Справа № 826/14952/17
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2018-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 лютого 2018 року № 826/14952/17

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Шевченко Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Покальчука Івана Миколайовича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «КМ Груп» про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Покальчука Івана Миколайовича (відповідач - 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «КМ Груп» (відповідач - 2), в якому просила:

- скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №20724344 від 02.12.2011 щодо квартири АДРЕСА_1;

- зобов'язати відповідача 1 здійснити державну реєстрацію припинення іпотеки запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №20724344 від 02.12.2011 щодо квартири АДРЕСА_1;

- визнати протиправними дії відповідача 1 та відповідача 2 щодо накладення запису про іпотеку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №20724344 від 02.12.2011 щодо квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем було протиправно накладено арешт на її майно, оскільки нерухоме майно проходило процедуру державної реєстрації у 2011 році у відповідності до чинного на той час порядку та на ньому не існувало заборони, проте, на даний час існує заборона, з яких підстав позивачу не відомо.

Відповідачі у визначений судом строк відзив на позовну заяву не надали, заяву про визнання позову також суду не надіслали.

15.12.2017 набула чинності нова редакція КАС України відповідно до пунктів 10, 12 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В судове засіданні 24.01.2018 позивач не прибув, попередньо подавши клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представники відповідача до суду також не з?явилися, причини неявки суд не повідомили, сповіщені належним чином про день, час та місце розгляду справи.

На підставі частини дев'ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив розглядати справи у письмовому провадженні.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Як убачається із матеріалів справи, 13.05.2011 між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким позивач придбала у власність квартиру АДРЕСА_1.

У подальшому, ОСОБА_1 вирішила продати вказану квартиру і під час оформлення договору у нотаріуса дізналася про наявність заборони на відчуження майна, накладеної приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Покальчуком І.М. за заявою ПАТ «Альфа-банк».

06.09.2017 позивач звернулась до Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» із зверненням, в якому просила банк вчинити дії по зняттю обтяжень з вищевказаної квартири.

Публічне акціонерне товариство «Альфа-банк», визнаючи свою помилку, провело реєстрацію припинення іпотеки, про що були видані відповідні витяги.

Однак, між іншим, ПАТ «Альфа-банк» повідомив позивача про те, що кредит ОСОБА_4, по якому було помилково накладено іпотеку на її майно, продано Товариству з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «КМ Груп», яке провело 01.06.2017 перереєстрацію іпотечного запису на своє ім'я, а отже, банк не може самостійно його скасувати.

28.09.2017 ОСОБА_1 звернулася до Київського міського нотаріального округу Покальчука Івана Миколайовича із заявою про зняття помилково накладеного запису про іпотеку, однак останній відмовився вчиняти будь-які дії.

Не погоджуючись з таким діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень врегульовано нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV (далі по тексту - Закон України №1952-IV) (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до статті 4 Закону України №1952-IV обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; 3) інші речові права відповідно до закону; 4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Речові права на нерухоме майно, зазначені в пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті, є похідними і реєструються після державної реєстрації права власності на таке майно, крім випадків, передбачених статтею 4 1 цього Закону. Право власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини) може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані. Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), в яких вони розташовані.

Згідно із ч. 1, пп. 1 п. 1 ч. 2 статті 9 Закону №1952-IV Державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу освіту та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Міністерством юстиції України. У випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт. Умови оплати праці державного реєстратора визначаються Кабінетом Міністрів України згідно із законодавством. Повноваження державного реєстратора, передбачені цим Законом, з видачі та прийому документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центрів надання адміністративних послуг, нотаріуси. Державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Частиною 1 статті 15 Закону №1952-IV, Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Датою і часом державної реєстрації прав та їх обтяжень вважається дата і час реєстрації відповідної заяви.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №98736120, який сформовано 28.09.2017 вбачається, що під реєстраційним номером обтяжень №20724344 зазначено, що приватним нотаріусом Покальчуком І.М. на підставі листа ПАТ «Альфа-Банк» № 88138-68 від 29.11.2011 накладено заборону на нерухоме майно, зареєстровану 02 грудня 2011 року, тип обтяження: іпотека.

Згідно з ч.4 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» Державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У відповідності до п. п. 2.1, 2.6 Порядку №3502/5, для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав заявник подає органу державної реєстрації прав, державним реєстратором якого було проведено державну реєстрацію прав, або нотаріусу, яким проведено державну реєстрацію прав, заяву та документи, визначені цим Порядком.

