Справа № 750/11184/17
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2018-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Губської Л.В. Пилипенко О.Є. Кондратенко Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради, третя особа: Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради, третя особа: Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення інваліда війни; - зобов'язати відповідача встановити статус інваліда війни, відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати відповідне посвідчення інваліда війни.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 грудня 2017 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради щодо відмови ОСОБА_6 у встановленні статусу інваліда війни, як особі, яка брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та видачі відповідного посвідчення.

Зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради встановити ОСОБА_6 статус інваліда війни, відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати посвідчення інваліда війни.

Не погодившись з постановою суду, відповідач - Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

15.02.2018р. до Київського апеляційного адміністративного суду від позивача надійшло клопотання про закриття провадження у справі, яке мотивоване тим, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження повноважень начальника Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради ОСОБА_7 діяти від імені Управління.

Водночас, ОСОБА_6 подано також клопотання про залишення апеляційної скарги без розгляду, у зв'язку з тим, що апелянтом не додано до апеляційної скарги документа про сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Перевіривши вказані клопотання, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні, виходячи з наступного.

Пунктом 2 частини 1 ст. 305 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.

Натомість, матеріали справи містять письмові заперечення проти адміністративного позову, які долучені судом першої інстанції, письмові відповіді відповідача на запити ОСОБА_6 за підписом начальника УПСЗН Деснянської районної у місті Чернігові ради - ОСОБА_7 Крім цього, матеріали справи містять також копію довіреності, яка видана головному спеціалісту-юрисконсульту ОСОБА_8 про те, що вона має брати участь у розгляді справ у всіх судах України, якщо однією зі сторін у цих справах є УПСЗН Деснянської районної у місті Чернігові ради. Вказана довіреність видана за підписом начальника Управління ОСОБА_7

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_7 має право представляти інтереси УПСЗН Деснянської районної у місті Чернігові ради в даній адміністративній справі та підписувати вищевказану апеляційну скаргу.

Що стосується клопотання позивача про залишення апеляційної скарги без розгляду, колегія суддів також вважає, що в його задоволенні слід відмовити, оскільки КАС України не передбачає залишення апеляційної скарги без розгляду, з підстав ненадання документа про сплату судового збору.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду справи сторони до суду не прибули.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_6 має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками та копією трудової книжки; визнаний інвалідом ІІІ групи внаслідок захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та виконував вказані роботи у складі формувань Цивільної оборони.

07.09.2017р. позивач звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради із заявою про видачу йому посвідчення інваліда війни, як особі, яка брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони.

Однак, листом від 09.10.2017р. № 09-13/25556 відповідачем було відмовлено у встановленні ОСОБА_6 статусу інваліда війни, на підставі п. 9 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Вказана відмова мотивована тим, що даний Закон не поширюється на осіб, які направлялися на виконання робіт з ліквідації аварії на ЧАЕС органами управління у справах Цивільної оборони, створеними у складі підприємств, установ, організацій.

Крім того, лист Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації від 28.09.2017р. не містить інформації про залучення позивача до складу формувань Цивільної оборони під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Не погоджуючись з вказаною відмовою відповідача у видачі посвідчення інваліда війни, як особі, яка брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-XII визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 цього Закону, до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Згідно з п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року № 302 (далі - Положення № 302), посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

В абз. 2 п. 7 Положення № 302 закріплено, що «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім'ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Пунктом 10 Положення № 302 передбачено, що посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення цього Положення.

Системний аналіз вказаним положень дає підстави для висновку, що обов'язковими умовами, за якими особу можна віднести до інвалідів війни, згідно з п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону, є наявність в особи сукупності таких обов'язкових умов: залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Вказаний висновок узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною, зокрема, в ухвалі від 23.03.2017 року у справі № 676/4127/16-а.

Згідно Положення про невоєнізовані формування Цивільної оборони і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами, введеного в дію наказом начальника Цивільної оборони СРСР - заступника Міністра оборони СРСР від 06.07.1975 року № 90, до складу формувань зараховуються в обов'язковому порядку громадяни СРСР чоловіки у віці від 16 до 60 років та жінки від 16 до 55 років… Невоєнізовані формування цивільної оборони, які можуть використовуватися у мирний час для боротьби з масовими лісовими пожежами, ліквідації наслідків стихійних лих, значних аварій і катастроф, комплектуються особовим складом шляхом залучення до цих формувань в обов'язковому порядку робітників, службовців, колгоспників.

