Справа № 757/26131/16-а
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2018-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Печерського районного суду міста Києва від 01 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Управління міжнародного співробітництва Пенсійного фонду України, у подальшому заміненого на належного відповідача - Пенсійний фонд України (далі - Відповідач, ПФ України) про:

- визнання протиправними дій ПФ України щодо нарахування ОСОБА_1 пенсії по інвалідності І групи в розмірі, нижче мінімального, протиправними дій щодо нарахування розміру надбавки на догляд нижче розміру соціальної пенсії;

- визнання протиправною бездіяльності ПФ України щодо неперерахунку розміру пенсії по інвалідності І групи та розміру надбавки на догляд ОСОБА_1 відповідно до норм чинного законодавства;

- зобов'язання Відповідача перерахувати та виплачувати пенсію по інвалідності І групи Позивачу з дати поновлення виплати - 12.08.2010 року в розмірі 200 процентів мінімального розміру пенсії за віком, тобто прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з врахуванням виплачених сум;

- зобов'язання Відповідача перерахувати та виплачувати надбавку на догляд Позивачу з дати поновлення виплати - 12.08.2010 року в розмірі 200 процентів мінімального розміру пенсії за віком, тобто прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням виплачених сум.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 01.06.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що призначення/перерахунок та виплату пенсії здійснюють територіальні управління, у зв'язку з чим ПФ України жодних рішень щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_1 не приймав, оскільки надавав відповіді на звернення останнього виключно у порядку Закону України «Про звернення громадян». Крім того, суд зазначив про неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 33, 94 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. При цьому звертає увагу на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Наголошує на неврахуванні судом гарантованого Конституцією України права громадян на соціальний захист та закріпленого у Законі України «Про пенсійне забезпечення» соціальну захищеність пенсіонерів на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум. Крім іншого, підкреслює, що закріплений в Основному Законі принцип недопустимості дискримінації нівелює твердження Відповідача про те, що державна адресна допомога встановлюється тільки громадянам України, що проживають в її межах.

У межах встановленого ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.01.2018 року строку відзив на апеляційну скаргу подано не було.

Оскільки від жодного учасника справи не надійшло клопотання про розгляд справи за їх участю, тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином України та особою з інвалідністю І групи (а.с. 4), що приживає в Ізраїлі, якому з 01.06.1983 року відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» довічно призначено пенсію по інвалідності І групи від трудового каліцтва.

За наслідками розгляду звернення Позивача Відповідач листом від 07.02.2014 року №1122/Ф-11 повідомив останнього, що розмір пенсії ОСОБА_1 складає 200,00 грн., а ПФ України згідно платіжного доручення від 19.12.2013 року №4793 здійснено переказ пенсійних коштів в сумі 8 129,03 грн. (1 017,02 доларів США) за період з 12.08.2010 року по 31.12.2013 року. Крім того, у листі зазначено, що у подальшому переказ пенсії буде здійснюватися Пенсійними фондом України щоквартально на особистий рахунок ОСОБА_1 у банку Держави Ізраїль (а.с. 5).

У квітні 2015 року представник Позивача звернувся до Відповідача із заявою, в якій просив повідомити походження суми 200,00 грн., яку ПФ України називає пенсією (а.с. 6).

У відповідь на вищезазначене звернення Відповідача листом від 04.06.2015 року №5145/А-11 повідомив, що пенсія по інвалідності внаслідок трудового каліцтва обчислюється за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», згідно статті 29 якої пенсії по інвалідності призначають інвалідам І групи у розмірі 70% заробітку. Мінімальний розмір пенсії, обчислений за нормами Закону становить 50 грн., максимальний - 150 грн. До розміру пенсії Позивача встановлена надбавка за догляд у розмірі 50 грн., а тому загальний розмір пенсії складає 200 грн. Крім того, у даному листі зазначено, що призначені до 31.12.2003 року пенсії по інвалідності внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 01.01.2004 року не підлягали (а.с. 7).

12.10.2015 року ОСОБА_1 через довірену особу ОСОБА_2 звернувся до ПФ України із заявою про перерахунок пенсії (а.с. 8).

Як зазначає Позивач, у зв'язку з неотриманням відповіді за наслідками розгляду заяви від 12.10.2015 року, ОСОБА_1 в особі довіреної особи ОСОБА_2 звернувся до ПФ України із заявою від 24.03.2016 року, в якій просив надіслати поштою на адресу представника відповідь на заяву від 12.10.2015 року.

Листом ПФ України від 05.04.2016 року №4315/Ф-11 представника Позивача було повідомлено, що відповідь на звернення ОСОБА_1 від 12.10.2015 року надіслана поштою до Держави Ізраїль листом від 13.11.2015 року №10697/Ф, а додана до заяви від 12.10.2015 року довіреність не відповідає формі, в якій повинен бути вчинений правочин (а.с. 10).

У зв'язку з викладеним представник Позивача 21.04.2016 року направив на адресу Відповідача заяву, в якій просив долучити до заяви від 12.10.2015 року нотаріально посвідчену копію довіреності (а.с. 11).

