Справа № 813/3083/17
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 рокуЛьвів№ 876/12325/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді: Гудима Л.Я.,
суддів: Довгополова О.М., Пліша М.А.,
за участю секретаря судового засідання: Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року, головуючий суддя Кухар Н.А., ухвалена о 14:29:25 год. у м. Львові, у справі №813/3083/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - військова частина НОМЕР_1 Північного територіального управління Національної гвардії про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до суду із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - військова частина НОМЕР_1 Північного територіального управління Національної гвардії, у якому просила суд визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 з відмови у видачі їй, як члену сім`ї загиблого старшого солдата військового резерву Національної гвардії України ОСОБА_2 посвідчення на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», форма і порядок видачі яких встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 року №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби»; зобов`язати Львівський обласний військовий комісаріат видати їй посвідчення члена сім`ї загиблого на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», форма і порядок видачі яких встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 року №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби».
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала на те, що відповідно до положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на дружину резервіста, поширюється дія цього Закону, що в свою чергу передбачає видачу посвідчення за формою та у порядку, визначеним постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 року за №379.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року позов задоволено; визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 з відмови у видачі ОСОБА_1 , як члену сім`ї загиблого старшого солдата військового резерву Національної гвардії України ОСОБА_2 посвідчення на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», форма і порядок видачі яких встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 року №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби»; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 видати ОСОБА_1 посвідчення члена сім`ї загиблого на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», форма і порядок видачі яких встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 року №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби».
Не погодившись із зазначеною постановою суду першої інстанції, Львівський обласний військовий комісаріат подав апеляційну скаргу на неї, в якій просить постанову Львівського окружного суду від 28 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме те, що ОСОБА_2 був старшим солдатом резерву, а не військовослужбовцем військової служби за контрактом чи за призовом, а тому на членів сім`ї загиблого ОСОБА_2 дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сім`ї» не поширюється і як наслідок визнавати дії відповідача протиправними є помилковим висновком Львівського окружного суду.
Крім цього апелянт зазначає, що на сьогоднішній день, на законодавчому рівні не врегульовано порядок видачі посвідчення члена сім`ї загиблого резервіста, зміни у нормативні акти які б могли регулювати дане питання не внесено, таким чином зобов`язання судом відповідача видати ОСОБА_1 посвідчення члена сім`ї загиблого на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», форма і порядок видачі яких встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 року №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби» є втручання у дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги прийшов до висновку, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом начальника Північного територіального управління Національної гвардії України (по стройовій частині) від 05.01.2015 року №1 дск відправлено у службове відрядження солдата резерву ОСОБА_2 , командира гранатомета 3 відділення 3 взводу оперативного призначення 3 роти оперативного призначення батальйону оперативного призначення до м. Слов`янська Донецької області для виконання завдань Закону України «Про боротьбу з тероризмом» (забезпечення та участі в антитерористичній операції) з 04.01.2015 року.
Виконавчим комітетом Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області складено актовий запис №2 від 08.01.2015 року про смерть ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_2 .
Відповідно до акту нещасного випадку (у тому числі поранення) №11/15 від 04.03.2015 року, затвердженим начальником Північного територіального управління Національної гвардії України генерал - майором ОСОБА_3 , встановлено, що нещасний випадок із старшим солдатом резерву ОСОБА_2 , стався в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.
Із постанови ВЛК ГУ МВС України в м. Києві від 13.08.2015 року видно, що травма ОСОБА_2 , 1986 року народження - розтрощення черепа (05.01.2015 року), що призвела до смерті, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 Північного територіального управління Національної гвардії України (по стройовій частині) №58 від 25.03.2015 року старшого солдата резерву ОСОБА_2 було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Наказом командувача Національної гвардії України від 22.04.2015 року №220 старшого солдата (резерву) ОСОБА_2 було зараховано навічно до списку особового складу військової частини НОМЕР_1 Північного оперативного територіального об`єднання.
Згідно з витягу Указу Президента України старшого солдата резерву ОСОБА_2 за особисту мужність і героїзм, виявленні у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі та незламність духу нагороджено - орденом «За мужність» ІІІ ступеня (посмертно).
Відповідно до Витягу з Протоколу №12 засідання комісії Львівського облвійськкомату з розгляду матеріалів про визнання права на отримання посвідчення «Член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби» від 19.06.2017 року комісія ухвалила відмовити у видачі посвідчення членам сім`ї загиблого старшого солдата резерву ОСОБА_2 , так як проходження служби у військовому резерві не є видом військової служби. Посвідчення видаються членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби.
