було питання дотримання ТОВ «Фірма Єдиного Замовника» вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ «Токмар-Груп» за період з 01.07.2015 року по 31.07.2015 року.

Водночас, зі змісту доданих до апеляційної скарги документів вбачається, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.06.2017 року у справі №826/4763/17, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.08.2017 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.12.2017 року, визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 16.12.2016 року № та №.

Даними актами індивідуальної дії було збільшено Позивачу суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість та з податку на прибуток приватних підприємств. При цьому, податкові повідомлення-рішення були прийняті за результатами документальної планової перевірки ТОВ «Фірма Єдина Європа», проведеної ГУ ДФС у м. Києві у вересні 2016 року, з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 30.06.2016 року. При цьому, зі змісту згаданих судових рішень вбачається, що у межах проведеного у вересні 2016 року контролюючого заходу ГУ ДФС у м. Києві досліджувалися поряд з іншим господарські відносини Позивача з ТОВ «Аламан-Байга» у тому числі за липень 2015 року.

У згаданій постанові Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.06.2017 року, яка набрала законної сили 01.08.2017 року, встановлено, що господарські операції, зокрема, між ТОВ «Фірма Єдина Європа» та ТОВ «Аламан-Байга» фактично виконані та оформлені відповідними первинними (бухгалтерськими та податковими) документами.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У рішенні від 09.06.2011 року у справі «Желтяков проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру. Така процедура сама по собі не суперечить принципові юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя. Однак, Суд повинен визначити, чи була така процедура застосована у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що за умови встановлення рішенням суду, яке набрало законної сили, правомірності формування ТОВ «Фірма Єдина Європа» даних податкового обліку за наслідками господарських відносин з ТОВ «Аламан-Байга» у тому числі у липні 2015 року, несумісне з твердженням ГУ ДФС у м. Києві, яке підтримано судом першої інстанції, про безтоварність господарських операцій між тими ж самими контрагентами за той самий період щодо одного й того ж Договору.

Попри це, у контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон про бухгалтерський облік) документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинний документ.

Приписи ст. 9 вказаного закону визначають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, згідно п. 2.4 затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Дослідивши наявні матеріалах справи докази з урахуванням встановлених у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.06.2017 року у справі №826/4763/17 обставин, судова колегія вважає, що останні у цілому містять всі обов'язкові для первинних документів реквізити та відповідають законодавчо визначеним вимогам, оскільки підтверджують придбання та поставку кожної партії товару з подальшим його використанням у власній господарській діяльності Позивача шляхом реалізації контрагентам останнього. Такі висновки, поряд з іншим підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями видаткових накладних та платіжних доручень, а також відображеними у даних бухгалтерського обліку відомостями.

При цьому судовою колегією враховується, що за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Однак, сама наявність або відсутність первинних документів, а також помилки в їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 28.05.2015 року у справі №К/800/52299/14.

Твердження податкового органу, з яким погодився суд першої інстанції, про те, що відсутність у видаткових накладних інформації щодо посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, та інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, є підставою для висновку про безтоварність господарської операції, суд апеляційної інстанції вважає помилковим з огляду на обставини, встановлені у судових рішеннях у справі №826/4763/17.

Крім того, твердження податкового органу щодо окремих недоліків товарно-транспортних накладних в якості підстави для висновку про безтоварність господарських операцій, з якими погодився Окружний адміністративний суд м. Києва, судовою колегією оцінюється критично, оскільки товарно-транспортні накладні є обов'язковими для застосування відправниками та одержувачами вантажів, позаяк слугують підставою для проведення розрахунків за договором перевезення. У даному ж спорі не оцінюється правомірність формування Позивачем даних податкового обліку за операціями з перевезення товарів на підставі Договору.

Аналогічна позиція закріплена у постанові Вищого адміністративного суду України від 21.05.2014 року у справі №К/800/10421/14.

Відповідно до ч. 3 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, зі змісту доданого до апеляційної скарги договору оренди легкового автомобіля від 05.01.2015 року №01 вбачається, що ОСОБА_1 передано в оренду ТОВ «Фірма Єдина Європа» автомобіль марки «Фіат», номерний знак НОМЕР_1, на строк з 05.01.2015 року по 31.12.2017 року. Як вбачається зі змісту акту перевірки, саме за допомогою вказаного автомобіля здійснювалося перевезення товару Позивачем. При цьому відсутність відомостей щодо страхування цивільної відповідальності за даним транспортним засобом може свідчити лише про порушення правил страхування останнього, однак жодним чином не спростовує твердження ТОВ «Фірма Єдина Європа» про його використання.

