Справа № 826/13062/16
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2018-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 лютого 2018 року № 826/13062/16

Окружний адміністративний суд м.Києва у складі суддів Смолія І.В., суддів Григоровича П.О., Каракашьяна С.К. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом громадянина Конго ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби України в м.Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду м.Києва звернувся з позовом громадянин Конго ОСОБА_1 (надалі - позивач) до Державної міграційної служби України (надалі- ДМС України, відповідач 1), Головного управління державної міграційної служби України в м.Києві (надалі - ГУ ДМС України в м.Києві, відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України № 398-16 від 29.07.2016р. про відмову у визнанні громадянина Конго ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання ГУ ДМС України в м.Києві повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У позовній заяві, зокрема, зазначено, що позивач дійсно зазнав дискримінації та переслідувань в країні походження - Судані, - відтак, в останнього є об'єктивні причини побоюватися бути вбитим, як інші члени його родини, з урахуванням факту загострення переслідувань і вбивств членів племені Берті, до якого належить позивач.

Відповідач та третя особа проти задоволення позовних вимог заперечували, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних в останнього повноважень, з урахуванням того, що у даному випадку не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що прийняте ДМС України рішення про відмову у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та незаконним, оскільки прийняте без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові.

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечувала проти позову, вважаючи його необґрунтованим, та просила відмовити у його задоволенні у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях.

Суд, встановивши відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, керуючись ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України, 18.12.2017р. ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином ДР Конго, уродженцем м. Браззавіль, за національністю - муяка, за віросповіданням-християнин (протестант). За сімейним станом неодружений, має доньку, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 Позивач стверджує, що з 2006 року його звинувачують у викраденні зброї, оскільки він працював охоронцем на складі зброї, був членом партії СНР, яка боролась проти влади. В 2000р. війна припинилась і він переїхав до м.Пуент-Нуар, де працював продавцем техніки.

У 2016 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в м.Києві із заявою про звернення за захистом в Україні.

17.08.2016 р. позивач отримав Повідомлення № 182 від 16.08.2016р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення ДМС України від 29.07.2016 р. №398-16.

Не погоджуючись з наказом ДМС України рішення ДМС України № 398-16 від 29.07.2016р., позивач оскаржує його у судовому порядку.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Судом встановлено, що позивачу раніше вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Як вбачається з копії особової справи позивача, ОСОБА_5 прибув літаком з країни походження через Францію на Україну 24.07.2007р. та нелегально перетнув кордон. У зв'язку з чим у 2007 звернувся із заявою про визнання біженцем до органу міграційної служби України м.Києва, в 2010 році йому було відмовлено у визнанні біженцем. До міграційних служб інших країн про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_5 не звертався.

В 2012 році позивач вдруге звернувся про визнання його біженцем, за результатами розгляду якої ДМС України прийняла рішення про відмову від 20.05.2013р. №333-13, яке було оскаржене позивачем до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 19.08.2014р. у справі № 826/4590/14, залишеною без змін ухвалою Київського адміністративного апеляційного суду від 09.10.2014р., адміністративний позов ОСОБА_5 задоволено, визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 333-13 від 20.05.2013 р. про відмову громадянину ОСОБА_6 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання громадянина ОСОБА_6 біженцем відповідно до вимог чинного законодавства України.

Згідно з приписами ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається судом та не заперечується сторонами, громадянина ОСОБА_6 втретє звернувся з заявою про надання міжнародного захисту на підставі постанови Окружного адміністративного суду м.Києва у справі 826/4590/14, яка набрала законної сили.

Відповідач 1 на виконання вищевказаної постанови, розглянув заяву позивача та провів всебічне дослідження із врахуванням всіх обставин при розгляді справи, при цьому зазначивши, що в якості підстав для надання захисту позивач зазначив ті ж самі причини, як і в 2010 та 2013 роках, не надавши ніяких нових фактів чи доказів.

На виконання зазначеного судового рішення, ДМС України наказом від 23.12.2014р. №746 зобов'язало Головне управління ДМС України у місті Києві прийняти в оформлення документи громадянина ОСОБА_6 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15 січня 2015 року з позивачем проведено співбесіди, складено відповідний протокол, та 01.06.2016р. відповідачем 2 складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

18 липня 2016 позивача повторно визвали на співбесіду на підставі якої - 20.07.2016р. відповідачем - складено додатки до висновку від 01.06.2016р., у яких зазначено про відсутність підстав для висновку про наявність обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободи в країні походження через побоювання застосувати щодо нього смертної кари чи застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Рішенням ДМС України від 29 липня 2016 року № 398-16 підтримано висновок Головного управління ДМС України у місті Києві та відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину ОСОБА_6 про що було інформованого останнього в повідомленні від 16.08.2016р. №182.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4, 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з ст.4 Директиви Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Дослідивши матеріали особової справи позивача та враховуючи інформацію про країні походження, що досліджувалася відповідачем та інформацію, що надана представником позивача, суд приходить висновку про правомірність та законність дій відповідача щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскільки, на думку суду, відомості, що були повідомлені позивачем свідчать про відсутність умов, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач не зазначає, що саме загрожує його життю у випадку повернення до Конго. Під час співбесіди на питання: «Яке зараз політичне становище в Вашій країні?» відповів: «Війни вже немає, але арешти продовжуються», на питання: «Зараз переслідують членів СНР?», заявник відповів: «Зараз це провладна партія».

З огляду на анкету та протокол співбесіди, позивач прагне легально проживати на території України і йому не приємно бути на території України нелегально.

Проте, на думку суду, прагнення кращого життя, відсутність коштів на навчання та на повернення на Батьківщину, а також небажання нелегально проживати на території України, не є підставою для отримання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення ДМС України № 398-16 від 29.07.2016р. про відмову у визнанні громадянина Конго ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту є законними та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання ГУ ДМС України в м.Києві повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства, суд зазначає, що остання є похідною від розглянутої вище позовної вимоги, у задоволенні якої суд дійшов до висновку про відмову в її задоволенні, відтак, вимога про зобов'язання вчинити дії також задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5- 11, 19, 72-77, 90, 241- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м.Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову громадянина Конго ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Головуючий суддя І.В. Смолій

Судді П.О. Григорович

С.К. Каракашьян