Не погодившись з рішенням відповідача, ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про протиправність прийняття рішення відповідачем про відмову у видачі ОСОБА_1 посвідчення, яке оформлене протоколом засідання комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 №12 від 03.07.2017 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до ст. 1 цього Закону військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною 9 цієї статті визначено, що щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього ж Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаних із захистом Вітчизни.
Із системного аналізу норм права видно, що військова служба є однією із складових військового обов`язку, про що вірно зазначив суд першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про Національну гвардію України» від 13.03.2014 року - Національна гвардія України комплектується військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом та за призовом.
Частиною 4 цієї статті визначено, що порядок добору та прийняття на службу у військовому резерві, строки, умови та порядок її проходження, а також підстави і порядок звільнення із служби визначаються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положенням про проходження громадянами України служби у військовому резерві Національної гвардії України, що затверджується Президентом України.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про Національну гвардію України» держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, членів їхніх сімей, працівників, резервістів Національної гвардії України, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час проходження військової служби (виконання обов`язків служби у військовому резерві) або постраждали в полоні у ході бойових дій (війни), в умовах правового режиму надзвичайного стану, під час проходження військової служби за межами України в порядку військового співробітництва або під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 2012.1991 року визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Дія цього Закону поширюється, зокрема, на військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей (п. 3 ч. 1 ст. 3)
Відповідно до ч. 13 ст. 14 цього Закону особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Форма та порядок видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 є дружиною загиблого ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 08.11.2014 року, а тому є членом сім`ї резервіста і на неї поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 2012.1991 року.
Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Так, відповідно до ст. 4 цього Закону ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Статтею 6 згаданого вище Закону визначаються особи, які належать до учасників бойових дій, зокрема п. 19: військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.
Статтею 10 цього Закону визначено, що батьки та діти учасників бойових дій, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення , контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання іншого обов`язку військової служби (службових обов`язків) визначені як особи, на яких поширюється чинність даного Закону.
Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу і на те, що управлінням соціального захисту Яворівської РДА 30.04.2015 року позивачу ОСОБА_1 було видано посвідчення члена сім`ї загиблого ветерана війни в АТО Серії НОМЕР_3 .
Виходячи із системного аналізу Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року суд прийшов до висновку про те, що позивач є членом сім`ї загиблого ветерана війни - резервіста Північного територіального управління Національної гвардії України ОСОБА_2 , на якого поширюється дія згаданого Закону.
Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 року №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби» посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, видаються батькам, дружині або чоловіку та дітям указаних військовослужбовців за зразками згідно з додатками №1 і 2. Підставою для видачі посвідчення є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця, виданий військовим комісаріатом.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, згадана постанова КМУ встановлює лише форму та порядок видачі таких посвідчень, а особи яким видаються такі посвідчення визначені ст. 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 2012.1991 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що із врахуванням Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.054.2013 року №7 (п. 10.3) необхідно зобов`язати відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2 видати позивачу - ОСОБА_1 посвідчення на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 2012.1991 року, форма і порядок видачі яких встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 року №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули, пропали безвісти під час проходження військової служби».
Твердження апелянта про те, що зобов`язання судом відповідача видати ОСОБА_1 посвідчення члена сім`ї загиблого на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є втручання у дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства колегія суддів до уваги не приймає, виходячи з такого.
Дискреційні повноваження слід розуміти як сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Крім цього, згадане визначення узгоджується із Рекомендацією N R(80)2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року.
Разом з цим, ч. 1, 2 п. 4, 4 ст. 245 КАС України передбачено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Колегія суддів прийшла до висновку про те, що позивачкою ОСОБА_1 виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права Львівського обласного військового комісаріату діяти на власний розсуд.
Оцінюючи оскаржувані дії відповідача, які полягали у прийнятті рішення про відмову у видачі позивачу посвідчення, оформленому протоколом засідання комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 №12 від 03.07.2017 року, колегія суддів прийшла до висновку, що такі не відповідають вимогам Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 2012.1991 року, форма і порядок видачі яких встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 року №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули, пропали безвісти під час проходження військової служби», тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З врахуванням наведених вище норм законодавства, обставин справи, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив такі обставини та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для скасування судового рішення немає.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року у справі №813/3083/17 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
М. А. Пліш

Повний текст постанови складено 27.02.2018 року.