Справа № 826/14556/17
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 лютого 2018 року № 826/14556/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Держгеокадастру у Київській області
провизнання протиправною та скасування відмови та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Київській області щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва, оформлену листом від 28.07.2017 №М21970/0-13050/6-17;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га, яка розташована на території Рогівської сільської ради Поліського району Київської області на підставі клопотання від 04.07.2017.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2017 відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що звернувшись до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, отримав необґрунтовану відмову.

У призначене судове засідання особи, які беруть участь у справі, не з'явились, явку своїх представників не забезпечили. При цьому, від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляду справи за його відсутності. З огляду на викладене, судом ухвалено про перехід до розгляду справи у порядку письмового провадження на підставі ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, у матеріалах справи містяться письмові заперечення представника відповідача проти заявлених позовних вимог, в яких зазначено, що відмова у наданні позивачу дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є обґрунтованою та такою, що відповідає положенням Постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 №413, якою встановлено обов'язок Держгеокадастру та його територіальних органів формувати перелік земельних ділянок та визначати площу земельних ділянок, яка передається у межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області та зобов'язано Держгеокадастр та його територіальні органи надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою та передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність у межах норм безоплатної приватизації відповідно до зазначених переліків, насамперед учасникам антитерористичної операції. У відповідності до викладеного, представником відповідача наголошено на тому, що Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області буде прийнято наказ із затвердженим переліком земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які можуть бути передані у власність громадянам України на території Київської області, з урахуванням проведених аукціонів.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 04.07.2017 стосовно надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2,000 га, яка розташована на території Рагівської сільської ради Поліського району Київської області, листом від 28.07.2017 №М21970/0-13050/6-17 позивача повідомлено про те, що станом на момент розгляду даного клопотання останнє не може бути задоволено, оскільки Постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 №413 «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» визначено систему організації процесу виконання заходів щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності. Реалізація заходів, визначених положеннями вказаної Постанови, дасть змогу забезпечити прозорість діяльності системи управління земельними ресурсами, вільний доступ до земельної інформації всіх суб'єктів земельних відносин, здійснити раціональне використання земель сільськогосподарського призначення державної власності з урахуванням інтересів суспільства, територіальних громад та держави, знизить рівень корупції та мінімізує соціальну напругу, сприятиме цивілізованому розв'язанню проблем у сфері земельних відносин, підвищити рівень довіри ділових кіл і суспільства до системи земельних відносин.

При цьому, слід зазначити, що на вимогу суду, викладену в ухвалі від 14.11.2017, позивачем зазначено, що в останнього відсутня копія клопотання від 04.07.2017, адресованого Головному управлінню Держгеокадастру у Київській області, а оригінал останнього наявний у відповідача. Головне управління Держгеокадастру у Київській області, у свою чергу, на виконання вимог ухвали суду від 30.11.2017, також не надало копії клопотання ОСОБА_1 від 04.07.2017 разом з доданими до нього матеріалами без зазначення причин неможливості подання останніх до суду.

Натомість, вважаючи таку відмову необґрунтовану, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулась з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 118 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України), громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Отже, наведеними законодавчими положеннями визначено виключні підстави, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути визнана обґрунтованою лише тоді, коли компетентним суб'єктом владних повноважень встановлюється невідповідність місця розташування об'єкта вимогам, встановленим ЗК України, вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із клопотанням від 04.07.2017 стосовно надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2,000 га, яка розташована на території Рагівської сільської ради Поліського району Київської області, тобто у межах норм безоплатної приватизації, встановлених п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України.

У той же час, в якості підстави для відмови у наданні вказаного дозволу слугували положення Постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 №413 «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» (надалі - Постанова №413).

