Справа № 822/924/17
Суддя: Мельник-Томенко Ж. М.
Дата ухвалення: 2018-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/924/17

Головуючий у 1-й інстанції: Шевчук О.П.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

03 березня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мельник-Томенко Ж. М.

суддів: Сторчака В. Ю. Ватаманюка Р.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року (головуючий суддя: Шевчук О.П., повний текст постанови виготовлено 13.04.2017 року) у справі №822/924/17 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Красилівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області в особі Старокостянтинівського відділення про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми "Ф" №97854-13 від 27 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду із позовом до Красилівської обєднаної державної податкової інспекції головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «Ф» № 97854-13 від 27 червня 2016 року.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду 11 квітня 2017 року адміністративний позов позивача залишено без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач 15 січня 2018 року звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Разом з апеляційною скаргою позивач заявив клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження, оскільки він пропущений з поважних причин.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального права , зокрема положень статей 12, 27 Податкового Кодексу України (далі по тексту ПК України), та прийняття оскаржуваного рішення без урахування судової практики Європейського Суду з прав людини.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 січня 2018 року поновлено позивачу строк на апеляційне оскарження постанови окружного суду від 11 квітня 2017 року, зупинено дію оскаржуваної постанови суду.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилався на те, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтовані, зокрема оскільки рішенням Староконстянтинівської міської ради 22.05.2015 року затверджені бази оподаткування обєктів нерухомості та ставки податку на 2015 рік, а тому позивач зобовязаний сплачувати податок з нежитлової нерухомості, а, звідси, позовні вимоги не можуть бути задоволені. Відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову без змін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до положень ст.311 КАС України.

Переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником нежитлового приміщення, яке у відповідності до п.п.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, є обєктом оподаткування податків на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який в свою чергу належить до місцевих податків та зборів.

Підпунктом 1.2 п.1 рішення 50-ої сесії Старокостянтинівської міської ради № 9 від 22 травня 2015 року внесено зміни до рішення 47-ої сесії міської ради від 30 січня 2015 року № 4 «Про затвердження місцевих податків», а саме п.5 додатку до зазначеного рішення доповнено п.п.5.3 та 5.4 наступного змісту:

5.3 ставки податку для обєктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, встановлюється у розмірі 1 відсотку до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування;

5.4 ставки податку для обєктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, встановлюються у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Пунктом першим рішення №5 від 29 січня 2016 року 4 сесії Старокостянтинівської міської ради були внесені зміни та доповнення до Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затверджене рішенням 47 сесії міської ради від 30 січня 2015 року № 4 «Про затвердження місцевих податків», а саме: підпункт 5.4 пункту 5 (крім абзацу 6) вважати таким, що втратив чинність до прийняття рішення щодо ставки податку для обєктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, відповідно до вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідачем від виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради отримано для виконання рішення 47-ої сесії міської ради від 30 січня 2015 року №4 та рішення №9 від 22 травня 2015 року 50-ої сесії, яким затверджено Положення про податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.

На підставі вказаних рішень сесії міської ради відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № 97854-13, яким позивачу визначено суму податкового зобовязання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 6558,93 грн.

Учасниками справи обставини стосовно чинності рішень міської ради про встановлення місцевих податків, наявності обєкта оподаткування (нежитлового приміщення) у позивача та наявності податкового повідомлення-рішення, винесеного відповідачем, не оспорюються.

Відповідач в справі, обгрунтовуючи свою позицію зазначив, що позивач згідно реєстру платників податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є власником обєкту нежитлової нерухомості, а саме нежитлової будівлі загальною площею 538,5 кв.м., розташованої за адресою Хмельницька область, м.Старокостянтинів, вул.Косинського,1, а тому відповідно до п.265.10 ст.265 ПК України та рішення Старокостянтинівської міської ради від 22.05.2015 року №9 є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у 2015 році.