Поряд з іншим, судова колегія вважає обґрунтованими доводи Апелянта про те, що заявка на поставку товару не є первинними документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки не є підставою для формування даних податкового обліку. У зв'язку з чим, на переконання судової колегії, їх відсутність не зумовлює висновок про нездійснення господарських операцій з контрагентами. Крім того, оскільки судом першої інстанції відвідні документи не запитувалися у Позивача, колегія суддів, зважаючи на надане процесуальним законом право досліджувати нові докази, вважає за необхідне звернути увагу на те, що ТОВ «Фірма Єдина Європа» на виконання умов Договору направлялися ТОВ «Аламан-Байга» відповідні заявки, копії яких були додані до апеляційної скарги.

Колегія суддів не може погодитися з твердженням суду першої інстанції щодо відсутності довіреностей у Позивача, оскільки останні в силу вимог затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.06.1996 року №293/1318 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей передаються постачальникам (продавцям), що, на переконання судової колегії, пояснює їх ненадання ТОВ «Фірма Єдина Європа» під час перевірки та до суду. При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що, як було встановлено раніше, згідно п. 2.7 Договору моментом передачі вважається підписання Замовником видаткової накладної Постачальника або видача Замовником довіреності на отримання товару. Тобто, за домовленістю сторін передача товару оформлюється або видатковою накладною або довіреністю на отримання товару.

Посилання Окружного адміністративного суду м. Києва на фіктивний характер правовідносин між сторонами у зв'язку з тим, що зазначений у реквізитах Договору розрахунковий рахунок ТОВ «Аламан-Байга» відкрито лише 04.12.2014 року, у той час як правочин укладено 01.11.2014 року, суд апеляційної інстанції вважає помилковим, оскільки зі змісту листа-пропозиції ТОВ «Аламан-Байга» від 05.12.2014 року №0512/14 вбачається, що нова редакція Договору із внесеними додатковими розрахунковими реквізитами підписана сторонами після 04.12.2014 року, тобто після відкриття зазначеного у Договору розрахункового рахунку (т. 1 а.с. 147-148).

Як вже було зазначено вище, згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Аналогічна позиція викладена у листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11.

Таким чином, встановлені в іншому судовому рішенні у справі №826/4763/17, яке набрало законної сили, обставини реальності та товарності господарських операцій між ТОВ «Фірма Єдина Європа» та ТОВ «Аламан-Байга» за липень 2015 року за Договором надають право судовій колегії стверджувати про передчасність протилежних висновків Окружного адміністративного суду м. Києва, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду.

Відповідно до п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт і послуг), вартість яких відноситься до складу витрат виробництва (обігу). Право на нарахування податкового кредит виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст. 198 ПК України не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно п. 201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 200.3 ст. 200 ПК України визначено, що при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

ГУ ДФС у м. Києві не заперечувалось, що на момент виписування податкових накладних Позивачу контрагент останнього був зареєстрований у встановленому законом порядку як суб'єкт підприємницької діяльності і платником податку на додану вартість, а факт реальності господарських операції, як було встановлено раніше, підтверджується належним чином оформленими первинними документами, а тому правових підстав для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень у Відповідача не було.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище відсутність правових підстав для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень у зв'язку з підтвердженням матеріалами справи реальності та товарності господарських операцій, судова колегія приходить до висновку про передчасність твердження Окружного адміністративного суду м. Києва про безпідставність позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а постанову суду - скасувати.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з ГУ ДФС у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ТОВ «Фірма Єдина Європа» витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, в сумі 6 996,08 грн., сплачених згідно платіжного доручення від 20.07.2016 року №4478 на суму 2 798,08 грн. та платіжного доручення від 05.01.2018 року №5306 на суму 4 198,00 грн.

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Єдина Європа» - задовольнити повністю.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Єдина Європа» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати прийняті Головним управлінням ДФС у м. Києві (04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) податкові повідомлення-рішення від 16 червня 2016 року № та №.

Стягнути з Головного управління ДФС у м. Києві (04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Єдина Європа» (02098, м. Київ, вул. Юрія Шумського, 5, оф. 372/8, ) витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в сумі 6 996 (шість тисяч дев'ятсот дев'яносто шість) гривень 08 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено « 27» лютого 2018 року.

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.