Справа № 805/744/18-а
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2018-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2018 р. Справа№805/744/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича при секретарі судового засідання Проніні Д.С., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі

третя особа Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області

про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі, третя особа Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії.

В обгартування позовних вимог позивач зазначив, що є пенсіонером, перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком шляхом зарахування коштів на банківський рахунок. З квітня 2017 року йому було припинено виплату пенсії у зв'язку з необхідністю підтвердження місця проживання. Позивач вважає, що дії відповідача щодо припинення йому виплати пенсії з вказаного вище часу є такими, що порушують конституційні права, Закон України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-ІV), у звязку з чим звернувся до суду за захистом. Просив суд визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі щодо припинення з 01 квітня 2017 року виплати пенсії та зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі поновити виплату пенсії з моменту припинення її виплати, тобто з 01 квітня 2017 року.

Ухвалою від 06 лютого 2018 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, призначивши до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У судове засідання, призначене на 26 лютого 2018 року позивач та представник відповідача не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

23 лютого 2018 року до суду відповідач надав через канцелярію суду заперечення до позовної заяви відповідно до яких у задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що припинення виплати пенсії позивачу з 01.04.2017 р. здійснено на підставі діючого законодавства. Зокрема, відповідач зазначив, що виплата пенсій особам, переміщеним з тимчасово окупованих територій, регулюється постановою Кабінету міністрів України №365 від 08.06.2016 р. «Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», постановою КМУ № 637 від 05.11.2014 р. «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції». Враховуючи вказані постанови, виплата пенсії позивачу з квітня 2017 р. була призупинена (згідно отриманої інформації про тривало відсутніх за місцем проживання внутрішньо переміщених осіб). Таким чином, відповідач вважає, що діяв відповідно до законодавства. Зазначив, що для подовждення виплати, позивачу необхідно звернутись до управління ПФУ з заявою та надати необхідні документи не раніше 14.03.2018 року з огляду на приписи п. 18 Порядку №365.

Суд дослідивши подані матеріали справи встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1987 року отримує пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням №20868, яке видане Управління Пенсійного фонду України в м. Сніжне.

Позивач був взятий на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, а саме: з м. Сніжне до Великоновосілківського району, см. ОСОБА_2, вул. Степна, буд. 29, що підтверджується відповідною довідкою управління соціального захисту населення від 14.04.2015 року №. Зазначена інформація внесена до Єдиної інформаційної бази внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 №1275-р Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, м. Сніжне включене до цього Переліку.

27 березня 2017 року управлінням Пенсійного фонду України в Великиновосілківському районі Донецької області прийнято розпорядження про припинення виплати позивачу пенсії з 01 квітня 2017 року згідно листа Пенсійного фонду України від 16.03.2017 №7902/02-02.

Розпорядженням від 14 вересня 2017 року ОСОБА_1 у звязку з поверненням до покинутого місця постійного проживання та відповідно до п. 1.1 протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 14.09.2017 року №61 припинено соціальні виплати як внутрішньо переміщеній особі у звязку зі скасуванням дії довідки (13.09.2017 року) про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, відповідно до порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщених особам за місцем їх фактичного проживання/перебування затвердженого ПКМУ 365 від 08 червня 2016 року «Деяки питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» п.12.4.

Листом від 03.01.2018 року за №178/02-17 Управління Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі Донецької області повідомило позивача, що з 01 квітня 2017 року на підставі отриманої інформації про тривало відсутніх за місцем проживання внутрішньо переміщених осі, було призупинено нарахування і виплату пенсії. Для продовження виплати пенсії пенсіонеру необхідно звернутися до управління ПФУ в Великоновосілківському районі з заявою та надати необхідні документи не раніше 14.03.2018 року.

Спірним питанням цієї справи є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачеві з причини відсутності її за зареєстрованим місцем перебування як внутрішньо переміщеної особи.

Суд звертає увагу на те, що статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Відповідно до ч. 3 цієї статті, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Відтак, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених статтею 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Відповідачем не надано до суду відомостей щодо прийняття управлінням Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі Донецької області рішення про призупинення виплати пенсії позивачу з 01 квітня 2017 року з підстав, визначених ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Крім того, в якості підстави для припинення виплати пенсії позивачу відповідач у розпорядженні від 27.03.2017 року посилається на лист Пенсійного фонду України від 16.03.2017 року №7902/02-02.

У свої запереченнях на позов відповідач посилається на Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам затвердженим Постановою КМУ №365 від 08.06.2017 року та вказує, на те, що підставою припинення позивачу виплати пенсії з 01.04.2017 року слугувала отримана інформація про тривалу відсутніх за місцем проживання внутрішньо переміщених осіб згідно протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Суд зазначає, що рішення УПСЗІІ не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а постанова КМУ № 365 від 08.06.2016 р. не є законом, а є підзаконними нормативно-правовими актами, які мають нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем, а тому право позивача на отримання пенсії було безпідставно порушено відповідачем. Отже, зазначені відповідачем підстави не є належними для припинення пенсійних виплат в розумінні статті 49 Закону №1058.

