Справа № 700/934/17
Суддя: Яценко Г. М.
Дата ухвалення: 2018-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 700/934/17
Номер провадження 2-а/700/16/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2018 року Лисянський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді : Яценко Г.М.,

за участю секретаря судового засідання : Сіденко Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу № 700/934/17 провадження № 2-а/700/16/18 за адміністративною скаргою представника скаржника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Лисянського відділення Звенигородського відділу ГУНП в Черкаській області в особі начальника сектору превенції, майора поліції ОСОБА_3 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

УСТАНОВИВ:

Представник скаржника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся з адміністративним позовом до Лисянського відділення Звенигородського відділу ГУНП в Черкаській області в особі начальника сектору превенції, майора поліції ОСОБА_3 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

В адміністративному позові позивач зазначив, що 04 грудня 2017 року за місцем його проживання надійшов конверт в якому були два документи адміністративний протокол серії АА №953244 від 30.11.2017 року, та постанова про адміністративне правопорушення ГБ №551251 від 30.11.20178 року, складені начальником сектору превенції, майором поліції ОСОБА_3 У зазначених протоколі та постанові вказано, «що протягом 2017 року ОСОБА_2, маючи неповнолітнього сина, самоусунулася від виконання батьківських обов»язків щодо виховання дитини, забезпечення її всебічного розвитку, переклала обовязки щодо виховання на діда та бабу, при цьому в порушення статтей 12,15 ЗУ «Про охорону дитинства» створює перешкоди в спілкуванні сина з батьком дитини в порушення ухвали Білоцерківського міськрайсуду від 27.10.2009 року, проживаючи окремо від дитини».

З даним протоколом та постановою заявник погодитися не може так як вони винесені умисно задля забезпечення правової бази під час розгляду цивільної справи в Лисянському районному суду на користь ОСОБА_4.

Позивач у судове засідання не зявився. Інші представники відповідача у судове засідання не з"явилися про причини не явки не повідомили.

Відповідач у судове засідання не зявився. Інші представники позивача у судове засідання не з"явилися про причини не явки не повідомили.

Відповідно до ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасників справи, повідомленених відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні адміністративної скарги з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. При цьому відповідно до практики Європейського суду з прав людини, поняття «суду», яке застосовується у Конвенції, не обмежується виключно органами судової влади, а поширюється й на інші державні органи, уповноважені вирішувати питання про притягнення особи до юридичної відповідальності. Так зокрема, орган влади, який не є судом держави, для виконання статті 6 § 1, може розглядатися як «суд» у змістовному значенні цього терміна (Sramek v. Austria (Срамек проти Австрії), § 36).

Відповідно до ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Об'єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП, полягає в ухиленні батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов'язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.

Неналежне виконання обов'язків щодо виховання дітей означає бездіяльність, у результаті якої обов'язки по вихованню виконуються неякісно, не в повному обсязі.

Таке ухилення може полягати у різних формах бездіяльності, пов'язаної з незабезпеченням необхідних умов життя, належного виховання та навчання неповнолітніх дітей.

Норма диспозиції ч.1 ст.184 КУпАП є бланкетною, а тому відповідач при винесенні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності повинен був встановити, які норми законодавства визначають обов'язки щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання, які саме необхідні умови (життя та/або/ навчання та/або/ виховання) не створені позивачем щодо її дитини та які при цьому певні норми законодавства, які визначають певні обов'язки по забезпеченню необхідних умов порушені (від виконання яких саме із цих норм позивач ухилилась), в чому виражається ухилення (бездіяльність) позивача від виконання передбачених законодавством обов'язків, і лише потім встановити наявність можливих негативних наслідків та причинний зв'язок між ухиленням позивача від виконання передбачених законодавством обов'язків та наслідками.

Неоднозначним є і питання про те, від виконання яких обов'язки щодо своїх неповнолітніх дітей повинні ухилитися батьки для того, аби їх дії можна було кваліфікувати за ч.1 ст. 184 КУпАП.

І, якщо аналізувати зміст вказаної норми, то ухиленням від виконання батьківських обов'язків не повинна вважатися будь-яка дія, а вважатиметься невиконання обов'язків, чітко передбачених законодавством і лише тих, які стосуються забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дітей.

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кодексу адміністративного судочинства України.

Тобто, в силу вимог норми ч.1 ст.184 КУпАП, особу можуть притягнути до відповідальності за наявності в сукупності таких умов, коли вона: є батьком або матір'ю дитини чи іншою особою, яка їх замінює (далі - батьки); ухиляється від виконання передбачених законодавством обов'язків, які стосуються забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дітей; не виконує вказаних обов'язків саме відносно неповнолітніх дітей.

Окремо необхідно відзначити, що у ст. 184 КУпАП відсутнє пояснення, що означає «ухилятися». Для розуміння змісту зазначеного слова достатньо звернутися до тлумачного словника, згідно з яким «ухилятися» означає «намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь, відсторонятися від чогось, уникати» (див. ОСОБА_5, ОСОБА_6. Новий тлумачний словник української мови. Том 3, м. Київ. - Видавництво «Аконіт», 2004, с. УХИ). Проте, зі свого боку, зрозумівши, що дитина загубилася, вона виконала те, що мала б зробити - звернулася до компетентних органів відразу, а не залишила дитину саму на вулиці і чекала, поки вона сама знайдеться.

Протокол та постанову було складено відносно неї за ч.1 ст.184 КУпАП, а саме ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов'язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей. Слід також наголосити, що у даній нормі мова йде про неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.6 Сімейного Кодексу України, неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 288 КУпАП передбачено, що може бути оскаржено постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, в районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими законом.

Згідно ст. 289 КУпАП, скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Суд вважає, що позивачем по даній справі не пропущено строк для оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення, оскільки позивач відразу отримав вказану оскаржувану постанову і в десятиденний термін звернувся з позовом до суду (поштою), не позбавлений права на оскарження постанови.

Обставини вчиненого позивачем адміністративного правопорушення, зазначені в постанові, що оскаржується, відповідають дійсності, оскільки протягом 2017 року ОСОБА_2, маючи неповнолітнього сина, самоусунулася від виконання батьківських обов»язків щодо виховання дитини, забезпечення її всебічного розвитку, переклала обовязки щодо виховання на діда та бабу, при цьому в порушення статтей 12,15 ЗУ «Про охорону дитинства» створює перешкоди в спілкуванні сина з батьком дитини в порушення ухвали Білоцерківського міськрайсуду від 27.10.2009 року, проживаючи окремо від дитини. Доказів того що позивач приймає участь у вихованні сина суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 5 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено права, чого не було зроблено.

Керуючись ст. ст. 2, 241-246 КАС України (редакції від 03.10.2017 року), суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 зареєстроване місце проживання якої: 19301, АДРЕСА_1, до Лисянського відділення Звенигородського відділу ГУНП в Черкаській області в особі начальника сектору превенції, майора поліції ОСОБА_3 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення», відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.М. Яценко