Справа № 813/1340/16
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2018-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 рокуЛьвів№ 876/12626/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача 2 Довгого Т.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2017 року у справі № 813/1340/16 (постанова ухвалена у м. Львові у складі колегії суддів: головуючого судді Брильовського Р.М., суддів: Хоми О.П., Сакалоша В.М., повний текст постанови складено та підписано 28.11.2017) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України, Державної екологічної інспекції у Львівській області про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 18.04.2016 звернувся в суд із адміністративним позовом до Державної екологічної інспекції України, Державної екологічної інспекції у Львівській області, в якому, уточнивши позовні вимоги, просив визнати протиправним і скасувати наказ Державної екологічної інспекції України від 16 березня 2016 року № 90-о про звільнення його з посади начальника Державної екологічної інспекції у Львівській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області Державної екологічної інспекції України за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України; визнати протиправним і скасувати наказ Державної екологічної інспекції у Львівській області від 16 березня 2016 року № 29-к щодо звільнення його з посади начальника Державної екологічної інспекції у Львівській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області Державної екологічної інспекції України за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України; поновити на посаді начальника Державної екологічної інспекції у Львівській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області Державної екологічної інспекції України з 17 березня 2016 року та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 березня 2016 року до дати фактичного поновлення на роботі.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2017 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної екологічної інспекції України від 16 березня 2016 року № 90-о в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Державної екологічної інспекції у Львівській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області Державної екологічної інспекції України за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної екологічної інспекції у Лвівській області від 16 березня 2016 року № 29-к в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Державної екологічної інспекції у Львівській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області Державної екологічної інспекції України за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 з 17 березня 2017 року на посаді начальника Державної екологічної інспекції у Львівській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області Державної екологічної інспекції України. Стягнуто з Державної екологічної інспекції у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 63390 (шістдесят три тисячі триста дев'яносто) грн 78 копійок. Постанову суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 3297 (три тисячі двісті дев'яносто сім) гривень звернуто до негайного виконання.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Державна екологічна інспекція у Львівській області оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи. Апелянт вказує, що особисте волевиявлення ОСОБА_1 щодо визначення підстави звільнення як «угода сторін» прямо закріплено у його письмовій заяві від 01.03.2016. Дане волевиявлення заявника акцептовано Державною екологічною інспекцією України у спосіб передбачений чинним законодавством, зокрема шляхом погодження письмової заяви, отримання листів-погоджень, видання наказу від 16.03.2016 №90-о.

Апелянт зазначає, що відсутність визначеної дати звільнення жодним чином не вказує на відсутність угоди сторін щодо звільнення на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Сам заявник ОСОБА_1 у заяві від 15.03.2016 жодним чином не висловлює зауважень стосовно відсутності попередньо узгодженої дати звільнення, а лише припускає, що станом на 15.03.2016 відсутнє реагування з боку Державної екологічної інспекції України на його пропозицію щодо звільнення за угодою сторін, висловлену у заяві від 01.03.2016. Матеріалами справи документально доведено, що пропозиція про звільнення за угодою сторін, висловлена ОСОБА_1 у заяві від 01.03.2016, була акцептована Державною екологічною інспекцією України і, як наслідок, видано законний наказ від 16.03.2016 №90-о «Про звільнення ОСОБА_1».

У судовому засіданні позивач та його представник заперечили вимоги наведені в апеляційній скарзі та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін. Вони також звернули увагу на те, що Державна екологічна інспекція України не подавши апеляційну скаргу на ухвалене рішення фактично погодилась з поновленням позивача на посаді.

Представник Державної екологічної інспекції у Львівській області підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідач 1 в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що 16.06.2014 ОСОБА_1 наказом Державної екологічної інспекції України № 168-о від 13 червня 2014 року, призначено на посаду начальника Державної екологічної інспекції у Львівській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області Державної екологічної інспекції України.

01.03.2016 позивач написав заяву на ім'я голови Державної екологічної інспекції України про звільнення із займаної посади за угодою сторін.

Наказом Державної екологічної інспекції України № 90-о від 16 березня 2016 року позивача звільнено з посади начальника Державної екологічної інспекції у Львівській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області Державної екологічної інспекції України за угодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України, який був продубльований наказом Державної екологічної інспекції у Львівській області від 16 березня 2016 року № 29-к.

Підставою для прийняття рішення про звільненням Державна екологічна інспекція України вважає вказану заяву ОСОБА_1 від 01 березня 2016 року, а також погодження Міністерства екології та природних ресурсів України від 14 березня 2016 року та Львівської обласної державної адміністрації від 14 березня 2016 року.

Не погоджуючись із вказаними вище наказами відповідачів про звільнення позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачем не було досягнуто згоди з основних умов угоди про припинення трудового договору, а також відсутнє волевиявлення позивача щодо його звільнення, що свідчить про протиправність оскаржуваного наказу про звільнення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату ;забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України. Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом; про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

За змістом ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник (ч. 1).

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Тобто, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення.

Як видно із заяви позивача від 01.03.2016, позивач просив звільнити його із займаної посади за угодою сторін без зазначення дати звільнення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що резолюція відповідача на заяві «погоджено» також не містить дати звільнення (а.с. 127).

У матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1, від 15.03.2016 про відкликання ним заяви про звільнення від 01.03.2016, в якій вказав, що заява про звільнення була ініційована ним одноособово та наступні 2 тижні він продовжував працювати і не отримав згоди на таке звільнення вищестоящим керівництвом. Вважає, що угоди про звільнення досягнуто не було (а.с. 125).

Згідно правової позиції Верховного Суду України, що викладена в постанові від 15.10.2013 у справі № 21-320а13, анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, можливе при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу і працівника.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити про відсутність самої дати звільнення, а відтак і відсутність волевиявлення ОСОБА_1 щодо його звільнення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, між позивачем та відповідачем не було згоди з основних умов угоди про припинення трудового договору.

Також, як вірно зазначив суд першої інстанції, відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін).

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного наказу, його скасування та поновлення позивача на раніше займаній посаді.

Згідно з частиною 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

При визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом першої інстанції вірно враховано вимоги постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.0995 (зі змінами і доповненнями), якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати і розрахунок такої в сумі 63390,78 грн. проведено правильно.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2017 року у справі № 813/1340/16 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Д. М. Старунський
судді В. М. Багрій
А. І. Рибачук
Повне судове рішення складено 27.02.2018