Крім того, слід зазначити, що припинення виплати позивачу пенсії у зв'язку зі скасуванням органами соціального захисту населення дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі №1058-IV.

Так, за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 07.10.2009 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20.03.2003 р. № 638-IV, у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Кабінетом Міністрів України 7 листопада 2014 року прийнято постанову «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» № 595. Цією постановою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок).

Постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року №509 затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі Постанова № 509). Цей Порядок регулює механізм видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Водночас, отримання такої довідки є правом особи.

Таким чином, право позивача на отримання пенсії є беззаперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобовязань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій встановлений обовязок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Суд зауважує, що в даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для неї на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні пенсії, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікацію особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду. З огляду на викладене, суд вбачає в діях відповідача ознаки дискримінації по відношенню до позивача як внутрішньо переміщеної особи та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно з діючим законодавством.

Приймаючи розпорядження про припинення виплати пенсії, відповідач посилається на лист Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 29 лютого 2016 року № 875/02-3/34, а також на списки осіб, які повернулися на непідконтрольну Україні територію до зясування фактичного місця проживання.

Однак, суд не погоджується з даною позицією відповідача, оскільки, реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ніхто не може позбавляти його права на отримання призначеної йому пенсії.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідачем у справі не надано відомостей, що позивач отримує пенсію в іншому територіальному органі Пенсійного Фонду України на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Суд зазначає, що відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти її права на отримання пенсії за віком через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб та отримання відповідної довідки.

Таким чином, суд не бере до уваги посилання відповідача на таку підставу для припинення виплати пенсії як скасування позивачу довідки внутрішньо переміщеної особи.

За таких обставин, на час припинення позивачу виплати пенсії не існувало підстав, передбачених чинним законодавством для такого припинення.

Водночас суд зауважує, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення. При цьому повноваженнями приймати закони наділена лише Верховна Рада України (ст. 91 Конституції України). Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч. 2 ст. 8 Конституції України).

Конституційне поняття «закон України» не підлягає розширеному тлумаченню, це нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Водночас, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено законами.

Припинення виплати пенсії на підставі положень постанов Кабінету Міністрів України без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення територіальними органами Пенсійного фонду не сумісне з дотриманням вимог чинного Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Особливу увагу слід звернути на те, що у преамбулі до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Суд вважає за необхідне застосувати положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов'язків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні його пенсії, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена пенсійним органом без прийняття відповідного рішення тощо.

Суд застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Відтак, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є обєктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (справа Європейського суду з прав людини «Мюллер проти Австрії», 1975 рік) та повязане з правом мирно володіти своїм майном.

Згідно ст. 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», пенсія це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообовязкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Таким чином, пенсія є періодичним платежем, виплата якої, за загальним правилом, не обмежена у часі.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до встановлених у справі обставин, суд приходить до висновку, що невиплата відповідачем з 01.04.2017 року позивачу раніше призначеної пенсії є безпідставною, оскільки доводи позивача відповідачем не спростовані, з квітня 2017 року позивачеві припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав, тому таку бездіяльність відповідача слід визнати протиправною, зобовязавши відповідача нарахувати та виплатити позивачу пенсію з 01.04.2017 року.

Статтею 371 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Згідно ч. 2 ст. 371 КАС України, суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.

Суд вважає за необхідне звернути рішення до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

Згідно ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобовязати субєкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто, даною нормою встановлено право, а не обов'язок суду щодо встановлення строку для подання звіту про виконання судового рішення. Отже, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є саме диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об'єктивних обставин, що підтверджені належними та допустимими доказами.

В свою ж чергу, позивач не навів аргументованих доводів та не надав доказів того, що рішення суду не буде виконано відповідачем, внаслідок чого своєчасно не будуть поновлені його права. Тому, дана вимога позивача не підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки рішення суду прийнято на користь позивача, то, в даному випадку, судовий збір у розмірі 704,80 грн. має бути стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, - управління Пенсійного фонду України в Великоновосилківському районі Донецької області на користь позивача.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі, третьої особи Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії- задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі Донецької області щодо припинення з 01 квітня 2017 року виплати пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1)

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Великоновосілківському районі Донецької області поновити виплату пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) з моменту припинення її виплати, тобто з 01 квітня 2017 року.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць

Стягнути на користь Державного бюджету України (Отримувач: УК/м.Слов'янськ/22030101, р/р 4075 , банк отримувача: ГУДКСУ у Донецькій області, МФО банку: 834016, Код ЄДРПОУ отримувача: 37803368) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України у Великоновосілківському районі Донецької області (85500, Донецька область, смт. Велика Новосілка, вул. Октябрська, 103, ) судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Повний текст рішення складено та підписано 03 березня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної

сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Кониченко О.М.