Справа № 826/10798/17
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2018-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

19 лютого 2018 року 09:57 № 826/10798/17
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової А.В., за участю секретаря судових засідань Огнивого Д.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1

до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації в особі відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб

третя особа: ОСОБА_2

про зобов`язання вчинити дії

за участю:
представника позивача Селівончика А.І.,

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 19 лютого 2018 року проголошено скорочену (вступну та резолютивну) частини рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації в особі відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб про зобов`язання відповідача зняти з реєстрації ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що 13.06.2015 ОСОБА_2 без відома та згоди співвласника ОСОБА_1 зареєстрував у квартирі АДРЕСА_1 свого малолітнього сина ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від іншого шлюбу. Позивач вважає, що реєстрація ОСОБА_3 у квартирі, що перебуває у спільній сумісній власності без згоди співвласника (позивача) є прямим порушенням вимог закону, а тому підлягає скасуванню.

Відповідач проти позову заперечив з огляду на те що згідно з приписами Сімейного Кодексу України, місце проживаня дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У ОСОБА_2 при реєстрації місця проживання свого малолітнього сина ОСОБА_3 були необхідні документи, які підтверджували право на проживання в житлі, а саме у квартирі АДРЕСА_1 , а тому в діях відповідача порушень немає.

Відповідно до пункту 10 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвлвсниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та копією рішення Печерського районного суду міста Києва від 30.01.2013 №757/353/13-ц.

Згідно з довідкою комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» за вказаною адресою з 29.05.2001 зареєстровані позивач, ОСОБА_2 та їх донька ОСОБА_4 .

Так, позивач зазначає, що 13.06.2015 ОСОБА_2 без відома та згоди співвласника ОСОБА_1 зареєстрував у квартирі АДРЕСА_1 свого малолітнього сина ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від іншого шлюбу.

У зв`язку з вище зазначеним, ОСОБА_1 звернулась до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з проханням скасувати реєстрацію ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 , однак відповідачем було відмовлено у вчиненні відповідних дій.

ОСОБА_1 не погоджуючись з рішенням відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, звернулась до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції на момент виникнення спірних відносин) реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник).

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Відповідно до пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207, для реєстрації місця проживання особа або її представник подає документи, що підтверджують право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).

Відповідно до частини першої статті 160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитиним, яка ще не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з частиною четвертою статті 29 Цивільного Кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усинвлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Яв бачається з матеріалів справи та підверджується рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.01.2013 №757/353/13-ц, за ОСОБА_2 визнано право сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Так, ОСОБА_2 має малолітнього сина ІНФОРМАЦІЯ_1 . Факт батьківства ОСОБА_2 позивачем не заперечується, а навпаки позивач сама у своєй позовній заяві наголосила, що ОСОБА_2 було прописано у квартирі АДРЕСА_2 свого малолінього сина ОСОБА_3 ..

Тобто, аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідно до приписів Сімейного кодексу України, Цивільного Кодексу України, ОСОБА_2 мав право прописати свого малолітнього сина ОСОБА_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , право сумісної власності на яку, згідно з рішенням Печерського районного суду міста Києва, визнано за ОСОБА_2 .

Так, відповідно до частини першої та другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України (частина п`ята статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України).

Як зазначено у статті 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. N 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. N 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Як встановлено статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

У відповідності до частини першої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (частина четверта статті 29 Цивільного кодексу першою статті 160 Сімейного кодексу України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Крім того, приписами статті 156 Житлового кодексу України передбачено право на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, без згоди інших співвласників житлового приміщення.

Отже, з урахуванням вище вказаного, дослідивши наявні докази по справі та беручи до уваги приписи законодавства щодо дотримання прав неповнолітньої дитини, першочергово приділяючи увагу забезпеченню прав дитини, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:
В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.