Справа № 446/1457/17
Суддя: Котормус Т. І.
Дата ухвалення: 2018-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 446/1457/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2018 року м. Кам'янка-Бузька

Кам'янка-Бузький районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Котормуса Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Карпа Г.М.,

Справа №446/1457/17

Провадження № 2-а/446/133/17

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

представник позивача ОСОБА_2,

позивач ОСОБА_3,

представник позивача ОСОБА_4,

відповідач Дідилівська сільська рада

Кам'янка-Бузького району Львівської області

представника відповідача Чучман Іван Павлович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до Дідилівської сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області про зобов'язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

18 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Дідилівської сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області в якому просить суд зобов'язати Дідилівську сільську раду надати йому дозвіл на складання документації з землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,0967 га. по АДРЕСА_1

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що рішенням суду від 16.06.2016р., яке набрало законної сили зобов'язано відповідача повторно розглянути звернення щодо безоплатної передачі у власність спірної земельної ділянки, проте відповідач 27.12.2016р. прийняв рішення про розроблення детального плану території цієї земельної ділянки. Вважає, що відповідач не розглядає його заяви про передачу у власність земельної ділянки, а відсутність дозволу на складання документації з землеустрою унеможливлює реалізацію його конституційного права на безоплатну приватизацію земельної ділянки.

Ухвалою судді від 28.08.2017р. відкрито провадження у цій справі.

04.09.2017р. до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову і ухвалою судді від 05.09.2017р. у її задоволенні було відмовлено.

18 серпня 2017 року до суду також звернулася ОСОБА_3 із позовом до Дідилівської сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області в якому просить зобов'язати Дідилівську сільську раду надати їй дозвіл на складання документації з землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,0838 га. по АДРЕСА_2

В обґрунтування своїх вимог посилалася на обставини, які є аналогічними до тих, що викидані у позовній заяві ОСОБА_1

Ухвалою судді від 28.08.2017р. відкрито провадження у цій справі.

Ухвалою судді від 11.10.2017р. адміністративні позови ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до Дідилівської сільської ради були об'єднані в одне провадження.

21.11.2017р. представник відповідача подав заперечення на позовну заяву, де вказав зокрема, що ним оскаржено постанову апеляційного суду, яку вважає незаконною і якою зобов'язано відповідача вирішити заяву позивачів. Вказує, що позивачі отримали незаконно у користування земельні ділянки, так як відповідно до ст. 19 ЗК, який діяв на той час, земельні ділянки надавались не виконавчим комітетом, а самою радою і тому сільський голова на той час перевищив свої повноваження. На цій земельній ділянці незаконно звели житловий будинок. На засідання сільської ради, де розглядалось питання позивачів, був запрошений головний архітектор, який запропонував розробити детальний план території, який би розмежував землі села, а тому сільська рада ухвалила розробити такий план вулиці, де розташована спірна земельна ділянка. Одночасно просив закрити провадження у справі, так як має місце той самий спір між тими самими сторонами і про той самий предмет.

Ухвалою суду від 21.11.2017р. у задоволенні клопотання представника відповідача Чучмана І.П. про закриття провадження у справі відмовлено.

Ухвалою суду від 13.12.2017р. у задоволенні клопотання представника відповідача Чучмана І.П. про зупинення провадження у справі відмовлено.

Ухвалою суду від 13.12.2017р. відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача Чучмана І.П. про відвід судді.

Ухвалою суду від 18.12.2017р. заяву про відвід судді представника відповідача Чучмана І.П. передано на вирішення іншому судді цього ж суду, а провадження у справі зупинено до моменту вирішення питання про відвід судді.

Ухвалою іншого судді цього ж суду від 28.12.2017р. у задоволенні заяви представника відповідача про відвід судді відмовлено.

Ухвалою суду від 02.01.2018р. відновлено провадження у справі.

У судовому засіданні 12.01.2018р. повторну заяву представника відповідача Чучмана І.П. про відвід судді залишено без розгляду.

15.02.2018р. позивачі подали суду заяву в порядку ст. 47 КАС України, в якій просять суд окрім раніше визначеної редакції позовних вимог визнати бездіяльність відповідача протиправною.

В судові засідання 09.02.2018р. та 01.03.2018р. позивачі та представники позивачів не прибули, проте 09.02.2018р. подали заяви про розгляд справи без їх участі. Також подали суду додаткові пояснення до позовної заяви.

Представник відповідача також не прибув у судові засідання 09.02.2018р. та 01.03.2018р., про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце його слухання повідомлявся належним чином.

За таких обставин справи та керуючись правилами визначеними у ст. 205 КАС України, суд дійшов до висновку щодо необхідності розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали адміністративної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

Рішенням виконавчого комітету Дідилівської сільської ради народних депутатів Кам'янка-Бузького району Львівської області від 29.02.2000р. №14 вирішено виділити земельні ділянки і надати їх у постійне користування для ведення особистого підсобного господарства та видати державні акти на право постійного користування землею ОСОБА_1 - 0,10 га. та ОСОБА_3 - 0,09 га.