Так, абз. 1 розділу «Система організації процесу виконання Стратегії» Постанови №413 у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що Держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність в межах норм безоплатної приватизації повинні: формувати перелік земельних ділянок та визначати площу земельних ділянок, яка передається в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області, за такою формулою:

Sбп = Sаук х 0,25,

де Sбп - площа земельних ділянок, яку пропонується передати безоплатно у власність на території відповідної області;

Sаук - площа земельних ділянок, право оренди та/або емфітевзису на яку було продано на території відповідної області у кварталі, що передував поточному кварталу;

щокварталу за 10 днів до закінчення поточного кварталу оприлюднювати перелік земельних ділянок, які пропонується передавати у наступному кварталі (розрахованих за зазначеною формулою), на офіційних веб-сайтах територіальних органів Держгеокадастру за місцем розташування земельних ділянок;

надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою та передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації відповідно до зазначених переліків, насамперед учасникам антитерористичної операції;

враховувати позицію відповідної сільської та селищної ради під час надання (передачі) земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність громадян.

У письмових запереченнях проти позову представником відповідача наголошено, що на виконання Постанови №413 Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області буде прийнято наказ із затвердженим переліком земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які можуть бути передані у власність громадянам України на території Київської області, з урахуванням проведених аукціонів, а тому станом на момент розгляду клопотання позивача останнє не може бути задоволеним.

Таким чином, обґрунтовуючи правомірність відмови у задоволенні клопотання позивача від 04.07.2017, представником відповідача зазначено, що відсутність станом на момент розгляду даного клопотання відповідного наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області, необхідність якого передбачена положеннями Постанови №413.

З огляду на викладене, слід зазначити, що у п.п. 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України), заява №29979/04, проаналізовано поняття «належне урядування».

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер'їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69).

Так, держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов'язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.

Відсутність затвердженого на виконання Постанови №413 Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області наказу з переліком земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які можуть бути передані у власність громадянам України на території Київської області, з урахуванням проведених аукціонів, не може ставитись в провину позивача, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може впливати на порушення прав громадян, які наділені такими правами.

Отже, оскільки саме державою в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області не виконано свого обов'язку з реалізації положень Постанови №413 станом на момент подання позивачем відповідного клопотання, негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.

При цьому, положеннями ЗК України в якості законодавчо мотивованої причини для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Натомість, як підтверджено представником відповідача у письмових запереченнях проти позову Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області відповідного наказу станом на момент виникнення спірних правовідносин так і не було затверджено.

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що відмова Головного управління Держгеокадастру у Київській області у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з підстав, зазначених у листі від 28.07.2017 №М21970/0-13050/6-17, є необґрунтованою.

У той же час, суд звертає увагу, що вказаний лист Головного управління Держгеокадастру у Київській області не є рішенням у розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України, а є лише формою повідомлення позивача про волевиявлення суб'єкта владних повноважень щодо розгляду клопотання позивача від 04.07.2017, а тому не може бути визнаний протиправним та скасованим у судовому порядку.

Разом з тим, виходячи з положень п. 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відтак, з урахуванням встановлених судом обставин, з метою обрання належного способу захисту прав, свобод, інтересів позивача, суд дійшов до висновку про визнання протиправними дій Головного управління Держгеокадастру у Київській області щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з підстав, зазначених у листі від 28.07.2017 №М21970/0-13050/6-17.

Як наслідок, суд вказує про необхідність зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Київській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 04.07.2017 стосовно надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2,000 га, яка розташована на території Рагівської сільської ради Поліського району Київської області, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

Натомість, вимога про зобов'язання відповідача надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га, яка розташована на території Рогівської сільської ради Поліського району Київської області на підставі клопотання від 04.07.2017, наразі є передчасною та задоволенню не підлягає, з огляду на необхідність зобов'язання відповідача повторно розглянути вказане клопотання позивача, як належний у даному разі спосіб захисту прав, свобод, інтересів останнього.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 77, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП інформація відсутня, адреса: АДРЕСА_1) з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (, адреса: 03115, м. Київ, вул. Серпова, 3/14) задовольнити частково.

Визнати протиправними дій Головного управління Держгеокадастру у Київській області щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з підстав, зазначених у листі від 28.07.2017 №М21970/0-13050/6-17.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 04.07.2017 стосовно надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2,000 га, яка розташована на території Рагівської сільської ради Поліського району Київської області, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок