Справа № 826/2253/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 лютого 2018 року № 826/2253/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Голосіївського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Голосіївського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі - Голосіївське РВ ГУ ДМС в м. Києві), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Голосіївського РВ ГУ ДМС в м. Києві № 2/3128 від 27.07.2016;

- поновити дозвіл на імміграцію громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 та посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 26.01.2016.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19.01.2016 позивач отримав дозвіл на імміграцію як чоловік громадянки України. Для отримання цього дозволу ним було подано всі документи, визначені чинним законодавством, в тому числі, український паспорт дружини. На підставі цих документів, що були належним чином попередньо перевірені уповноваженим органом, було прийнято відповідне рішення та видано посвідку на постійне проживання.

ОСОБА_1 також вказує, що інформації від Голосіївського РВ ГУ ДМС в м. Києві не приховував, копію паспорта дружини, незважаючи на те, що її надання не передбачене чинним законодавством, надав добровільно. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.

Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі, зазначивши, що у відповідності до ч. 5 ст. 9 Закону України «Про імміграцію» та п.п. 1, 3 п. 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, для отримання дозволу на імміграцію подається певний перелік документів, який для одного з подружжя, що отримує дозвіл у зв'язку з перебуванням у шлюбі з громадянином України, доповнюється паспортом громадянина України чи паспортом громадянина України для виїзду за кордон.

У березні 2016 року в ході проведення службової перевірки дотримання законодавства України з питань міграції відповідачем було виявлено, що паспорт дружини позивача на момент подання його копії втратив чинність, оскільки згідно свідоцтва про шлюб, виданого управлінням реєстрації шлюбів муніципалітету Кючюкчекмедже Туреччини від 19.09.2013 прізвище взяте після шлюбу чоловіком і дружиною: «ОСОБА_6», проте, до матеріалів справи долучено паспорт громадянки України ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище дружини ОСОБА_1). У зв'язку із зазначеним, представники відповідача просили у задоволенні позову відмовити.

Суд відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалив здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Разом з тим, 15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 № 2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України шляхом викладення його в новій редакції.

Відповідно до пп. 10 п. 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Турецької Республіки згідно паспорту НОМЕР_1.

19.09.2013 позивач одружився на ОСОБА_3, що підтверджується сімейним свідоцтвом НОМЕР_3, виданим управлінням відділу реєстрації шлюбів муніципалітету Кючюкчекмедже. Прізвище взяте після шлюбу: ОСОБА_6.

08.10.2015 ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського РВ ГУ ДМС України в м. Києві з клопотанням щодо надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання в Україні, як такий, що перебуває в шлюбі з громадянкою України понад 2 роки.

Після проведення перевірок, у зв'язку з відсутністю підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, 19.01.2016 Голосіївським РВ ГУ ДМС України в м. Києві позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну та 26.01.2016 документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 з терміном дії: безстроково.

При проведенні додаткової перевірки матеріалів справи встановлено факт прийому недійсних документів - паспорта громадянки України ОСОБА_3, оскільки прізвище після шлюбу у неї ОСОБА_6 згідно свідоцтва про шлюб.

На підставі встановлених обставин, головним спеціалістом сектору у справах іноземців та осіб без громадянства Голосіївського РВ ГУ ДМС України в м. Києві ОСОБА_4 складено висновок від 27.07.2016, затверджений заступником начальника Голосіївського РВ ГУ ДМС України в м. Києві ОСОБА_5, згідно якого він вважає за доцільне прийняти рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до п. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Голосіївського РВ ГУ ДМС України в м. Києві від 27.07.2016 № 2/3128 скасовано позивачу дозвіл на імміграцію, виданий 19.01.2016, на підставі п. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Надалі, 15.01.2017 представником Державної прикордонної служби України у громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 було вилучено посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 26.01.2016, як таку, що згідно інформації УДМС у м. Києві перебуває на обліку втрачених, викрадених, оголошених недійсними документів та підлягає вилученню, про що складено протокол вилучення документа.