17 лютого 2008р. ОСОБА_1 звернувся до Дідилівської сільської ради із заявою, в якій просив передати йому безоплатно у власність земельну ділянку, яка перебуває у його користуванні, розміром 0,967 га. в межах с. Дідилів по вул. Квітучій для ведення особистого селянського господарства.

ОСОБА_3 також зверталася до Дідилівської сільської ради 14.02.2008р. із заявою, де просила надати їй безоплатно у власність земельну ділянку, що знаходиться у її користуванні площею 0,0838 га. для ведення особистого селянського господарства.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2016р. серед іншого вирішено:

Визнати протиправним та скасувати рішення XVII сесії V демократичного скликання Дідилівської сільської ради №23 від 06.04.2008 року «Про безоплатну передачу у власність земельної ділянки», яким відмовлено ОСОБА_1 у безоплатній передачі у власність земельної ділянки площею 0,09 га для ведення особистого селянського господарства;

Зобов'язати Дідилівську сільську раду Кам'янка-Бузького району Львівської області на найближчій сесії ради повторно розглянути звернення ОСОБА_1 про безоплатну передачу у власність земельної ділянки площею 0,0967 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1

Зобов'язати Дідилівську сільську раду Кам'янка-Бузького району Львівської області на найближчій сесії ради повторно розглянути звернення ОСОБА_3 про безоплатну передачу у власність земельної ділянки площею 0,0838 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1

Як видно із мотивувальної частини даної постанови суду, визнаючи незаконною відмову позивачам у наданні земельних ділених, суд виходив з того, що такі особи мають право на безоплатну передачу їм цих земельних ділянок (стр. 7 постанови). Також, суд у цій постанові відзначав, що оскільки рада є колегіальним органом, який працює сесійно у формі засідань, тому суд не може втручатися у здійснення цим органом своїх повноважень та приймати рішення замість нього. Таким чином доцільним буде зобов'язати Дідилівську сільську раду Кам'янка-Бузького району Львівської області на найближчій сесії ради повторно розглянути звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про безоплатну передачу у власність земельної ділянки площею 0,0967 га та 0,0838 га для ведення особистого селянського господарства по вул. Квітучій в селі Дідилів Кам'янка-Бузького району Львівської області (стр. 8 постанови).

Рішенням ІХ сесії VII скликання Дідилівської сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області від 18.10.2016р. №8 при розгляді заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_4, постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2016р. вирішено запросити на наступну сесії сільської ради начальника сектору містобудування, архітектури та будівництва та начальника відділу Держгеокадастру для надання професійних роз'яснень депутатам сільської ради, щодо вирішення спірного питання по земельній ділянці.

Рішенням ХІ сесії VII скликання Дідилівської сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області від 27.12.2016р. №35 вирішено розробити детальний план території земельної ділянки площею 0,16 га., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в порядку судового контролю за виконанням рішення у адміністративних справах зверталися до Жовківського районного суду Львівської області де просили скасувати рішення Дідилівської сільської ради №35 від 27.12.2016р.

Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 16.02.2017р. у задоволенні такої заяви було відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2017р. змінено ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 16.02.2017р. в частині мотивації такої ухвали. Апеляційний суд дійшов до висновку, що вказане рішення сільською радою було прийняте не на виконання ухваленого рішення суду - постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2016р.

Звертаючись до суду із даними позовами позивачі вказують, що після прийняття судового рішення, яким зобов'язано розглянути їх заяви про передачу у власність земельних ділянок, відповідач такі заяви не розглянув по суті, а розгляд цього питання вимагає надання дозволу на складання проекту землеустрою, причому закон не містить підстав для відмови у такому дозволі. Тому, вказують, що необхідний ефективний захист їх порушених прав шляхом зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Заперечуючи проти такого позову, відповідач вказує, що позивачі незаконно набули права користування спірними земельними ділянками, а рішення яким зобов'язано сільську раду повторно розглянути заяви позивачів ще не прийнято судом касаційної інстанції.

Вирішуючи такий спір суд виходив з наступних мотивів та положень закону.

Як встановлено з матеріалів справ, позивачі користуються спірними земельними ділянками в с. Дідилів відповідно до рішення виконавчого комітету Дідилівської сільської ради від 29.02.2000р. №14.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Частина друга цієї статті визначає, що рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Оскільки спірні земельні ділянки перебувають у користуванні позивачів на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування, то позивачі мають право на подачу заяви про приватизацію таких ділянок. Причому, як видно із частини другої цієї статті підставою для прийняття такого рішення є технічні матеріали та документи, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідно до ч.9 ст.79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. А частина четверта та п'ята цієї статті передбачають, що земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Водночас, згідно ст. 50 Закону України "Про землеустрій" проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання) або зміни цільового призначення земельної ділянки.

Дана стаття передбачає, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають зокрема рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом).

