Справа № 265/8138/17
Суддя: Вайновський А. М.
Дата ухвалення: 2018-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 265/8138/17
Провадження № 2-а/265/93/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2018 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Вайновського А. М.,

за участю секретаря Злидіної Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного письмового провадження справу за адміністративним позовом адвоката ОСОБА_1, діючого від імені та в інтересах ОСОБА_2, до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

третя особа - Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради, -

В С Т А Н О В И В :

Адвокат ОСОБА_1, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_2, звернувся до суду із адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області (надалі - УПФУ) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування свого позову посилається на те, що позивач ОСОБА_2 є пенсіонером, отримує пенсію за віком та з вересня 2014 року перебуває на обліку у Лівобережному обєднаному УПФУ міста Маріуполя. У листопаді 2014 року позивача було взято на обліку Управлінням соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради (надалі - УСЗН) як внутрішньо переміщену особу. У жовтні позивач дізналася, що рішенням УСЗН від 10.04.2017 довідку про взяття на її облік було скасовано на підставі інформації Державної прикордонної служби України про тривалу відсутність особи за місцем проживання. 18 квітня 2017 року позивач зареєстрував своє місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 та наступного дня особисто звернувся до УПФУ із заявою про виплату пенсії за новим фактичним місцем проживання. На підставі даної заяви УПФУ нараховував пенсію позивачеві, однак з 01.10.2017 безпідставно припинив її сплачувати. Листом від 10.11.2017 УПФУ повідомило, що для поновлення виплати пенсії позивачеві необхідно надати довідку про її взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи. Вважаючи такі дії протиправними, просить визнати їх такими, та зобовязати поновити виплату пенсії з 01 жовтня 2017 року.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 лютого 2018 року за вказаним позовом було відкрито провадження у справі та призначено до слухання за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи на 22 лютого 2018 року.

Представник відповідача - Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області, будучи у встановленому порядку повідомленим про час і місце розгляду справи, будь-яких заяв по суті справи, зокрема, відзиву на предявлений позов, а також інших заяв чи клопотань не надав.

Представник третьої особи - Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради, також будучи повідомленим у встановленому порядку повідомленим про час і місце розгляду справи, своєї правової позиції по суті предявленого адміністративного позову жодним чином не висловив, будь-яких заяв чи клопотань не надав.

З урахуванням наведених обставин суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних письмових доказів, що містяться у матеріалах справи, та приходить до наступних висновків.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, перебувала на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції з с. Широкине Донецької області.

З паспорту громадянина України серії ВС № 197208, а також довідки Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 14.08.2017, вбачається, що позивач ОСОБА_2 з 18 квітня 2017 року по теперішній час зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Як вбачається з офіційної відповіді на звернення ОСОБА_2, наданої Лівобережним обєднаним УПФУ м. Маріуполя від 10.11.2017 за № 22302/02, пенсійна справа позивача була прийнята на облік в даному управлінні з 25.09.2014. Даним листом позивача було повідомлено, що з метою приведення виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам, якими змінено місце проживання одночасно зі зміною місця реєстрації, вимогам законодавства, з 01.10.2017 виплату пенсії їй призупинено. Одночасно позивачеві розяснено, що з метою продовження з 01.10.2017 виплати пенсії їй необхідно звернутися до управління УПФУ із відповідною заявою, додатково надавши довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а також банківські реквізити для перерахування коштів.

За статтею 8 Конституції України саме Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції країни і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії.

Статтею 46 Конституція України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною першою ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено підстави припинення виплати пенсії та визначено, що виплата пенсії припиняється або за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду, або за рішенням суду.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні не запроваджено.

Згідно з частиною 2 ст. 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням КМУ від 02.12.2015р. №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до якого включено місто Донецьк.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Ні Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003р., ні Законом України від 02.09.2014р. №1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ні будь-яким іншим Законом України не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

Положеннями Преамбули Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі ОСОБА_3 № 1706-VII від 20.10.2014), цей ОСОБА_3 відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Статті 1 та 2 Закону передбачають, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно із положеннями ст. 7 Закону № 1706-VII від 20.10.2014 для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Отже, зазначений ОСОБА_3 у відповідності до Конституції України розділяє різні види державного забезпечення, а саме, пенсійне забезпечення від соціального страхування та соціальних послуг.

Натомість, Кабінет Міністрів України своєю постановою № 365 від 08.06.16 затвердив Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, в яких об'єднав у категорію соціальних виплат пенсії (щомісячне довічне грошове утримання), довічні державні стипендії, усі види соціальної допомоги та компенсацій, матеріальне забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг.

ОСОБА_3 України не містить визначення такої групи виплат як «соціальні виплати».

Закон України «Про соціальні послуги» встановлює, що соціальні послуги - це комплекс заходів з надання допомоги особам, окремим соціальним групам, які перебувають у складних життєвих обставинах і не можуть самостійно їх подолати, з метою розв'язання їхніх життєвих проблем.

Згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

А Законом України «Про пенсійне забезпечення» (стаття 2) передбачені два види державних пенсій: а) трудові пенсії; б) соціальні пенсії.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є отримувачем трудової пенсії за віком, в Лівобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області соціальні послуги/виплати не отримує.

Зупинення виплати пенсії позивачу відбулося без прийняття будь-якого рішення УПФУ на підставі повідомлення УСЗН про скасування довідки через тривалу відсутність особи за місцем перебування одержувачів пенсії, тобто на території, яка контролюється українською владою.

Тобто, право на отримання пенсії, а не соціальної послуги (виплати, допомоги), стало залежним від місця проживання позивача, який є громадянином України.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Отже, виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою як постійне проживання в Україні, держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, судом було достовірно встановлено, що відповідач, не приймаючи рішення відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з 01.10.2017 зупинив виплату пенсії позивачеві, доказів наявності судового рішення про зупинення виплати пенсії позивачу сторонами суду не надано, жодним Законом України не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

У зв'язку з цим позовні вимоги ОСОБА_2 є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Задовольняючи предявлений адміністративний позов по суті суд у відповідності до вимог ст.ст. 132, 139 КАС України стягує за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у сумі 640,00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 9, 76, 77, 241-246, 255, 262, 271, 272, 371, 382 КАС України, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1, діпючого від імені та в інтересах ОСОБА_2, до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області щодо припинення з 01 жовтня 2017 року виплати пенсії за віком ОСОБА_2.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_2 з 01 жовтня 2017 року у раніше призначеному розмірі.

Допустити негайне виконання судового рішення у межах суми платежу за один місяць.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області подати звіт про виконання даного судового рішення протягом одного місяця з дня набрання ним законної сили.

Стягнути з Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 витрати з оплати судового збору у сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення подається безпосередньо до Донецького апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 22 лютого 2018 року.

Суддя ________________________________________