Суд першої інстанції погодився з доводами відповідача та відмовив в задоволенні адміністративного позову позивачу з тих підстав, що останнім від виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради отримано для виконання рішення 47-ої сесії міської ради від 30 січня 2015 року №4 та рішення №9 від 22 травня 2015 року 50-ої сесії, яким затверджено Положення про податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки та установлено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки , що перебуває у власності фізичних осіб у розмірі ставки податку для обєкту нежитлової нерухомості у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати , встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 квадратний метр бази оподаткування, а саме : будівлі промисловості та склади -0,25%, інші будівлі-0,25. На підставі ст.266 ПК України відповідачем винесено повідомлення-рішення форми «Ф» № 97854-13 від 27 червня 2016 року, яким визначено суму грошового зобовязання в розмірі 6558,93 грн.

Так, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII внесено зміни щодо оподаткування нерухомого майна відмінного від земельної ділянки, які набули чинності з 01 січня 2015 року.

Відповідно до п.п.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками обєктів житлової та /або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України встановлено, що обєктом оподаткування є обєкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з п.п.265.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України ставки податку для обєктів житлової та /або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких обєктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового ) року , за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Пунктом 33 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України встановлено, що на 2015 рік ставки податку для обєктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, визначені пунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 265 цього кодексу, не можуть перевищувати 1 відсоток мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 квадратний метр для обєктів нежитлової нерухомості.

Відповідно до п.п.266.4.1 п.266.4 ст.266 ПК України база оподаткування обєкта/обєктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується:

а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів;

б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів;

в) для різних типів обєктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.

Згідно підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Контролюючі органи за місцем проживання (реєстрації) платників податку в десятиденний строк інформують відповідні контролюючі органи за місцезнаходженням обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості про надіслані (вручені) платнику податку податкові повідомлення-рішення про сплату податку у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Нарахування податку та надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень про сплату податку фізичним особам - нерезидентам здійснюють контролюючі органи за місцезнаходженням обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності таких нерезидентів.

Фізична особа повинна сплатити податкове зобовязання за звітний рік протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Суд першої інстанції не погодився з доводами позивача щодо відсутності правових підстав нарахування податкового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік з підстав відсутності нормативно-правового акту органу місцевого самоврядування, яким би встановлювалась ставка такого податку, з огляду на те, що оскільки Верховною радою України встановлено даний податок, а якщо сільська, селищна, міська рада або рада обєднаних територіальних громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обовязковими згідно з нормами цього Кодексу, то такі податки до прийняття рішення відповідно до п.п.12.3.5 п.12.3 ст.12 ПК справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок .

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими доводами, зазначеними в висновках суду першої інстанції виходячи з наступного.

Дійсно, законом України № №71-VIII запроваджено низку правових норм, що врегулювали питання справляння місцевих податків.

Згідно з пункту 10.2 статті 10 ПК України місцеві ради обовязково встановлюють єдиний податок та податок на майно.

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради обєднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Отже, зважаючи на зміст наведених законодавчих норм, встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є безумовним обовязком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Одночасно підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України регламентовано порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Отже, виходячи з наведеного, встановлено обовязок ради опубліковувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Крім цього, також розрізняється період опублікування рішення, плановий і наступний період. Кожен з періодів має самостійне значення, не може співпадати в часі.

Якщо рішення місцевої ради не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

Оскільки податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, запроваджений з 1 січня 2015 року, а тому лише в 2015 році місцеві ради повинні були його встановити. А отже, 2015 рік не є плановим періодом, оскільки не збіг період опублікування рішення.

Плановим згідно пункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради, тобто 2016 рік.

А тому, з прийняттям Закону №71-VIII, обовязок впровадити місцевий податок лежав на місцевих радах, з врахуванням положень ст.10 ПК України. Тобто Верховна ОСОБА_3 України не може підміняти компетенцію місцевих рад щодо встановлення місцевих податків. Крім того, пунктом 4 Прикінцевих положень Закону №71-VIII рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно для обєктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для обєктів нежитлової нерухомості.

Тобто, вищевказані положення рекомендували переглянути встановлені місцевим радам податок на майно для обєктів житлової нерухомості у 2015 році, а також прийняти та оприлюднити такі рішення. Проте, прийняті на рекомендацію Верховної ОСОБА_3 рішення місцевих рад не можуть застосовуватись інакше, як це передбачено підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України.

Отже, рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків приймається до початку наступного бюджетного періоду і набирає чинності з наступного бюджетного періоду.

З врахуванням вищевикладеного рішення місцевої ради не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийнято.

