Справа № 546/11/18
Суддя: А.Б. Головко
Дата ухвалення: 2018-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2018 року м. ПолтаваСправа № 546/11/18

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Головка А.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання - Крутько О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, третя особа: Решетилівське об"єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання незаконною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, третя особа: Решетилівське об"єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 15.12.2017 ВП №50714680.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що нездійснення боржником дій по виконанню рішення зобов'язального характеру не звільняє державного виконавця від покладеного на нього обов'язку вживати всіх передбачених законом заходів для примусового виконання такого рішення. Державним виконавцем при виконанні виконавчого листа не було вжито всіх залежних від нього дій та не надано належних та допустимих доказів неможливості його виконання.

Позивач в судове засідання не з"явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представники відповідачів в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

21 лютого 2018 року до суду надійшов відзив Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на адміністративний позов, у якому зазначено, що дії державного виконавця є правомірними, оскаржувана постанова винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституції України та законами України, обґрунтовано та законно /а.с. 25-30/.

Третя особа в судове засідання не з'явилася, подала клопотання про розгляд справи без участі представника. У письмових поясненнях зазначено, що виплата пенсій та інших платежів Управлінням здійснюються виключно у межах фінансових ресурсів, виділених Пенсійним фондом України /а.с. 44-47/.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Лукмасла М.М. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-/546/28/14, виданого 14.07.2014 Решетилівським районним судом Полтавської області, яким зобов'язано УПФУ в Решетилівському районі Полтавської області здійснити з 01.01.2014 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 /а.с. 34-35/.

Постановою про заміну виконавчого провадження від 07.12.2016 боржника УПФУ в Решетилівському районі Полтавської області замінено на Решетилівське об"єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області /а.с. 38/.

У зв'язку з невиконанням рішення суду, Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, постановами від 11.04.2017 та від 22.11.2017 двічі накладено штраф на боржника в сумі 5100,00 грн. та 10200,00 грн. відповідно /а.с. 39-42/.

На підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" 15.12.2017 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Лукмаслом М.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження /а.с. 32-33/.

Не погоджуючись з зазначеною постановою ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.

Вирішуючи цей спір, суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, урегульовано нормами Закону України "Про виконавче провадження" .

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч.1 ст.5 України "Про виконавче провадження").

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України "Про виконавче провадження" державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи, як, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова про закінчення виконавчого провадження від 15.12.2017 за виконавчим листом № 2-а/546/28/14, виданим 14.07.2014 Решетилівським районним судом Полтавської області, винесена на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження".

Так, пункт 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає в якості однієї з підстав закінчення виконавчого провадження: надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

В свою чергу, відповідно до ст.10 Закону України «Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Отже, перелік заходів примусового виконання рішень не є вичерпним.

Нездійснення боржником дій по виконанню рішення зобов'язального характеру не звільняє державного виконавця від покладеного на нього обов'язку вживати всіх передбачених законом заходів для примусового виконання такого рішення, при цьому, накладення штрафів та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам є лише заходами відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.

В свою чергу, в процесі виконання виконавчого провадження державним виконавцем не було вчинено всіх залежних від нього дій та не надано до належних і допустимих доказів неможливості його виконання.

Частина 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає наслідком закінчення виконавчого провадження те, що воно не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, оскаржувана постанова від 15.12.2017 фактично позбавляє позивача права на його майно.

Суд вважає, що порушено право позивача на обов'язкове виконання судового рішення, гарантоване ст. 124 Конституції України, та на соціальний захист, гарантоване ст. 46 Конституції України.

В письмових поясненнях Решетилівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області посилається на те, що виплата пенсій та інших платежів Управлінням здійснюються виключно у межах фінансових ресурсів, виділених Пенсійним фондом України.

Суд не приймає до уваги зазначені доводи, оскільки Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено підстав для закінчення виконавчого провадження з підстав відсутності фінансування.

За приписами ч.1 та 2 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 19 Конвенції для забезпечення дотримання державами-учасницями Конвенції взятих на себе зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї створюється Європейський суд з прав людини.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру. У справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 15 жовтня 2009 року по справі "Комнацький проти України" зазначив, що держава повинна забезпечити гарантії, передбачені Конвенцією, і що протиріччя між органами місцевої влади не повинні вплинути на права заявника, гарантовані Конвенцією (від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 "Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод").

Також, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 29.06.2004 року у справі "Півень проти України", державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням.

Таким чином, суд зауважує на те, що відсутність коштів у боржника чи у держави на виконання взятих на себе зобов'язань, не звільняє боржника від виконання рішення суду, та не є обставиною, яка ускладнює його виконання.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки в даному випадку постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження не відповідає вимогам п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження", так як фактичного виконання і в повному обсязі постанови суду не досягнуто, закінчення виконавчого провадження є фактично відмовою у виконанні судового рішення, а отже, оскаржувана постанова прийнята передчасно.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вул. Героїв Пожежників, 13, м. Полтава, 36014, ), Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області (вул. Героїв Пожежників, 13, м. Полтава, 36014), третя особа: Решетилівське об"єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області (вул. Покровська, 41, смт Решетилівка, Полтавська область, 38400, ) про визнання незаконною та скасування постанови задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про закінчення виконавчого провадження ВП № 50714680 від 15.12.2017.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 28 лютого 2018 року.

Суддя А.Б. Головко