Справа № 826/4227/17
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2018-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4227/17 Суддя (судді) першої інстанції: Літвінова А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Федотова І.В.,

суддів: Літвіної Н.М. та Губської Л.В.,

за участю секретаря Часник А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Турецької республіки ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Турецької республіки ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу і зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Громадянин Турецької республіки ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (далі - відповідач), у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві від 08.11.2016 № 571 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Турецької Республіки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Турецької Республіки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року, у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ставить питання про скасування зазначеної постанови місцевого адміністративного суду та прийняття нової постанови про задоволення позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У позивача є об'єктивні побоювання, що у разі повернення до Турецької Республіки йому буде загрожувати небезпека в країні походження та порушення його прав та інтересів.

Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч.4 ст.229, ч. 1 ст. 310, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, наданої ними правової оцінки обставин у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянин Турецької Республіки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 06.10.2016 № 93.

В обґрунтування зазначеної вище заяви - анкети вказано, що заявника звинувачують у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 314 Кримінального кодексу Республіки Туреччина (участь в озброєнні терористичній організації), проте, у вироку у розділі «Обвинувачення» зазначено позицію обвинувачення у відношенні заявника, згідно з якою «… незважаючи на те, що стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 було порушено провадження у справі про звинувачення у вчиненні злочину «участь у терористичній організації «Аль-Каїда», достатніх для призначення покарання, конкретних та переконливих доказів вчинення обвинуваченим зазначеного злочину не встановлено, а тому сторона обвинувачення просить визнати ОСОБА_3 невинним та виправдати». Разом з тим, заявником наголошено, що вказану позицію сторони обвинувачення не було враховано судом та вироком 7-го Вищого кримінального суду м. Адани (№2011/265) ОСОБА_3 визнано винним та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 6 років 3 місяці.

Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 08.11.2016.

На підставі вищезазначеного висновку, відповідачем прийнято наказ від 08.11.2016 № 571 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Турецької Республіки ОСОБА_3.

Скориставшись правом на адміністративне (досудове) оскарження вказаного наказу, позивачем подано відповідну скаргу до Державної міграційної служби України, якою прийнято рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 24.02.2017 №12-17.

Позивач звернувся з даним позовом до суду, оскільки, на його думку, наказ відповідача від 08.11.2016 № 571 є необґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийнятий уповноваженим органом у порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України

Спірні правовідносини урегульовані наступними правовими нормами.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) передбачено, що біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 6 Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина 1 статті 8 Закону).

Частиною 2 статті 12 Закону передбачено, що рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду

Підставою для відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувало те, що відносно нього порушена кримінальна справа за скоєння злочину, передбаченого частиною 2 статті 314 Кримінального кодексу Республіки Туреччина (участь в озброєнні терористичній організації), а саме: участь у терористичному угрупованніАль-Каїда. Але факт того, що кримінальна справа порушена з метою політичного переслідування спростований, адже позивач не був членом жодної з політичних партій у Туреччині, оскільки позивач повідомив, що не приймав участі у політичному житті країни походження, психологічного та фізичного насилля не зазнавав. Також зазначив, що метою звернення до головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві було лише уникнення екстрадиції.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Заява позивача вищевказаним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Під час співбесіди, яка оформлена протоколом від 31.10.2016, позивачем в якості причин звернення до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві було вказано лише уникнення екстрадиції.

При цьому, вироком 7-го Вищого кримінального суду м. Адани Турецької республіки (№2011/265) ОСОБА_3 визнано винним та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 6 років 3 місяці.

Позивачем не надано суду доказів, що відповідний вирок є скасованим.

З матеріалів справи вбачається, що стосовно позивача наявні законодавчі обмеження у можливості визнання останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме, вчинення позивачем злочину неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права у зв'язку з чим, колегія суддів залишає його без змін.

Керуючись ст.ст.229, 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Турецької республіки ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Федотов І.В.

Судді: Літвіна Н. М.

Губська Л.В.