Справа № 826/19910/13-а
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2018-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 лютого 2018 року 13:58 № 826/19910/13-а

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., за участі секретаря судового засідання Морозової Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до треті особиДержавного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Заіко Ірини Володимирівни, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 ОСОБА_4
провизнання дій державного реєстратора протиправними, зобов'язання вчинити дії
за участю:

представника позивача - ОСОБА_5;

представника відповідача 2 - Лазаріді О.А.;

представника третьої особи 1 - ОСОБА_7;

третьої особи 1 - ОСОБА_3

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі також - позивач або ОСОБА_1.) з адміністративним позовом до Головного управління юстиції у м. Києві Заіко Ірини Володимирівни (далі також - відповідач 1 або державний реєстратор), Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (далі також - відповідач 2 або реєстраційна служба), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_3 (далі також - третя особа 1 або ОСОБА_3.), в якому просила суд:

1. Визнати неправомірними дії державного реєстратора реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Заіко І.В. щодо внесення інформації в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 9420 від 03.01.2013).

2. Визнати протиправним рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень від 14.01.2013 Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві на ОСОБА_3 за № 34464 та скасувати його.

3. Зобов'язати Реєстраційну службу Головного управління юстиції у місті Києві виключити з Державного реєстру прав на нерухоме майно запис 9420 про право власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 від 03.01.2013.

Позовні вимоги мотивовано тим, що державним реєстратором вчинені протиправні дії та прийнято протиправне рішення про державну реєстрацію за третьою особою 1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 в місті Києві (далі також - спірна квартира), яке підлягає скасуванню, оскільки зазначена квартира належить на праві власності позивачу.

Третя особа 1 подала суду письмові заперечення проти позову зважаючи на його необґрунтованість та безпідставність, оскільки позивач отримала у власність квартиру внаслідок неправомірних дій державної виконавчої служби при реалізації спірної квартири.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.04.2014, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.06.2014, адміністративний позов було задоволено повністю. Разом з тим, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.06.2017 зазначені судові рішення були скасовані, а справа направлена на новий розгляд.

Так, Вищий адміністративний суд України зауважив, що під час розгляду цієї справи та вирішення по суті, суд повинен встановити, чи діяв відповідач правомірно та чи були у нього передбачені законодавством підстави для відмови у здійсненні реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 Водночас, суди не дослідили та не надали належну правову оцінку діям Державного реєстратора як суб'єкта владних повноважень на час їх вчинення, вдавшись до оцінки наявності чи відсутності у третьої особи та позивача права власності на спірний об'єкт нерухомого майна, що може бути предметом дослідження у порядку цивільного судочинства.

Також, Вищий адміністративний суд України зазначив, що рішення у цій справі безумовно може вплинути на права та інтереси ОСОБА_4, який придбав спірну кватиру у ОСОБА_3, отже вважає обов'язковим залучення ОСОБА_4 до участі у справі як третю особу, зокрема за наявності відповідного клопотання особи, яка бере участь у справі.

Окрім того, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про неможливість задоволення позовної вимоги про зобов'язання Реєстраційну службу виключити з Реєстру запис № 9420, оскільки Законом № 1952-IV не передбачено виключення з Реєстру відповідного запису, а спосіб захисту, можливо, порушеного права може бути визначено як внесення запису про скасування державної реєстрації прав.

В ході судового розгляду, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, судом залучено ОСОБА_4 (далі також - третя особа 2 або ОСОБА_4

Представник відповідача 2 подав суду заперечення проти позову, в яких зазначив про необґрунтованість позовних вимог, оскільки вважає, що у відповідача не було підстав для прийняття рішення про відмову в державній реєстрації права власності на спірної квартиру за третьою особою 1. Також зазначив, що на момент прийняття рішення про державну реєстрацію прав на спірну квартиру, державний реєстратор діяв виключно на підставі, у порядку та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України. Просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні подані сторонами документи і матеріали, заслухавши їхні пояснення (та їхніх представників), всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вказівки суду касаційної інстанції, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, позивач набула право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1) на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.02.2013 № 145, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П., укладеного з гр. ОСОБА_9, на підставі якого державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 369994 від 13.02.2013 та до Державного реєстру прав на нерухоме майно внесено відповідний запис № 138552.

У свою чергу, ОСОБА_9 зазначена спірна квартира раніше належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 НОМЕР_2 від 18.12.2012, як стягувача (іпотекодержателя), який залишив за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_3, про що було внесено запис № 32382 від 09.01.2013 до Державного реєстру прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.01.2013 № 99354).

ОСОБА_3 ж спірна квартира належала раніше на праві власності, яке було за ним визнано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.11.2009 у справі № 2-2046/09р. (враховуючи ухвалу Печерського районного суду м. Києві від 02.03.2012 № 6-151/12, якою внесені виправлення щодо адреси спірної квартири, а саме номеру будинку з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1).

В той же час, як вбачається зі заяви позивача від 20.09.2013, поданої до Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві, 20.09.2013 вона не змогла потрапити до належної їй спірної квартири, оскільки замки на вхідних дверях були змінені та квартира знаходилась під іншою сигналізацією, ніж встановлювала позивач.

Звернувшись до Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України в місті Києві, позивачу стало відомо, що відповідно до наданого витягу з реєстру прав на нерухоме майно, право власності на спірну квартиру належить ОСОБА_3

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.07.2013 спірна квартира (враховуючи виправлений номер будинку з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1) 03.01.2013 дійсно знову була зареєстрована відповідачем 1 за ОСОБА_3 на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 18.11.2009 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.01.2013 № 34464; номер запису про право власності 9420).