Системний аналіз статті 118 ЗК України свідчить, що така виділяє різні підстави та порядок для безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, серед яких у частині першій визначено випадок передачі земельних ділянок, які вже перебувають у користуванні громадян і такий здійснюється на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. А оскільки, технічними матеріалами та документами, що підтверджують розмір земельної ділянки є проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, то суд погоджується з доводами позивачів, що для розгляду заяви про передачу земельних ділянок у власність орган місцевого самоврядування повинен вирішити питання про надання дозволу на складання документації з землеустрою.

Проте, з матеріалів справи видно, що відповідач всупереч рішенню суду, яким його зобов'язано розглянути заяву позивачів, жодного рішення по суті заяви не прийняв, а лише обмежився прийняттям рішення про розроблення детального плану території земельної ділянки та ані надав дозвіл, ані відмовив у його наданні, що суд вважає протиправним.

Оцінюючи причини для не прийняття такого рішення - необхідність розроблення детального плану території, суд відзначає, що згідно ст. 19 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції. А як видно з матеріалів справи, спірні земельні ділянки передавались в користування позивачам для особистого селянського господарства, тобто не призначені для будь-якої забудови. Тому розроблення детального плану території ніяким чином не перешкоджає вирішенню питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою у спірних правовідносинах.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, які свідчать про те, що відповідач не приймає рішення по суті заяви позивачів з лютого 2008 року, тобто більше як десяти років, в той час як законом визначено строк для прийняття такого рішення на протязі місяця, а також те, що судом вже було зобов'язано відповідача повторно вирішити такі заяви і рішення суду набуло законної сили, керуючись законодавством України, яке при фактичних обставинах справи не надає іншого виду поведінки суб'єкта владних повноважень, окрім як надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, то суд вважає, що орган місцевого самоврядування зобов'язаний був надати позивачам дозвіл на розроблення такого проекту, що відповідає конституційній гарантії, яка закріплені у ст. 14 Конституції України та визначає, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Вирішуючи питання про дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування суд виходив з наступного.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Оцінивши норми закону, які визначають права відповідача щодо прийняття рішення у фактичних правовідносинах, суд дійшов до висновку, що оскільки спірні земельні ділянки перебували у користуванні позивачів, то за приписами частин першої та другої статті 118 ЗК України у відповідача, як суб'єкта владних повноважень не було іншого юридично допустимого рішення, окрім як надання дозволу на складання документації з землеустрою. Іншими словами, на переконання суду, у спірних правовідносинах відповідач не має права діяти на власний розсуд, а повинен прийняти лише одне, юридично допустиме рішення.

Суд також відзначає, що застосування такого способу захисту відповідатиме принципу верховенства права, який закріплений у ст. 6 КАС України та буде ефективним засобом юридичного захисту згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де вказано, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб правового захисту, що передбачений зазначеною статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005).

Згідно з практикою ЄСПЛ, Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32).

Враховуючи встановлені судом обставини щодо безпідставності та неправомірності не прийняття сільською радою рішення про надання дозволу на складання документації з землеустрою щодо відведення земельних ділянок, недоведеності відповідачем існування передбачених законом підстав для відмови у наданні такого дозволу, суд вважає, що правильним та ефективним способом захисту порушеного права позивачів є прийняття рішення про зобов'язання відповідача надати позивачам відповідний дозвіл на складання документації з землеустрою, оскільки саме такий спосіб захисту порушених прав позивача забезпечить повне їх поновлення та унеможливить необхідність повторного звернення до суду.

Водночас суд відзначає, що надання дозволу на складання документації з землеустрою щодо відведення земельних ділянок не має автоматичного правового наслідку у вигляді переходу права власності, а лише створює передумови для вирішення органом місцевого самоврядування питання про надання такої земельної ділянки у власність, або відмову у наданні.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивачів є законними та обґрунтованими і їх слід задовольнити повністю. Одночасно, за правилами ч. 1 ст. 139 КАС України з відповідача слід стягнути судові витрати за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись ст. ст. 6, 139, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до Дідилівської сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Дідилівської сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 17.02.2008р. та зобов'язати Дідилівську сільську раду Кам'янка-Бузького району Львівської області надати ОСОБА_1 дозвіл на складання документації з землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,0967 га., що розташована біля будинку по АДРЕСА_1

Визнати протиправною бездіяльність Дідилівської сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області щодо не розгляду заяви ОСОБА_3 від 14.02.2008р. та зобов'язати Дідилівську сільську раду Кам'янка-Бузького району Львівської області надати ОСОБА_3 дозвіл на складання документації з землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,0838 га., що розташована біля будинку по АДРЕСА_2

Стягнути з Дідилівської сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області, за рахунок бюджетних асигнувань, на користь ОСОБА_1 640,00 грн. сплаченого судового збору.

Стягнути з Дідилівської сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області, за рахунок бюджетних асигнувань, на користь ОСОБА_3 640,00 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Суддя Т.І. Котормус