Справа № 733/1234/16-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 лютого 2018 року

Київ

справа №733/1234/16-а

адміністративне провадження №К/9901/9785/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Мороз Л.Л.,

суддів: Бучик А.Ю., Гімона М.М.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу № 733/1234/16-а

за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Ічнянському районі Чернігівської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Ічнянського районного суду Чернігівської області, прийняту 25 серпня 2016 року у складі судді Овчарика В.М. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду, прийняту 22 вересня 2016 року у складі колегії суддів: головуючого судді Троян Н.М., суддів Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 заявив такі позовні вимоги:

- визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Ічнянському районі Чернігівської області (далі - ПФУ) щодо припинення виплати пенсії за віком;

- зобов'язати ПФУ поновити виплату пенсії як пенсіонеру за віком з 01 квітня 2015 року в повному обсязі.

Постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 25 серпня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2016 року, у позові відмовлено.

Як встановлено, ОСОБА_1 з 26 квітня 2014 року призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». На час спірних правовідносин позивач продовжував працювати на посаді бухгалтера у Сезьківській сільській раді Ічнянського району Чернігівської області (посадова особа органу місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування»).

01 квітня 2015 року ПФУ припинило виплату пенсії ОСОБА_1

13 липня 2016 року позивач звернувся до ПФУ з заявою про відновлення виплати пенсії.

Листом від 20 липня 2016 ПФУ відмовило позивачу у відновленні виплати пенсії, оскільки останній працює та є посадовою особою місцевого самоврядування.

Суди у цій справі виходили з того, що ОСОБА_1 є посадовою особою місцевого самоврядування, а тому тимчасово, у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсію йому не належить виплачувати.

У касаційній скарзі позивач заявив вимогу про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та прийняття нового рішення, яким у позов задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема, заявник зазначає, що порушено принцип верховенства права, не застосовано Конституцію України, як акт вищої юридичної сили.

Відповідач надав заперечення проти касаційної скарги, просить залишити її без задоволення з підстав, з яких виходили і суди у цій справі.

Суд, переглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін, оскільки відсутні підстави для їх скасування.

З 01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII (Закон № 213-VIII), яким внесено зміни до ряду законів, зокрема до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Частину сьому статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» доповнено реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються».

У подальшому, Законом України від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ, вказану норму викладено в іншій редакції: «У частині сьомій статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (цифри і слова « 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року» замінити цифрами і словами « 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року».

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень Закону № 911-VIII цей Закон набирає чинності з 01 січня 2016 року.

При цьому, пунктом 2 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII встановлено, що порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Суд вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій, що оскільки позивач на час спірних правовідносин був посадовою особою органу місцевого самоврядування, ПФУ правомірно припинило йому виплату пенсії з 01 квітня 2015 року.

Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими.

Щодо посилань заявника на порушення статті 22 Конституції України суд зазначає, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, зокрема і у контексті поняття звуження змісту та обсягу прав на пенсійне забезпечення.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників Конституційний Суд України, вказав, зокрема, у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011.

У Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов'язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Також Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано й у практиці Європейського суду з прав людини (далі - Суд). Так, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов'язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини». У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» Суд зазначив, що, з'ясовуючи, чи існує позитивне зобов'язання стосовно людини, «належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини».

У рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» Суд констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат (рішення Суду від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан Асмудсон проти Ісландії»).

Слід також звернути увагу на рішення Суду від 03 червня 2014 року у справі за заявою ОСОБА_2 проти України № 43331/12, в якому Суд вказав, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважав, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення, правильно застосувавши норми матеріального права та не допустили порушень норм процесуального права, тому касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Ічнянського районного суду Чернігівської області від 25 серпня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2016 року у справі № 733/1234/16-а залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

М.М. Гімон

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду