Справа № 229/4957/17
Суддя: Панова Т. Л.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 229/4957/17
Провадження № 2-а/229/25/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 р. Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Панової Т.Л.

за участю секретаря Костіної І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дружківка адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в м.Дружківці Донецької області про скасування рішення, визнання дій протиправними , зобов"язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

позивач звернувся до суду з зазначеним позовом і просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача, яке полягає у невиплаті пенсії, починаючи з дати припинення пенсії ОСОБА_1 ;

визнати протиправною бездіяльність відповідача , яка полягає у невиплаті , починаючи з дати припинення, пенсії ОСОБА_1;

зобов"язати відповідача поновити виплату пенсії , а також утриматись від подальшого призупинення її виплати, на визначений нею рахунок у ПАТ "Приватбанк".

Обгрунтовує вимоги таким. Вона здобула право на пенсію за віком. До листопада 2014року вона перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України Кіровського району м.Донецька.

У кінці 2015року отримала довідку про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої териорії України, районів проведення АТО та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, та її поставлено на облік до Управління пенсійного фонду України в м.Дружківці. Крім того , було відкрито рахунок на контрольованій території України у Приватбанку.

До квітня 2016року відповідач нараховував їй пенсійне забезпечення та перераховував належні до виплати суми на картковий рахунок, який був відкритий на її ім"я у Приватбанку.

У серпні 2016року на її рахунок пенсія не надійшла.

З посиланням на Конституцію України , Закон України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування, Закон України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" , Конвенцію про захист прав і основних свобод людини, вважає, що відповідач ігнорує її право на щомісячне отримання пенсії. не вживаючи встановлених Законом дій щодо нарахування та перерахування пенсії на належний та визначений нею рахунок, відповідач вчинив бездіяльність, яка має бути визнана судом протиправною.

Позивач в судове засідання не з"явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена. В своєму позові просить розглядати справу без її участі. (а.с.9).

Представник відповідача в судове засідання не з"явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Надали відзив на позовну заяву, в якій просять відмовити ОСОБА_1 в задоволені позову, обгрунтовуючи тим, що позивач ніде не зазначає своє фактичне місце проживання/перебування та не посилається на адресу у м.Дружківці. Позивач крім прав, має й обов"язки щодо повідомлення державних органів про своє місце проживання.

Перелік підстав для припинення виплати пенсії не є вичерпним і може врегульовуватись іншими нормативно-правовими актами.

Виплата пенсій, що призначені внутрішньо-переміщеним особам , здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв акціонерного товариства "Державний ощадний банк України. (а.с. 28-32).

Відповідно до ст. 205 КАС України суд прийняв рішення про розгляд справи у відсутність сторін.

Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 2009року отримує пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення (а.с.13)

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Згідно копії паспорту на ім"я позивача ОСОБА_1 , остання має місце реєстрації проживання АДРЕСА_1., тобто на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. (а.с.11-12).

В листопаді 2014року позивач звернулася до відповідача з заявою запросити її пенсійну справу з Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м.Донецьк та виплачувати їй пенсію за фактичним місцем проживання. (а.с.34)

Отже позивач є внутрішньо переміщеною особою відповідно до ст. 1 Закону України "Про забезпечяення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".

Судом встановлено, що з листопада 2014року позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку у відповідача і отримувала пенсію за віком до 01 березня 2016року . (а.с.33-35,44)

З 01 березня 2016року виплату пенсії позивачеві відповідач припинив через відсутність документів, які підтверджують проживання позивача у м.Дружківці, і відсутність рахунку в установі АТ "Державний ощадний банк України" .

Згідно статті 49 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Стаття 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною 1 статті 49 цього Закону, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі недоотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Отже, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії, як не підтвердження реєстрації проживання. Відповідач не послався на Закон та його норму, що передбачає припинення виплати пенсії.

До того ж, відповідач жодного рішення про припинення виплати пенсії позивачу не приймав.

Згідно з Правилами реєстрації місця проживання , затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться, зокрема, до паспорта громадянина України,

Між тим, відповідач не вказав, яка з обставин, визначених наведеною нормою Закону, стала підставою для невиплати позивачу пенсії. Також відповідачем не вказано будь-якої іншої норми закону, яка б визначала таку підставу невиплати пенсії, як не підтвердження реєстрації проживання.

Згідно частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Суд також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, суд вбачає в діях відповідача ознаки дискримінації по відношенню до позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України, як то передбачає діюче законодавство,

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що невиплата відповідачем позивачу раніше призначеної пенсії є безпідставною.

Проте суд вважає, що відповідач допустив не бездіяльність, а навпаки вчинив дії, якими припинив виплату пенсії, в зв'язку з чим суд з застосуванням положень статті 9 КАС України вийшов за межі позовних вимог і обрав інший спосіб захисту, який є необхідним для відновлення порушеного права позивача на щомісячне отримання пенсії, а саме, визнає протиправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії, а не бездіяльність.

Вимоги позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення відповідача про припинення виплати пенсії задоволенню не підлягають, оскільки як вже зазначалося судом, такого рішення відповідач не приймав .

Не підлягають задоволенню вимоги щодо зобов"язання відповідача утриматися від подальшого припинення виплати пенсії. Метою та завданням адміністративного судочинства, зокрема, є захист та поновлення порушених прав, свобод та охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулась з відповідним позовом до суду. Тобто, лише порушене право підлягає захисту, а не ті права та інтереси які, можливо, у майбутньому будуть порушені. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та домислах, котрі на момент ухвалення рішення ще не відбулись, оскільки таке рішення суперечитиме законодавчо визначеним принципам і завданням адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст.241-246,250,255 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Дружківці Донецької області задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в м.Дружківці Донецької області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком з 01 березня 2016 року.

Зобов"язати Управління Пенсійного фонду України в м.Дружківці Донецької області поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1, (ІПН НОМЕР_1, рахунок на ім"я ОСОБА_1 у ПАТ КБ "Приватбанк"), з 01 березня 2016року, сплативши заборгованість.

В задоволенні вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення Управління Пенсійного фонду України в м.Дружківка про припинення виплати пенсії, щодо утримання від подальшого призупинення виплати пенсії, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законнної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Дружківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 27 лютого 2018року.

Суддя: Т. Л. Панова

Повний текст постанови складений 28 лютого 2018р