Листом від 10.05.2016 року №5849/Ф-11 ПФ України повідомив ОСОБА_2, що пенсія ОСОБА_1 призначена по І групі інвалідності від трудового каліцтва з 01.06.1983 року відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» довічно, переказ якої здійснюється Пенсійним фондом України щоквартально на його особистий рахунок у банку Держави Ізраїль. Крім того, до даного листа було додано копію листа від 13.11.2015 року №10697/Ф-11, в якому містилася відповідь за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 12.10.2015 року (а.с. 12). В останньому листі зазначено, що призначені до 31.12.2003 року пенсії по інвалідності внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення» перерахунку з 01.01.2004 року не підлягали. Крім того, зазначено, що положення постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 року №265 «Деякі питання пенсійного забезпечення громадян» не передбачають встановлення щомісячної державної адресної допомоги пенсіонерам, які проживають поза межами території України (а.с. 13).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи зі змісту ст. ст. 29, 63, 64 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ряду приписів Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 року №280, та Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, а також про об'єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року №28-2, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у ПФ України відсутні повноваження на здійснення перерахунку та виплати пенсій ОСОБА_1, у зв'язку з чим будь-які протиправні дії чи бездіяльність останнього щодо перерахунку та виплати пенсії Позивачу відсутні. Крім того, суд зауважив на безпідставності посилання ОСОБА_1 на положення ст. ст. 33, 94 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є необґрунтованими з огляду на позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16.12.2014 року у справі №21-536а14.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих.

Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв'язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 Закону у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, соціальні пенсії призначаються і виплачуються непрацюючим громадянам при відсутності права на трудову пенсію, а саме: інвалідам I і II груп, у тому числі інвалідам з дитинства, а також інвалідам III групи.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 29 Закону пенсії по інвалідності призначаються в таких розмірах - інвалідам I групи - 70 процентів. Мінімальний розмір пенсії встановлюється на рівні соціальної пенсії по відповідній групі інвалідності (стаття 94).

Приписи абз. 1 п. «г» ч. 1 ст. 94 Закону визначають, що соціальні пенсії інвалідам I групи призначаються в у розмірі 200 процентів мінімального розміру пенсії за віком.

Крім того, відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 21 Закону до пенсії за віком, у тому числі обчисленої в мінімальному розмірі, встановлюються такі надбавки - одиноким пенсіонерам, які за висновком медичних закладів потребують постійного стороннього догляду, - на догляд за ними в розмірі соціальної пенсії (пункт «б» статті 94).

Зі змісту пункту «б» частини 1 статті 94 Закону випливає, що соціальна пенсія складає 50% мінімальної пенсії за віком.

При цьому судовою колегією не залишено поза увагою, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» визнано такими, що втратили чинність у частині призначення соціальних пенсій пункт «б» статті 2, статті 5, 93 - 96 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Водночас, пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» передбачено, що за бажанням особи виплата соціальної пенсії та надбавки до пенсії на догляд, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», здійснюється до закінчення строку, на який вони призначені.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що пенсія внаслідок трудового каліцтва була призначена ОСОБА_1 довічно, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Мінімальна пенсія за віком відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» розмір прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб з 01.07.2010 року (за місяць до поновлення виплати пенсії Позивачу) складав 709,00 грн. У подальшому розмір прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб лише збільшувався.

Як вбачається з матеріалів справи, однак було залишено поза увагою суду першої інстанції, розмір пенсії Позивача згідно розрахунків Відповідача складав 200,00 грн., у тому числі 150,00 грн. - пенсія та 50,00 грн. - надбавка на догляд. Наведений розмір пенсії не відповідає встановленому як станом як на серпень 2010 року, так і на момент звернення Позивача із заявою про перерахунок пенсії у жовтні 2015 року розміру мінімальної пенсії за віком. При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкреслити на законодавчо закріплене право особи на отримання пенсії на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярний перегляду її розмірів у зв'язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки. Такий висновок безпосередньо випливає з преамбули Закону України «Про пенсійне забезпечення», зміст якої було зазначено вище.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку про наявність у ОСОБА_1 права на перерахунок та виплату пенсії у розмірі, визначеному пунктами «б» та «г» ст. 94 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за якими розмір надбавки по догляду складає 50 % мінімальної пенсії за віком (а не 200%, як помилково зазначив Апелянт), а самої пенсії - 200% мінімальної пенсії за віком.

При цьому колегія суддів вважає передчасними висновки суду першої інстанції про відсутність у Пенсійного фонду України повноважень на призначення та виплату пенсій з огляду на таке.

Відповідно до пп. 6 п. 4 та п. 7 Положення про Пенсійний фонд України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 року №280, ПФ України здійснює як безпосередньо, так і через утворені в установленому порядку територіальні органи, перерахунок (призначення) та виплату пенсій.

Крім того, зі змісту Положення про департамент пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України, затвердженого наказом Пенсійного фонду України від 15.03.2017 року №40 (а.с. 60-70), даний структурний підрозділ Відповідача забезпечує відповідно до законодавства та міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, переказування пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон (пп. 2.2.15); формує пенсійні справи та готує рішення щодо переказування пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон (пп. 2.2.17).