У разі ліквідації державної нотаріальної контори, зупинення або припинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса заява подається до органу державної реєстрації прав за місцем розташування нерухомого майна.

Заява подається щодо кожного об'єкта нерухомого майна окремо.

Для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в даному випадку підлягають задоволенню вимоги позивача в частині щодо скасування запису в Державному реєстрі іпотек №20724344 від 02.12.2011 щодо квартири АДРЕСА_1.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 23.12.2014 в справі №753/108/13, яка міститься наявної в матеріалах даної справи, обтяження банку стосуються фізичної особи ОСОБА_4, який не має ніякого відношення до позивача, також у вказаній ухвалі встановлено, що обмеження приватної власності ОСОБА_1 незаконним.

При цьому, первісний запис про іпотеку ПАТ «Альфа-банк» було накладено 02.12.2011, однак квартира придбана позивачем 13.05.2011, таким чином, первісний запис про іпотеку накладено незаконно, адже, як зазначає позивач, вона не мала жодних іпотечних зобов'язань перед банком.

Отже, враховуючи, що 25.09.2017 ПАТ «Альфа-банк» скасувало первісний запис про іпотеку, здійснений відповідачем 1 запис автоматично втратив свою силу, оскільки є похідним до нього. Як убачається з матеріалів справи, позивач зверталася з вимогами до відповідача 1 та відповідача 2, в яких просила скасувати оскаржуваний запис про іпотеку та надати їй відповідні документи, які підтверджують таке скасування. За твердженням ОСОБА_1, відповідачі відмовилися вчиняти будь-які дії щодо скасування запису про іпотеку.

Таким чином, враховуючи вказане вище, суд для повного та всебічного захисту порушеного права позивача вважає за можливе задовольнити вимоги позивача в частині визнання протиправними дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Покальчука Івана Миколайовича щодо накладення запису про іпотеку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №20724344 від 02.12.2011 щодо квартири АДРЕСА_1.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «КМ Груп» слід зазначити, що в силу п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач 2 не є суб?єктом владних повноважень, а тому дана вимога задоволенню не підлягає.

В частині позовних вимог щодо зобов'язання відповідача здійснити державну реєстрацію припинення іпотеки запис в Державному реєстрі іпотек №20724344 від 02.12.2011 щодо квартири АДРЕСА_1, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на державу покладено обов'язок виконання рішень Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини Олссон проти Швеції (Olsson v. Sweden) від 24 березня 1988 року суд прийшов до висновку, що яка-небудь норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію. Проте досвід показує, що абсолютна точність недосяжна і що необхідність уникати надмірної жорсткості формулювань і слідувати за обставин, що змінюються, веде до того, що багато законів неминуче викладені в термінах, які більшою чи меншою мірою є невизначеними.

Словосполучення «передбачено законом» не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципом верховенства права. Відтак, у внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічних властей у здійснення прав, охоронюваних inter alia п. 1 статті 8.

У рішенні Європейського суду з прав людини Олссон проти Швеції (Olsson v. Sweden) від 24 березня 1988 року суд констатував, що втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного можна дійти до висновку, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) в суду є обов'язок відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Відтак, у разі встановлення протиправності дій суб'єкта владних повноважень у суду виникає обов'язок відновити порушене право особи, зумовлене цими протиправними діями, шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити дії, які максимально спрямовані на захист права особи, право якої порушене, та на відновлення законного становища. При цьому, важливого значення набуває чіткість та однозначність формулювання дій, які підлягають виконанню суб'єктом владних повноважень.

Частиною 1 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб?єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

При цьому, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов'язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій.

З огляду на зазначене, враховуючи встановлення судом факту протиправності дій відповідача-1, суд дійшов до висновку про необхідність в судовому порядку зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Покальчука Івана Миколайовича здійснити державну реєстрацію припинення іпотеки запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №20724344 від 02.12.2011 щодо квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. ч 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Покальчука Івана Миколайовича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «КМ Груп» про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 205, 241-247, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Покальчука Івана Миколайовича щодо накладення запису про іпотеку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №20724344 від 02.12.2011 щодо квартири АДРЕСА_1.

Скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №20724344 від 02.12.2011 щодо квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Покальчука Івана Миколайовича здійснити державну реєстрацію припинення іпотеки запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №20724344 від 02.12.2011 щодо квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко