Справа № 820/5273/17
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2018-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2018 р. м. ХарківСправа № 820/5273/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

колегія суддів у складі:

головуючого судді: Спаскіна О.А.

суддів: Пянової Я.В. , Любчич Л.В.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2017, (суддя Мар'єнко Л.М., вул. Мар'їнська, 18-Б-3, м. Харків, 61004, повний текст складено 13.12.17) по справі № 820/5273/17

за позовом Громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Туан

до Державної міграційної служби України

треті особи Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області , Головне управління Державної міграційної служби України в Київській області

про скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2017 року адміністративний позов громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Туан до Державної міграційної служби України, треті особи: Головне управління ДМС України в Харківській області, Головне управління ДМС України в Київській області про скасування наказу задоволено в повному обсязі.

Скасовано наказ Державної міграційної служби від 29.03.2017 №81 в частині, що стосується громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Туан, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказану постанову та прийняти нову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначену постанову суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно зясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. Вказує, що спірний наказ було прийнято на підставі висновку Управління Державної міграційної служби України в Київський області від 16.03.2017 р. "Про розгляд клопотання щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Туан". Вважає, що спірний наказ повністю відповідає вимогам чинного законодавства України та прийнятий у межах наданих повноважень.

Представник відповідача та третьої особи (ГУ ДМС України в Харківській області) в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.

В судове засідання суду апеляційної інстанції позивач та представник ГУ ДМС України в Київській області не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач - громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Туан прибув до України у 1989 році відповідно до Угоди, укладеної між Урядом ОСОБА_4 ОСОБА_3 ОСОБА_1 та Урядом СРСР про направлення і прийняття вєтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.81 р. Згодом позивач залишився на постійне проживання в Україні.

15.06.2004р. ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області позивача було документовано безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні серії КВ № 8538/489873 та 21.10.2008р. видано ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області посвідку на проживання серії ХР № 19108 від (а.с.12).

16.03.2017 р. Головним управлінням ДМС України в Київській області прийнято рішення у формі висновку про розгляд матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину СРВ ОСОБА_2 Туан, яким визначено, що оформлена громадянину СРВ ОСОБА_2 Туан 15.06.2004р. посвідка серії КВ № 8538/489873 та видана УГІРФО ГУ МВС України в Харківській області 21.10.2008 на її підставі посвідка ХР № 19108 підлягають визнанню недійсними та вилученню, з огляду на той факт, що на момент звернення позивача, а саме 26.06.2003р. положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання на підставі дозволу на імміграцію відповідно до абзацу четвертого пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України Про імміграцію, а вказаний іноземець не мав жодних підстав щодо отримання посвідки на постійне проживання (а.с.47-48).

На підставі вказаного висновку Наказом Державної міграційної служби України Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання від 29.03.2017 №81, зокрема, пунктом 9 (підпунктами 9.1-9.3) скасовано рішення відділу ОСОБА_5 України в Київській області від 15.06.2004 та рішення ГУ ДМС у Харківській області від 21.10.2008 про документування посвідками на постійне проживання громадянина СРВ ОСОБА_2 Туан, ІНФОРМАЦІЯ_2 Видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії КВ №8538/489873 від 15.06.2004 та серії ХР №19108 від 21.10.2008 визнано недійними та такими, що підлягають вилученню (а.с.51-52).

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний наказ не може бути визнано таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, вперше тимчасова посвідка на постійне проживання в Україні серії КВ №8538/489873 позивачу видана 15.06.2004р.

Отже, у 2004 році стосовно позивача проводилась перевірка законності підстав для залишення на постійне проживання на території України і, видаючи спірне рішення, ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області, керувався абзацом 4 пункту 4 Розділу V Прикінцеві положення Закону України Про імміграцію.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України Про імміграцію.

Відповідно до абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень цього Закону, вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом ОСОБА_4 ОСОБА_3 ОСОБА_1 та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. ОСОБА_6 набрав чинності 08 серпня 2001 року.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Зазначена норма регулює відносини, які виникають між уповноваженим органом та іноземцем при отриманні дозволу на імміграцію, та не передбачає випадків скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію", встановлений перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію, а саме дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Тобто, відповідно до вимог ст.12 Закону України "Про імміграцію" встановлено підстави для скасування дозволу на імміграцію, а ст. 13 зазначеного Закону регулює порядок вилучення посвідки на постійне місце проживання на підставі скасованого дозволу на імміграцію.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України у 1989 р. в силу Закону України "Про імміграцію" та набув дозволу на імміграцію без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень.

Відповідачем не доведено та матеріали справи не містять доказів того, що за час перебування позивача на території України з'явилися обставини, які б тягли за собою визнання його таким, що не має дозволу на імміграцію з підстави, передбаченої абзацом 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України Про імміграцію. Крім того, доказів того, що посвідка на постійне проживання позивача є отриманою у непередбаченому законом порядку також не надано.

Тобто рішення про скасування посвідки на постійне проживання від 29.03.2017 року прийнято за відсутності необхідних підстав і не містить інформації щодо конкретних обставин, за яких може бути визнано неправомірно виданою посвідку на постійне проживання.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при прийнятті оскаржуваного наказу №81 щодо скасування посвідки на постійне проживання серії КВ №8538/489873 від 15.06.2004 та серії ХР №19108 від 21.10.2008 громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Туан, ІНФОРМАЦІЯ_3, відповідач діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без зясування необхідних обставин, що мали значення, чим порушено законні інтереси позивача.

Твердження заявника в апеляційній скарзі щодо пропуску позивачем шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні не є підставою для скасування дозволу на постійне проживання, оскільки Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання був затверджений постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України Про імміграцію.

Крім того, приймаючи висновок від 16.03.2017 року, на підставі якого прийнято відповідачем спірний наказ, УДМС України у Київській області не вказав жодної з підстав для скасування посвідки позивача на тимчасове проживання, перелік яких встановлений відповідно до пункту 19 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 р. N 251.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивач, надавши письмові докази, що були предметом дослідження при розгляді справи судом першої інстанції, виконав вимоги ч.1 ст. 77 КАС України.

Натомість, відповідач, заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України, не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження законності та обґрунтованості власних дій, що є предметом оскарження позивачем.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 2 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2017 по справі № 820/5273/17 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2017 по справі № 820/5273/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_7
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_8 ОСОБА_9
Повний текст постанови складено та підписано 02.03.2018 р.