Таким чином, до компетенції як Пенсійного фонду України самостійно, так і до його територіальних органів належить питання призначення (перерахунку) та виплати пенсії.

Вирішуючи питання щодо періоду, за який Відповідач повинен провести перерахунок та виплату пенсію Позивачу, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 84 Закону перерахунок призначеної пенсії провадиться з таких строків: при виникненні права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15-го числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15-го числа.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено вище, із заявою про призначення пенсії Позивач звернувся 12.10.2015 року, у зв'язку з чим перерахунок та виплата пенсії повинні бути здійснені Відповідачем з 01.10.2015 року з урахуванням виплачених сум. Відтак, твердження ОСОБА_1 про необхідність проведення перерахунку пенсії з 12.08.2010 року на підставі ст. 94 Закону не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що у своїй заяві Позивач просив Відповідача забезпечити перерахунок пенсії з дати поновлення відповідно до ст. 46 Конституції України та постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 року №265.

Так, даною постановою Уряду України встановлено, що у разі, коли щомісячний розмір інвалідам (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством, крім пенсій за особливі заслуги перед Україною та щомісячної доплати до пенсії у зв'язку з втратою годувальника членам сімей шахтарів, смерть яких настала внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання) не досягає в інвалідів I та II груп прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність, таким особам надається щомісячна державна адресна допомога до пенсії у сумі, що не вистачає до зазначених розмірів.

Тобто, передбачаючи випадки призначення особам пенсій у меншому від прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб розмірі, законодавцем врегульовано питання підвищення таких виплат до гарантованого державою мінімуму за рахунок щомісячної адресної допомоги.

При цьому, викладене у листі від 13.11.2015 року №10697/Ф-11 твердження ПФ України про те, що адресна допомога встановлюється для певної категорії пенсіонерів, які проживають в Україні, з метою доведення розмір їх пенсій до рівня прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а виплата такої допомоги за кордон чинним законодавством не передбачена, судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 визнано неконституційними положення статей 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якими передбачено припинення виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Тобто, зі змісту даного рішення вбачається безумовний висновок про те, що виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Таким чином, Позивач, хоч і проживає постійно за кордоном, однак є громадянином України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі «Пічкур проти України» у рішенні, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, дійшов до висновку про те, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що заявник у цій справі перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні щодо самого права на отримання пенсії. Так, Європейський суд з прав людини прийшов до висновку про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, на переконання суду апеляційної інстанції, держава зобов'язана гарантувати право особи на отримання пенсії на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, незалежно від місця проживання, у зв'язку з чим твердження Відповідача про неможливість поширення положень постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 року №265 на осіб, яким призначена пенсія та які постійно проживають поза межами України, є помилковим.

Таким чином, з урахуванням гарантованого державою права особи на отримання пенсії на рівні прожиткового мінімум, а також зважаючи на те, що, як встановлено в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2016 року, Позивачем було дотримано строки звернення до адміністративного суду у тому числі за період з 12.08.2010 року по 01.10.2015 року, колегія суддів приходить до висновку про необхідність покладення на Відповідача обов'язку провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 у період з 12.08.2010 року по 30.09.2015 року з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання пенсійного забезпечення громадян».

При цьому судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище відсутність правових підстав для відмови у перерахунку пенсії Позивачу у відповідності до вимог ст. 94 Закону, судова колегія приходить до висновку про передчасність твердження суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду скасувати та ухвалити нове.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а постанову суду - скасувати.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Печерського районного суду міста Києва від 01 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Постанову Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Пенсійного фонду України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 9, ) щодо нарахування ОСОБА_1 (Ізраїль, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) пенсії по інвалідності І групи та надбавки на догляд нижче встановленого законодавством розміру.

Визнати протиправною бездіяльність Пенсійного фонду України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 9, ) щодо неперерахунку розміру пенсії по інвалідності І групи та розміру надбавки на догляд ОСОБА_1 (Ізраїль, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) відповідно до норм чинного законодавства.

Зобов'язати Пенсійний фонд України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 9, ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (Ізраїль, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) пенсії по інвалідності І групи з урахуванням надбавки на догляд за період з 12 серпня 2010 року по 30 вересня 2015 року, у розмірі одного прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26 березня 2008 року №265 «Деякі питання пенсійного забезпечення громадян», з урахуванням виплачених сум.

Зобов'язати Пенсійний фонд України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 9, ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (Ізраїль, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) з 01 жовтня 2015 року пенсії по інвалідності І групи у розмірі 200 процентів мінімального розміру пенсії за віком, з врахуванням виплачених сум.

Зобов'язати Пенсійний фонд України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 9, ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (Ізраїль, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) з 01 жовтня 2015 року надбавки на догляд у розмірі 50 процентів мінімального розміру пенсії за віком, з врахуванням виплачених сум;

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено « 27» лютого 2018 року.

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.