Вважаючи рішення Голосіївського РВ ГУ ДМС в м. Києві № 2/3128 від 27.07.2016 протиправним, а свої права - порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України орган державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 р. № 2491-III (далі - Закон № 2491).

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 2491 дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 2491 дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, в тому числі, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону № 2491 дозвіл на імміграцію може бути скасовано якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про імміграцію»).

На виконання положень Закону України «Про імміграцію» постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (надалі - Порядок).

Пунктами 21-24 Порядку передбачено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі.

Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

З наявних у матеріалах справи доказів убачається, що оскаржуване рішення прийняте на підставі висновку головного спеціаліста сектору у справах іноземців та осіб без громадянства Голосіївського РВ ГУ ДМС України в м. Києві, без вивчення жодних обставин, зокрема шляхом запрошення іммігранта (позивача) для надання відповідних пояснень.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази відправки ОСОБА_1 повідомлення про прийняте рішення Голосіївським РВ ГУ ДМС України в м. Києві від 27.07.2016 № 2/3128, яким скасовано позивачу дозвіл на імміграцію, виданий 19.01.2016.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 9 Закону № 2491 для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки;

2) копія документа, що посвідчує особу;

3) документ про місце проживання особи;

4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Як убачається з даної статті, подання особою паспорту громадянина України чоловіка/дружини вказаним Законом не передбачено.

В той же час, згідно ст. 5 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 №2235-III документами, що підтверджують громадянство України, є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну.

З огляду на вказані норми, суд приходить до висновку, що в межах даного спору встановленню відповідачем підлягав факт наявності у дружини позивача громадянства України, а не порушення нею Положення про паспорт громадянина України.

В свою чергу, ст. 17 Закону України «Про громадянство України» передбачено вичерпний перелік підстав для припинення громадянства України.

Так, відповідно до зазначеної норми громадянство України припиняється:

1) внаслідок виходу з громадянства України;

2) внаслідок втрати громадянства України;

3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч вимог вказаної норми, відповідачем не доведено, що громадянство ОСОБА_3, станом на 19.01.2016 чи в подальшому, було припинене, з огляду на що, суд приходить до висновку про протиправність рішення Голосіївського РВ ГУ ДМС в м. Києві № 2/3128 від 27.07.2016 та наявність підстав для його скасування.

Щодо позовної вимоги про поновлення дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 20, п. 21 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 № 251, про скасовані посвідки територіальний орган або підрозділ ДМС протягом п'яти робочих днів з дня прийняття відповідного рішення інформує ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби.

Скасована посвідка, що виявлена у пункті пропуску через державний кордон, вилучається посадовою особою Держприкордонслужби та протягом 10 робочих днів надсилається для знищення за місцем її видачі.

Іноземець та особа без громадянства протягом місяця з дня отримання копії рішення про відмову у видачі посвідки або скасування посвідки на тимчасове проживання має право на його оскарження шляхом звернення до ДМС або суду. Оскарження такого рішення зупиняє його виконання.

Згідно п. 2.12 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 № 681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.08.2013 за № 1335/23867, раніше видана посвідка на постійне проживання скасовується та вилучається територіальним органом або підрозділом ДМС в разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію».

Отже, з наведеного вбачається, що даними нормами права не передбачено порядку поновлення посвідки на постійне місце проживання та поновлення дозволу на імміграцію, тому в цій частині суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 від 05.05.2015) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Голосіївського районного відділу Головного управління в місті Києві Державної міграційної служби України (місцезнаходження: 03039, місто Київ, вулиця Голосіївська, 15, ) про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 2/3128 від 27.07.2016.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Голосіївського районного відділу Головного управління в місті Києві Державної міграційної служби України (місцезнаходження: 03039, місто Київ, вулиця Голосіївська, 15, ) на користь ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 від 05.05.2015) судові витрати зі сплати судового збору, понесені згідно квитанцій № № 4, 5 від 09.02.2017, у розмірі 426, 67 грн (чотириста двадцять шість гривень 67 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур