Справа № 2а-4707/12/1370
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2018-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №2а-4707/12/1370
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів :

головуючого - судді Кухар Н.А.

суддів Грень Н.М., Хоми О.П.

секретаря судового засідання Шавель М.М.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представник відповідача - Невелич Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці, Державної казначейської служби України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Управління по боротьбі з організованою злочинністю Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про стягнення суми одноразової грошової допомоги,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці, Державної казначейської служби України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Управління по боротьбі з організованою злочинністю Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області та після уточнення позовних вимог просить стягнути з Державної служби казначейства України на його користь суму одноразової грошової допомоги невиплаченої при звільненні з органів Міністерства внутрішніх справ у розмірі 104188,00 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24.10.2013 року адміністративний позов задоволено повністю. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 суму одноразової грошової допомоги, невиплаченої при звільненні з органів внутрішніх справи, у розмірі 104 188 (сто чотири тисячі сто вісімдесят вісім) грн. 00 коп.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2014 року апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці залишено без задоволення, а Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24.10.2013 року у справі №2а- 4707/12/1370 - залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.10.2017 року касаційні скарги Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці та Державної казначейської служби України задоволено частково. Скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2014 р., а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Вказане рішення мотивоване тим, що «Суди попередніх інстанцій при вирішенні спору вказали на те, що при звільненні позивача зі служби 2 жовтня 2003 року допомога, передбачена статтею 9 Закону №2262-XII, не виплачена. На підтвердження цього факту суди послались на лист прокуратури Львівської області за №04/3-1032-11 від 17 червня 2011 року, покази сторін по справі, грошовий атестат № 155, який на відміну від атестату № 8 містить дані про отримання ОСОБА_1, виплати такої допомоги, та на акт про знищення бухгалтерських документів від 25 липня 2008 року. Проте, такий висновок є передчасним, оскільки судами не враховано, що за нормою частини шостої статті 9 Закону, необхідною умовою для виплати позивачу одноразової грошової допомоги при повторному звільненні за весь період його служби з 18 березня 1978 року по 2 жовтня 2003 року, з 5 квітня 2004 року по 2 листопада 2010 року є ненабуття ним права на отримання такої допомоги при попередньому звільненні. Судами попередніх інстанції підтверджено право позивача на отримання грошової допомоги при звільненні у 2003 році. З грошового атестату № 8, що міститься у матеріалах справи, вбачається, що при попередньому звільненні позивача з органів внутрішніх справ за віком на підставі наказу №717 від 2 жовтня 2003 року, вихідна допомога при звільненні йому нарахована у розмірі 16412,63 грн. За грошовим атестатом ОСОБА_1, №155 при його повторному звільненні у 2010 році встановлено нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 22326,00 грн., ці відомості він вважав правильними і скріпив своїм підписом. Виплату йому нарахованої суми одноразової грошової допомоги при звільненні в 2010 році позивач визнає. Непідтвердженим є висновок судів щодо встановленого факту невиплати позивачу допомоги при звільненні у 2003 році, так як судами не у повному обсязі перевірені вказані обставини, зокрема, не з'ясовано, чи подавав ОСОБА_1, грошовий атестат №8 за жовтень 2003 року до органу Пенсійного фонду для можливого призначення йому пенсії, чи врахована вихідна допомога при можливому призначенні пенсії в 2003 році, чи пред'являв він позов про стягнення суми вихідної допомоги, яка за його словами, була нарахована, але не виплачена, та чи не втрачена можливість подачі такого позову. Суди не здійснили перевірку грошових атестатів №155 та №8 на предмет їх ідентичності щодо наявності реквізитів про обов'язковість підпису особи про отримання нарахованої виплати одноразової грошової допомоги при звільненні.

Стягуючи на користь позивача суму одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 104188,00 грн. з Державної казначейської служби України, яка здійснює розрахунково-касове обслуговування державного та місцевого бюджетів, суди не врахували, що позивач перебував у трудових відносинах з Управлінням Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці, яке є стороною у справі, та не аргументували такий висновок.»

Ухвалою суду від 06 листопада 2017 року прийнято справу до провадження та призначено судовий розгляд.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві та уточненнях до неї, просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці позов не визнала, надала пояснення, що аналогічні викладеним у письмових запереченнях.

Державна служба казначейства України явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила, хоча була своєчасно та належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмою. У встановлений строк заперечень чи пояснень відповідача щодо даного адміністративного позову до суду не надходило.

Треті особи також явку уповноважених представників у судове засідання не забезпечили.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 наказом УМВС Львівської області №63о/с від 30 березня 1978 року прийнято на роботу з 18 березня 1978 року в Управління МВС України у Львівській області та наказом управління №717 о/с від 2 жовтня 2003 року позивача у званні полковника міліції відповідно до підпункту "а" пункту 65 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення №114), звільнено за віком зі служби.

В подальшому ОСОБА_1 з 5 квітня 2004 року прийнято на службу в органи внутрішніх справ України (наказ УМВС України на Львівській залізниці від 5 квітня 2004 року №162 о/с) та відповідно до підпункту "а" пункту 65 Положення №114 звільнено у відставку за віком з 2 листопада 2010 року (наказ УМВС України на Львівській залізниці від 2 листопада 2010 року №106о/с).

У наказі від 2 листопада 2010 року №106о/с вказано, що станом на 2 листопада 2010 року позивач мав вислугу років 34 роки 1 місяць 5 днів - у календарному вирахуванні, та 6 років 6 місяців 27 днів - для виплати одноразової грошової допомоги.

На день звільнення позивача у 2010 році зі служби у відставку за віком одноразову грошову допомогу відповідач нарахував лише за час перебування на службі в органах внутрішніх справ з 5 квітня 2004 року по 2 листопада 2010 року, тобто за 6 повних календарних років служби, в сумі 22326,00 грн. та виплатив її у березні 2011 року.

ОСОБА_1, вважаючи такі дії неправомірними, звернувся до суду з даним позовом. Зазначав що йому необхідно нарахувати одноразову грошову допомогу при звільненні з органів внутрішніх справ відповідно до частини шостої статті 9 Закону № 2262-XII за весь період календарної служби - 34 роки, у розмірі 104188,00 грн.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували, зокрема, на службі в органах внутрішніх справ, визначає Закон № 2262-XII, що має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.

Згідно з вимогами статті 9 Закону № 2262-XII, в редакції чинній на час звільнення позивача зі служби у жовтні 2003 року, військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які звільняються зі служби, членам сімей відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та пенсіонерам з їх числа, які втратили годувальника, виплачується допомога в порядку і розмірах, що визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей" від 17 липня 1992 року №393 (далі - Постанова № 393) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби), особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ при звільненні з військової служби або з органів внутрішніх справ за вислугою строку служби, за віком, за станом здоров'я, у зв'язку із скороченням штатів або з проведенням організаційних заходів у разі неможливості використання на службі (в органах) виплачується грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

На час звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ у листопаді 2010 року редакція статті 9 Закону № 2262-XII змінилась та частиною першою встановлено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до частини шостої статті 9 Закону особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

З грошового атестату № 8, що міститься у матеріалах справи, вбачається, що при попередньому звільненні позивача з органів внутрішніх справ за віком на підставі наказу №717 від 2 жовтня 2003 року, вихідна допомога при звільненні йому нарахована у розмірі 16412,63 грн.

Отже, судом встановлено, що при звільненні позивача у 2003 році він набув право на отримання допомоги та йому була нарахована вихідна допомога у розмірі 16412,63 грн. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що саме на підставі грошового атестату №8 йому була призначена пенсія, а також те, що позивач до суду не звертався про стягнення вказаної допомоги.

За грошовим атестатом ОСОБА_1 №155 при його повторному звільненні у 2010 році встановлено нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 22326,00 грн., тобто з дня останнього зарахування на службу до дня звільнення. У графі «відомості, подані в атестаті, уважаю правильними», а відтак ці відомості він вважав правильними і скріпив своїм підписом. Виплату йому нарахованої суми одноразової грошової допомоги при звільненні в 2010 році позивач визнає.

Суд зазначає, що невиплата грошової допомоги позивачу не є підставою для нарахування одноразової допомоги за весь період роботи, так як така допомога була нарахована позивачу. Спори щодо невиплати нарахованих та невиплачених сум заробітної плати, грошового утримання, пенсії та інших виплат не обмежені будь-якими строками звернення до суду, а тому позивач має право звернутись до суду з позовом про стягнення нарахованої допомоги.

Отже, судом встановлено, що відповідачем -Управлінням Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці одноразова грошова допомога при звільненні нарахована та виплачена позивачу в сумі 22326,00 грн у відповідності до норм Закону № 2262-XII.

Крім того, суд зазначає, що позивач просить стягнути таку допомогу з Державної служби казначейства України, що суперечить нормам Закону № 2262-XII, так як позивач перебував у трудових відносинах з Управлінням Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 вказаного Кодексу.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, в зв'язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

У відповідності до КАС України судові витрати не належить стягувати.

Керуючись ст. ст. 72, 77, 94, 241-246 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення до Львівського апеляційної адміністративного суду. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Львівський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено та підписано 27 лютого 2018 року.

Головуючий - суддя Кухар Н.А.

Суддя Грень Н.М.

Суддя Хома О.П.