Таким чином, формування Цивільної оборони, у тому числі невоєнізовані, створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, катастроф та стихійних лих. Громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків) залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

При цьому, жодний нормативний документ з питань Цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань Цивільної оборони.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками та копією трудової книжки; визнаний інвалідом ІІІ групи внаслідок захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та виконував вказані роботи у складі формувань Цивільної оборони.

Матеріали справи містять копії наказів Головного управління річкового флоту при Раді Міністрів УРСР від 06.05.1986р. № 148, від 09.06.1986р. № 189 та від 07.07.1986р. № 247, які підтверджують факт прийняття участі Головним управлінням річкового флоту при Раді Міністрів УРСР в заходах Цивільної оборони під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

В довідці ПАТ «Чернігівський річковий порт» від 20.03.2017 року № 92, зазначено, що, відповідно до архівних документів теплохід «СТ-48» на якому працював позивач у 1986 році на посаді моториста-рульового дійсно відносився до транзитного флоту та прямо підпорядковувався Головному управлінню річкового флоту при Раді Міністрів УРСР.

З довідки АТ «Чернігівський річковий порт» від 18.04.2000 року вбачається, що позивач в період з 06.08.1986 року по 07.08.1986 року, 16.08.1986 року, з 18.08.1986 року по 19.08.1986 року безпосередньо виконував роботи, які дають право на державну пенсію на пільгових підставах у відповідності зі Списком № 1, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 року № 1173.

Крім цього, копії трудової книжки позивача та копії наказів Головного управління річкового флоту при Раді Міністрів УРСР від 06.05.1986 року, від 07.08.1986 року містять дані про те, що ОСОБА_6 в період з 06.08.1986 року по 07.08.1986 року, 16.08.1986 року, з 18.08.1986 року по 19.08.1986 року перебував у зоні відчуження, зокрема в с. Плютовище та м. Чорнобиль.

Згідно заяви ОСОБА_10, який працював капітаном теплоходу «СТ-48», вбачається, що ОСОБА_6 працював на теплоході «СТ-48» на посаді моториста-рульового» та брав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в серпні 1986 року і перебував разом з екіпажем теплохода «СТ-48» в зоні відчуження: с. Плютовище - пристань та м. Чорнобиль - спецпорт.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, який заперечує проти задоволення позову, не доведено, що виключно наказом чи розпорядженням про включення особи до формування Цивільної оборони може підтверджуватися факт участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі таких формувань.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що надані позивачем документи підтверджують факт його участі в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та відповідно, дають йому право на встановлення статусу інваліда війни та отримання посвідчення інваліда війни, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Тобто, у випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов'язати суб'єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

Обрана судом форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Втручанням у дискреційні повноваження суб'єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб'єкта владних повноважень.

Тобто, законодавець передбачив обов'язок суду змусити суб'єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому, колегією суддів враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі № 804/14800/14.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є зобов'язання відповідача встановити ОСОБА_6 статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_6 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення з апелянта судового збору, який не було сплачено за подання апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п.п.2 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду, судовий збір справляється у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на момент звернення до суду з адміністративним позовом), за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою судовий збір справляється в 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня 2017 року складав 1 600 грн. 00 коп.

Виходячи з цього, сума судового збору за подання апеляційної скарги, що підлягає сплаті, становить 960 грн. 00 коп. (640 (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб) х 150% = 960).

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з УПСЗН Деснянської районної у м. Чернігові ради на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 960 грн.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради на користь Державного бюджету України (стягувач: Державна судова адміністрація України, р/р 0001, отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код за , банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку отримувача: 820019, код класифікації доходів бюджету: 22030106) судовий збір у розмірі 960 гривень 00 копійок (дев'ятсот шістдесят гривень 00 копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Губська Л.В. Пилипенко О.Є.

Повний текст постанови виготовлено 27.02.2018 року

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Пилипенко О.Є.

Губська Л.В.