Справа № 816/704/16
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
УХВАЛА

27.02.2018 Київ К/9901/5123/18 справа № 816/704/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Пасічник С.С., суддів Васильєвої І.А., Юрченко В.П., розглянувши заяву Державної податкової інспекції у місті Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 грудня 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кононівській елеватор" до Державної податкової інспекції у місті Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

УСТАНОВИВ:

Зазначена заява згідно відбитку штемпеля відділення поштового зв'язку надіслана до Верховного Суду України 13 грудня 2017 року та згідно з розпорядженням керівника апарату цього Суду від 11 січня 2018 року № 17/0/19-18 передана до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на підставі підпунктів 1, 7 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в редакції Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - Закон № 2147-VIII).

За змістом підпункту 1 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України в редакції Закон № 2147-VIII заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У зв'язку з невідповідністю заяви вимогам статей 239, 239-1 КАС України в редакції Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VІІІ (далі - Закон № 2136-VІІІ) ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2018 року заявника письмово повідомлено про її недоліки та встановлено десятиденний з моменту отримання копії ухвали строк, протягом якого він зобов'язаний їх усунути.

Зокрема, заявникові необхідно було надати: оформлений належним чином документ про повноваження представника, який підписав заяву від імені Державної податкової інспекції у місті Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області; копію ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 грудня 2017 року, про перегляд якої подано заяву; копії різних за змістом судових рішень; документ про сплату судового збору.

Копію ухвали Верховного Суду від 22 січня 2018 року отримано Державною податковою інспекцією у місті Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області 29 січня 2018 року.

12 лютого 2018 року до Верховного Суду надійшла заява відповідача, до якої додано документи згідно вимог вищевказаної ухвали, тобто усунуто недоліки заяви.

Вирішуючи питання про допуск даної заяви до провадження, колегія суддів зазначає наступне.

12 травня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Кононівський елеватор" звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області, в якій просив скасувати податкові повідомлення - рішення від 10 грудня 2015 року № форми "Р" та № форми "П".

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на незгоду із висновками акту позапланової виїзної документальної перевірки від 23.11.2015 № 2730/16-01-22-02-09/32284263, згідно якого відповідачем встановлено порушення позивачем порядку формування валових витрат, за рахунок чого занижено податок на прибуток в 2014 році на суму 10323787 гривень та завищено від'ємне значення об'єкта оподаткування за 2014 рік на 29081240 гривень через нібито відсутність первинних документів, що підтверджують задекларовані витрати товариства за договорами страхування майна підприємства, а саме витрати по сплаті страхових платежів (страхової премії).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами перевірок позивача контролюючим органом складено акти від 23 жовтня 2015 року №2257/16-01-22-02/32284263, за висновками якого встановлено порушення пп. 44.1 ст. 44, п. 138.2, пп. 138.10.2 ст. 138, пп.139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, внаслідок чого встановлено заниження податку на прибуток в періоді, що перевірявся, всього на суму 12483353 гривень, в тому числі в 2013 році в сумі 2237230 гривень, в 2014 році в сумі 10246122 гривень, та завищення від'ємного значення об'єкту оподаткування податком на прибуток за 2014 рік на 29081240 гривень; та від 23 листопада 2015 року № 2730/16-01-22-02-09/32284263, яким зафіксовано порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Кононівській елеватор" пп. 44.1 ст.44, п. 138.2, пп.138.10.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п.139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, внаслідок чого встановлено заниження податку на прибуток у 2014 році на суму 10323787 гривень та завищення від'ємного значення об'єкту оподаткування податком на прибуток за 2014 рік на 29081240 гривень.

Перевіркою встановлено, що одним із показників, який мав вплив на формування адміністративних витрат є витрати по сплаті страхових платежів. При цьому, перевіряючи дійшли висновку, що фактичною базою страхової вартості майна є первісна вартість основних фондів з урахуванням її переоцінки та зносу.

В ході проведення перевірки не встановлено здійснення переоцінки основних фондів підприємством та не надано інше обґрунтування її вартості в договорах страхування (звіти незалежних експертів чи інше, що є підставою для її переоцінки).

