Справа № 640/10712/17
Суддя: Бородіна Н. М.
Дата ухвалення: 2018-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2018 року Київський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого - судді Бородіної Н.М.,

при секретарі Давіденко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова, третя особа Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради, про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся з адміністративним позовом до відповідача ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова, третя особа Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12.012.2017року прийнято до розгляду змінену позовну заяву з урахуванням змін від 27.11.2017року, відповідно до яких, позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії та зобовязати відповідача нарахувати пенсію починаючи з квітня 2017року, виплатити заборгованість із виплати пенсії та нараховувати та виплачувати пенсію довічно. А також зазначеною ухвалою було відстрочення позивачу сплату судового збору до винесення рішення.

В обґрунтування позову позивач вказує, що він з 20.11.2014року перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа та як отримувач пенсії за трудовим стажем та є отримувачем пенсійного забезпечення. Однак з 10 квітня 2017року виплата пенсії йому припинено на підставі підпункту 5 п.12 Порядку здійснення контролю за проведення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ №365 від 08.06.2016року.

В судове засідання позивач не зявився, повідомлявся належним чином про місце і час розгляду справи, надав до суду заяву, в якій просив справу слухати за відсутності позивача.

Відповідач ОСОБА_4 обєднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова подало заперечення проти позову, в яких зазначає, що довідка позивача була скасована 12.05.2017року, у зв»язку з цим виплата йому пенсії була зупинена з квітня 2017року відповідно до підпункту 5 п.12 "Порядку здійснення контролю за проведення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування".

Третя особа надала письмові пояснення, в яких зазначає, що на виконання листа Департаменту соціального захисту населення ХОДА від 13.05.2017року, управлінням проведена перевірка інформації щодо підтвердження фактичного місця проживання внутрішньо переміщених осіб. За інформацією Державної прикордонної служби, 22.11.2016року ОСОБА_1 виїхав з території України.. Перевіркою 12.04.2017року та 03.05.2017року за фактичним місцем перебування за адресою м. Харків вул.. Метробудівників б. 43 кв.53 двері ніхто не відчинив. Тому рішенням Управління від 12.05.2017року довідку від 20.11.2014року про взяття позивача на облік як особу переміщену з тимчасово окупованої території України скасовано. Та на засіданні комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам прийнято рішення від 12.05.2017року про відмову у відновленні виплати пенсії ОСОБА_1

Дослідивши та оцінивши надані позивачем, відповідачем та третьою особою письмові докази, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_1, з 20.11.2014 року перебував на обліку як внутрішньо переміщена особа в Управлінні праці та соціального захисту населення та в ОСОБА_2 обєднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Харкова як отримувач пенсії.

Відповідно до заперечень відповідача, ОСОБА_1 була призупинена виплата пенсії з квітня 2017 року відповідно до підпункту 5 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування».

Згідно із письмовими поясненнями Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради мандриков В.С. отримав довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_1 від 20.11.2014. Вищевказану довідку було скасовано рішенням Управління 12.05.2017 року №7 у звязку із не підтвердженням фактичного місця проживання особи (ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб») та на засіданні комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам було прийнято рішення від 12.05.2017 №16 про відмову у соціальних виплатах внутрішньо переміщеній особі ОСОБА_1, який не мешкає за адресою м. Харків вул.. Метробудівників б. 43 кв.53.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням від 07.09.2017 року відповідач вирішив призупинити виплату пенсії ОСОБА_1 Проте, фактично виплата пенсія зупинена з квітня 2017 року.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, нормами Законів України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. № 1382-IV (далі - Закон № 1382-IV), «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 р. № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII), постановою КМУ «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 р. № 637 (далі - Постанова № 637), Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою КМУ від 01.10.2014 р. № 509 у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 509).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У ст. 2, 6 Закону № 1382-IV визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

У ст.ст. 1, 7, 12 Закону № 1706-VII закріплено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Разом з тим, статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні її пенсії, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Відповідно до ст. 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

При цьому, статтею 49 Закону № 1058-IV визначено перелік підстав для припинення особі виплати пенсії, які можуть бути застосовані виключно за рішенням територіального органу ПФУ або суду.

Разом з тим, як встановлено судом та не спростовано відповідачем, жодного рішення про припинення позивачу виплати пенсії з підстав, визначених законодавством, ОСОБА_2 обєднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Харкова не приймалося, а до заперечень відповідач долучив лише копію розпорядження від 07.09.2017 року про призупинення виплати пенсії.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що станом на момент припинення позивачу виплати її пенсії, тобто станом на квітень 2017 року, довідка про взяття її на облік як внутрішньо переміщену особу від 20.11.2014 р. № НОМЕР_1, в якій встановлено фактичне місце проживання позивача, недійсною не визнавалася та не скасовувалася.

Окрім цього, нормами ст. 49 Закону № 1058-IV, Закону № 1706-VII або іншого закону не передбачено припинення виплати пенсії особі через скасування довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Встановлені у справі обставини дають підстави для висновку про те, що у відповідача не було законних підстав для припинення виплати пенсії позивачу, тобто його дії щодо припинення виплати пенсії та бездіяльність у невиплати позивачу пенсії є протиправними.

Також, суд звертає увагу, що згідно із висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 07.10.2009 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Також, згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невідємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст. 1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 6 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобовязання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Суд зазначає, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних. З огляду на викладене, підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян на пенсійне забезпечення, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Такий висновок суду кореспондується із положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», де вказано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, а також із положеннями ч. 2 ст. 5 цього ж Закону, де вказано, що виключно цим Законом визначаються коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням. Така позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 06.02.2018року по справі №263/7763/17.

З огляду на таке, та враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, зокрема, зазначені вище рішення, суд приходить до висновку, що припинення відповідачем з квітня 2017 року виплати позивачу раніше призначеної їй пенсії є безпідставним, а тому дії з її припинення є протиправними та підлягають захисту шляхом поновлення виплати позивачу пенсії з 01 квітня 2017року та стягнення виниклої заборгованості.

Вимоги позивача стосовно зобов'язання відповідача нараховувати та виплачувати пенсію довічно, є безпідставними, оскільки встановлювати обов'язки на майбутнє без врахування змін чинного законодавства, яке може мати місце та без наявності спірних правовідносин неможливо. Рішення суду не може прийматися як застереження від будь-яких порушень і також не може бути умовним. Розглядати справу та приймати рішення на майбутнє, приймаючи за наявності неіснуючих порушень суперечить вимогам закону, а тому в цій частині вимоги позивача є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ст.. 139 КАС України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. ст. ст. 2, 6, 139, 241,242 КАС України, суд Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, і.п.н., контактна адреса м. Харків вул.. Метробудівників б. 43 кв.53) до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова ( , м. Харків Держпром, м-н Свободи 2-й під. 3-й пов.), третя особа Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради ( м. Харків вул.. Сумська б. 78 , ) про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії з квітня 2017 року.

Зобовязати ОСОБА_4 обєднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова поновити з 01 квітня 2017 року виплату пенсії та виплатити виниклу заборгованість ОСОБА_1.

В решті позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається через Київський районний суд м. Харкова.

Повний текст рішення виговлений 26.02.2018року.

Суддя Н.М. Бородіна