Разом з тим, відповідно до довідки КП Печерської районної у м. Києві ради по утриманню титлового господарства «Хрещатик» від 14.02.2013 АДРЕСА_1 та будинок по вулиці АДРЕСА_1 є одним і тим же житловим будинком.

Вважаючи такі реєстраційні дії та рішення відповідачів протиправними, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам, поясненням сторін та їхніх представників, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи вказівки суду касаційної інстанції, суд дійшов висновку про наступне.

Частиною другою статті 2 Кодекс адміністративного судочинства України закріплено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуваннях усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На момент здійснення спірних реєстраційних дій, правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за Законом, та їх обтяжень визначав Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі також - Закон), який також був спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна (у відповідній редакції).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За приписами частини другої статті 3 Закону, держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв (частина п'ята статті 3 Закону).

Право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, підлягає обов'язковій державній реєстрації (пункт 1 частини першої статті 4 Закону).

Згідно частини першої, третьої та п'ятої статті 10 Закону, державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані права і обтяження, суб'єктів прав, об'єкти нерухомого майна, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. Невід'ємною складовою частиною Державного реєстру прав є база даних про реєстрацію заяв і запитів та реєстраційні справи.

Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, мають відповідати даним реєстраційної справи, яка містить документовані записи щодо прав на нерухоме майно та їх обтяжень. У разі їх невідповідності пріоритет мають дані реєстраційної справи.

Органи державної реєстрації прав, державні реєстратори забезпечують достовірність інформації, її захист від несанкціонованого доступу, оновлення, архівування та відновлення даних, їх оперативний пошук і документальне відтворення процедури державної реєстрації прав, оперативне надання витягів про зареєстровані права та/або їх обтяження з Державного реєстру прав.

Відповідно до статті 14 Закону, реєстраційна справа включає документи, в яких містяться відомості про нерухоме майно, право власності на нього, інші речові права та їх обтяження.

Документи розміщуються в реєстраційній справі у порядку їх надходження і нумеруються.

Реєстраційна справа підлягає довічному зберіганню в архіві, який створюється в органі державної реєстрації прав.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам (частина четверта статті 15 Закону).

Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання інформації з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України (частина тринадцята статті 15 Закону).

Згідно з частиною 17 Закону, документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили (пункт 5 частини першої статті 19 Закону).

Відповідно до пункту четвертого частини першої, частини другої статті 24 Закону, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав (частина друга статті 26 Закону).

Згідно з частиною другою статті 9 Закону, державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; 3) відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи; 4) веде реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна; 5) присвоює реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації; 6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 7) надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом; 8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; 9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

Виходячи з наведеного в сукупності вбачається, що державний реєстратор під час здійснення реєстраційних дій має дотримуватися вимог Конституції України та законів України, а також здійснювати свої повноваження у встановлений ними спосіб та у межах наданих повноважень.

Окрім того, на момент прийняття спірного рішення про державну реєстрацію, процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначав Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 № 703 (далі також - Порядок).

За приписами пунктів 10, 12, 16 Порядку, заявник разом із заявою про державну реєстрацію подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита.

Під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах.

За результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації.

Таким чином, на державного реєстратора Законом та Порядком покладено обов'язок перевірки відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.

Разом з тим, нехтуючи своїми обов'язками, маючи таку можливість, державним реєстратором під час здійснення спірних реєстраційних дій та прийняття оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень на спірну квартиру, не було з'ясовано правильної адреси об'єкту житлової нерухомості (квартири), зважаючи на розбіжності в номері будинку, які містяться в документах, що подавалися третьою особою 1 державному реєстратору для здійснення відповідної державної реєстрації, зокрема, у судових рішеннях Печерського районного суду м. Києва від 18.11.2009 у справі № 2-2046/09р. та від 02.03.2012 № 6-151/12, реєстраційному посвідченні № 004111 від 24.04.2008, технічному паспорті на спірну квартиру, що призвело до державної реєстрації та внесення в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно інформації про державну реєстрацію за третьою особою 1 квартири АДРЕСА_2 в неіснуючому будинку (АДРЕСА_1).

Аналогічного висновку дійшли суди під час розгляду адміністративних справ № 826/18739/14 (постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.05.2015, яка набрала законної сили) та № 826/4451/14 (постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 10.03.2015, яка набрала законної сили).

Таким чином, відповідачем 1 були порушені норми чинного законодавства, оскільки не були належним чином перевірені подані третьою особою 1 документи, що призвело до прийняття ним хибного рішення.

Виходячи з вищезазначеного, суд дійшов висновку, що вчинені державним реєстратором оскаржувані реєстраційні дії та прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.01.2013 № 34464 щодо спірної квартири є протиправними.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи, надані сторонами докази та пояснення, враховуючи вказівки суду касаційної інстанції, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У свою чергу, відповідачі належним чином не виконали обов'язку щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати неправомірними дії державного реєстратора реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Заіко І.В. щодо внесення інформації в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 9420 від 03.01.2013).

3. Визнати протиправним рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень від 14.01.2013 Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві на ОСОБА_3 за № 34464 та скасувати його.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити повністю.

5. Стягнути судові витрати в сумі 178 (сто сімдесят вісім) грн. 23 коп. на користь ОСОБА_1 шляхом їх безспірного списання з рахунків Головного управління юстиції у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 26.02.2018

Суддя П.О. Григорович