У зв'язку з відсутністю підтвердження суми відновлювальної вартості застрахованого майна по договорам страхування за 2013-2014 роки належними первинними документами, що суперечить вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», в ході перевірки здійснено розрахунок страхової премії з використанням показників бухгалтерського обліку підприємства.

Податковий орган дійшов висновку, що страхова премія, нарахована на фактичну (а не на відновлювальну) балансову вартість основних засобів є значно нижчою страхової премії, реально виплаченої позивачем, по вищевказаним договорам страхування.

На підставі зазначеного відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 10 грудня 2015 року № , яким зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 29081240 гривень, та № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у загальному розмірі 12904733,75 гривень (в тому числі за основним платежем 10323787 гривень, та штрафними (фінансовими) санкціями 2580946,75 гривень).

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 грудня 2017 року, позов задоволено повністю та скасовано оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

Задовольняючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Кононівській елеватор" має право відносити до складу адміністративних витрат (що враховані при визначенні об'єкта оподаткування за період 2014 року) сплачені страхові премії по договорам добровільного страхування (підтверджені наданими під час перевірки платіжними дорученнями), за якими страхові суми розраховані з фактичної балансової вартості застрахованого майна на дату укладення цих договорів, яка не повинна підтверджуватись актами оцінки майна, оскільки переоцінка об'єктів основних засобів є правом, а не обов'язком підприємства й останні не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, який підтверджує страхові витрати (платежі) товариства у рамках договору добровільного страхування майна.

Суд також зазначив, що страхова сума за договорами добровільного страхування монтажно-будівельних робіт визначалася договірним шляхом виходячи з проектно-кошторисної документації страхувальника з використанням Методики визначення звичайної ціни страхового тарифу, при цьому, обов'язок по доведенню порушення платником звичайних цін за нормами Податкового кодексу України покладено на податковий орган, однак, як видно із змісту акту, посадовими особами відповідача таке питання взагалі не досліджувалося, а межі звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, що діє на момент укладення такого страхового договору, не перевірялися.

Не погоджуючись із вищевказаними судовими рішеннями Державна податкова інспекція у місті Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області, відповідно до пунктів 1, 5 статті 237 КАС України в редакції Закону № 2136-VІІІ, подала заяву про їх перегляд Верховним Судом України з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Податковий орган, посилаючись на те, що Вищий адміністративний суд України під час постановлення ухвали від 12 грудня 2017 року, про перегляд якої подано заяву, допустив неоднакове застосування: статей 1, 3, 9 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV); підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, підпункту 44.1 статті 44, пункту 138.2, підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, просить скасувати судові рішення усіх інстанцій, ухвалених по суті спору, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а також невідповідності рішення касаційного суду викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, відповідач посилається на ухвали Вищого адміністративного суду України від 8 жовтня 2015 року та від 2 лютого 2016 року, постанову Верховного Суду України від 22 вересня 2015 року.

Разом з тим, під неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права необхідно розуміти різне тлумачення змісту і сутності правових норм, на підставі якого зроблено висновок про різний зміст суб'єктивних прав і обов'язків учасників відповідних правовідносин, у тому числі про наявність та обсяг прав і/або обов'язків осіб, які беруть участь у справі, а також різне визначення предмета регулювання правових норм, зокрема застосування різних правових норм для регулювання одних і тих самих відносин або поширення дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосування цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню або різне застосування правил аналогії права чи закону в подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає тотожність суб'єктного складу учасників відносин, об'єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин), при цьому зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових рішень має місце в разі, коли суд (суди) касаційної інстанції у розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Так, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 2 лютого 2016 року, якою залишені без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову Товариству з обмеженою відповідальністю «Астра М» до Кременчуцької об'єднаної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області, суд касаційної інстанції, на підставі, зокрема, статей 3, 9 Закону № 996-XIV, підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, погодився з висновками судів про правомірність винесених контролюючим органом податкових повідомлень-рішень, якими позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток, зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток і збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість, застосовано штрафні (фінансові) санкції.

