Справа № 810/1709/17
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 лютого 2018 року

Київ

справа №810/1709/17

адміністративне провадження №К/9901/1012/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

судді-доповідача - Бевзенка В.М.,

суддів: Шарапи В.М., Данилевич Н.А.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної міграційної служби України

на постанову Київського окружного адміністративного суду у складі колегії суддів Кушнової А.О., Панової Г.В., Панченко Н.Д. від 19 липня 2017 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного судуу складі колегії суддів Пилипенко О.Є., Глущенко Я.Б., Шелест С.Б. від 31 жовтня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправними відповідних пунктів наказу та скасування його у цій частині,

УСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив визнати протиправними підпункти 9.1, 9.2, 9.3 пункту 9 наказу Державної міграційної служби Укрїни від 31 серпня 2016 року №222 та скасування його в цій частині.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 19 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2017 року, позов задоволено.

Визнано протиправним та скасувано пункт 9 наказу Державної міграційної служби України «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне місце проживання» від 31 серпня 2016 року №222.

У касаційній скарзі Державна міграційна служба України не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій й постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач зазначив, що судами першої та апеляційної інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у касаційній скарзі, правильність застосування судами норм процесуального та матеріального права, правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд робить висновок, що касаційна скарга не може бути задоволена з таких підстав.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (зі змінами та доповненнями на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №3773) визначено що, іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Частиною першою статтею 3 Закону №3773 визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини п'ятнадцятої статті 4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

У абзаці четвертому пункту 4 розділу V Закону України «Про імміграцію» зазначено: «Вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні».

При видачі позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, ГІРФО ГУМВС України в Київській області підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило.

Державна міграційна служба України, скасовуючи рішення відділу ГІРФО ГУМВС України в Київській області про видачу посвідок на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, керувалась тим, що позивач звернувся після передбаченого законом шестимісячного терміну.

Згідно пункту 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до абзацу шостого пункту 4 Розділу V Закону України «Про імміграцію» особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Зважаючи на аналіз вказаної норми Закону, Суд вважає, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію. А відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Таким чином, позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1991 році, а Законом України «Про імміграцію», від 07 червня 2001 року, передбачено набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. Тобто позивачу у відповідності до положень Закону України «Про імміграцію» правомірно була надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

Стаття 12 Закону України «Про імміграцію» передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

При цьому, відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано, що перелік підстав для прийняття такого рішення, визначений статтею 12 Закону України «Про імміграцію», а «інших випадків», зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством передбачено не було. Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

Крім цього, доводи відповідача про те, що з 08 лютого 2002 року, тобто після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення із заявами про видачу посвідок на постійне проживання, норма абзацу шостого пункту 4 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» втратила чинність, є необґрунтованими, оскільки жодним законом ця норма скасована не була, що свідчить про відсутність підстав вважати протилежне.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 23 січня 2017 року та постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року у справі №810/4227/16, встановлено правомірність прийняття 20 червня 2003 року Відділом ГІРФО ГУ МВС України в Київській області рішення про документування позивача посвідкою на постійне проживання в Україні.

Судами зобов'язано Управління державної міграційної служби України в Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з досягненням ним 45-річного віку.

Разом з тим, дослідивши матеріали справи суд враховує, що 22 червня 2017 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бялим Максимом Глібовичем було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №5416852, якою встановлено відкрити виконавче провадження з виконання виконавчого листа №810/4277/16, виданого Київським окружним адміністративним судом 25 травня 2017 року, про зобов'язання Управління державної міграційної служби України в Київській області здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з досягненням ним 45-річного віку.

З метою виконання положень вказаного виконавчого листа, Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області було здійснено обмін позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні та видано громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2 посвідку на постійне місце проживання від 04 липня 2017 року серії НОМЕР_1.

Представник Управління Державної міграційної служби України в Київській області зазначив про зрозумілість судового рішення по справі №810/4227/16, а неможливість його виконання обумовлена винятково наявністю наказу Державної міграційної служби України від 31 серпня 2016 №222 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання», зокрема, пункту 9.

За таких обставин Суд вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій постановлені з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому робить висновок про відсутність підстав для їх скасування.

За правилами частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 19 липня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не оскаржуеться.

Головуючий суддя В.М. Бевзенко

Судді В.М. Шарапа

Н.А. Данилевич