За таких обставин, посилання судом першої інстанції на сам факт наявності в Податковому кодексі норм, які регулюють правила справляння місцевого податку, не є підставою для його справляння за відсутності відповідного рішення місцевої ради, або якщо не сплинув строк, протягом якого таке рішення мало бути прийняте.

Щодо застосування наслідків, передбачених підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України, то для цього повинна мати місце протиправна бездіяльність місцевої ради щодо неприйняття обовязкового рішення про встановлення місцевого податку. Але така бездіяльність може виникнути лише після того, як сплинуть строки протягом яких місцева рада має прийняти рішення про встановлення обовязкового для справляння місцевого податку, відповідно до пункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України. Висновок про те, чи скористалася місцева рада своєю компетенцією щодо встановлення місцевого податку, можна зробити лише після закінчення бюджетного періоду, в якому рада повинна була прийняти відповідне рішення.

Крім того, відповідно до доказів, що містяться в матеріалах справи, зокрема, рішення 47 сесії міської ради від 30.01.2015 року №4 (24-28 аркуш справи), судом першої інстанції, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, правильно встановлено, що останнє містить положення про встановлення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, лише для юридичних осіб.

Пізніше, 22.05.2015 року рішенням 50 сесії міської ради від 22.05.2015 року № 9 (аркуш справи 30-31) внесено зміни до рішення міської ради від 30.01.2015 року№ 4, та встановлено ставки податку для обєктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб.

Тобто, на протязі одного бюджетного періоду, яким в даному випадку є 2015 рік, ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для фізичних осіб спочатку не запроваджувалась, а пізніше була встановлена.

З врахуванням вищевказаної обставини, під час оцінки спірної ситуації, суд апеляційної інстанції приймає зазначені позивачем в апеляційній скарзі доводи щодо того, що відповідачем порушено принцип стабільності, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду. А тому, відповідно суд апеляційної інстанції відхиляє викладені у відзиві на апеляційну скаргу аргументи відповідача щодо підставності застосування в 2015 році рішення міської ради від 22.05.2015 року №9 для визначення грошового зобовязання позивачу по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Щодо доводів позивача в апеляційній скарзі про відхилення судом першої інстанції вимоги застосувати до спірних відносин практики Європейського суду прав людини, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 2 статті 6 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, згідно з статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997, (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 роки у справі "Щокін проти України", суд вказав, що збільшення податковим органом зобовязань особи з податку є втручанням до його майнових прав.

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини вимога про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень, яке впливає на склад майна позивача, у тому числі шляхом безпідставного стягнення податків, зборів, штрафних санкцій тощо, є майновою.

У зв'язку з викладеним, протиправне винесення податковим органом спірного податкового повідомлення-рішення становить втручання у мирне володіння майном фізичної особи, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Виходячи з вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача щодо неправильного застосування судом першої інстанції принципу верховенства права без урахування практики Європейського суду з прав людини. А тому, порушені права позивача в даній справі підлягають захисту, а позов задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

У звязку з чим судам необхідно враховувати , що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З врахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позову, прийшов до невірного висновку про те, що у відповідача були підстави для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, а тому неправильно застосував норми матеріального права, а саме ст.12 ПК України.

Відповідно до ст.317 КАС України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Суд апеляційної інстанції встановивши, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року та ухвалення нової про задоволення позову.

Статтею 139 КАС України врегульовано порядок розподілу судових витрат у випадку задоволення позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, а саме: такі витрати підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Оскільки позивачем відповідно до квитанцій, що містяться в матеріалах справи (аркуш 3, 82) понесено судові витрати у розмірі сплаченого 1344,0 грн. судового збору, а тому даний розмір судових витрат підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Красилівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області в особі Старокостянтинівського відділення про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми "Ф" №97854-13 від 27 червня 2016 року скасувати.

Ухвалити нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» № 97854-13 від 27 червня 2016 року, яким визначено суму грошового зобов'язання в розмірі 6558,93 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (31100, Хмельницька область, м.Старокостянтинів, вулиця Садова 20, корпус, 1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Красилівської обєднаної державної податкової інспекції головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області (31101, Хмельницька область, м.Красилів, вулиця Центральна, 38, ) судові витрати в розмірі 1344,0 грн..

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 03.03.2018 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_4 ОСОБА_3