До такого висновку суди дійшли з огляду на встановлені під час розгляду справи обставини щодо нереальності господарської операції (виконання/приймання будівельних робіт за договором підряду) між Товариством з обмеженою відповідальністю «Астра М» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Феніксбуд-М», про що свідчить відсутність проектно-кошторисної документації з зазначенням обсягу, змісту, ціни робіт, виду та вартості матеріалу, необхідного для виконання робіт згідно договору, а також первинних документів, зокрема, довідки про вартість виконаних підрядних робіт КБ-3, яка є однією з форм первинних облікових документів у будівництві.

Між тим, в рахунок оплати вартості будівельних робіт за вищевказаним договором позивачем був виданий простий вексель, грошове зобов'язання за яким не виконано і трирічний строк позовної давності сплинув, у зв'язку з чим кредиторська заборгованість Товариства за цим простим векселем врахована при обчисленні об'єкта оподаткування у звітному періоді у складі доходів за його підсумками як безповоротна фінансова допомога.

Підставою для відмови у задоволенні позову стало і те, що позивач, отримуючи згідно укладеного договору від оператора стільникового зв'язку послуги мобільного зав'язку у роумінгу не довів (з наданням належних і допустимих доказів) необхідності та доцільності їх використання у безпосередній виробничій діяльності, а відтак не підтвердив первинними документами реально здійснені та фактично виконані господарські операції з контрагентами, тобто не виконав усі умови, передбачені податковим законодавством, які надають йому правові підстави для формування витрат та податкового кредиту.

В іншій ухвалі Вищого адміністративного суду України від 8 жовтня 2015 року, наданій відповідачем на підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права, касаційний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, який ґрунтується на застосуванні до спірних правовідносин, зокрема, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, статей 1, 3, 9 Закону № 996-XIV, про відсутність підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «ІНВЕКС Телеком» до податкового органу, оскільки позивач не підтвердив первинними документами (платіжними дорученнями і рахунком-фактурою) реальності придбання у контрагента продукції згідно договору на поставку продукції.

Окрім цього, у доданій до заяви постанові Верховного Суду України від 22 вересня 2015 року цей суд, на підставі аналізу, зокрема, пункту 44.1 статті 44, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, статей 1, 9 Закону № 996-XIV дійшов висновку, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Таким чином, у наданих для порівняннях рішеннях касаційного суду та Верховного Суду України висновки судів про правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень зводяться до недоведення позивачами реальності здійснених ними господарських операцій первинними бухгалтерськими документами і необхідності та доцільності використання придбаних (спожитих, виконаних) товарів, робіт і послуг за договорами у безпосередній виробничій діяльності, тоді як у справі, що розглядається, це не було предметом дослідження й, у даному випадку, податковим органом не ставилась під сумнів і не заперечувалась реальність господарських операцій згідно договорів добровільного страхування і пов'язаних із цим витрат, натомість з'ясуванню у спірних правовідносинах підлягало питання правильності визначення страхової суми, з якої обчислено страхові внески (платежі, премії) і наявність або відсутність у Товариства обов'язку стосовно підтвердження вартості застрахованого майна актами оцінки (звітами про оцінку) майна.

За таких обставин, спірні правовідносини у справі, що розглядається і у доданих до заяви рішеннях суду касаційної інстанції та Верховного Суду України не є подібними з огляду на різні об'єкт та предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм в контексті встановлених судами обставин кожної конкретної справи.

Наведене на дає колегії суддів підстав для висновку про наявність неоднакового застосуванням касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права, різного тлумачення їх змісту і сутності або невідповідності його судового рішення викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а відтак заява Державної податкової інспекції у місті Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 грудня 2017 року є необґрунтованою, у зв'язку з чим підстави для відкриття провадження про перегляд судових рішень у цій справі відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись статтею 240 КАС України в редакції Закону № 2136-VІІІ, статтями 248, 355, 359, підпунктом 1 пункту 1 Розділу VІІ "Прикінцеві положення" КАС України в редакції Закону № 2147-VIII, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у допуску справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кононівській елеватор" до Державної податкової інспекції у місті Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень до провадження для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 грудня 2017 року за заявою Державної податкової інспекції у місті Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя - доповідач С.С. Пасічник

Судді: І.А. Васильєва

В.П. Юрченко