Справа № 234/17391/17
Суддя: Нейло І. М.
Дата ухвалення: 2018-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/234/54/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області, у складі

головуючого судді Нейло І.М.,

при секретарі Ридош Г.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Краматорського міського суду Донецької області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання поновити виплату пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

16 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання поновити нарахування та виплату пенсії за віком. В обґрунтування позову зазначила, що у 1999 році вона здобула право на отримання пенсії, що підтверджується посвідченням. У зв'язку із проведенням АТО у населеному пункті де вона мешкала було припинено здійснення повноважень відповідними органами ПФУ, у зв'язку із чим вона вимушена була звернутися до іншого територіального управління пенсійного фонду про взяття на облік. З вересня 2014 року вона перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України в м.Краматорську. Починаючи з березня 2016 року відповідач без правових підстав припинив нарахування пенсії. Із спілкування з працівниками відповідача, а також з повідомлень, які містяться на офіційному сайті Пенсійного фонду України, позивач з'ясував проте, що невиплата пенсії могла статися на підставі рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Відповідач грубо порушив її охоронювані Конституцією та законами України права, тим самим позбавивши єдиного джерела для існування. Просить визнати протиправною бездіяльність УПФУ у м. Краматорську щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 з березня 2016 року. Зобов'язати УПФУ у м. Краматорську Донецької області поновити виплату пенсії та сплатити заборгованість за весь період, починаючи з березня 2016 року

В судове засідання позивач не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача у судове засідання не з'явилася, надіслала заперечення проти задоволення позову, в яких зазначила, що позивач пропустила строк для звернення до суду. Оскільки управлінням не допущені порушення при здійсненні владних повноважень відносно позивача, то підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. З 14.06.2016 (дата набрання чинності Постанови КМУ від 08.06.2016 №365) рішення щодо призначення (відновлення) пенсій органами Пенсійного фонду України можуть прийматись на підставі копії рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених особам, утворених виконавчими органами міських рад (далі - Комісія). Відповідно до ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» №1706-VII від 20 жовтня 2014 року зазначено, що однією із обов'язкових умов для отримання соціальних виплат є перебування/проживання особи за фактичним місцем проживання/перебування. Для поновлення виплати пенсії позивачу необхідно звернутись особисто в органи пенсійного фонду України за місце реєстрації в якості переселенця та надати оригінали документів, що підтверджують його особистість, підтвердити своє проживання на підконтрольній Україні території. Після надання заяви про поновлення виплати пенсії дані будуть направлені на Комісію для перевірки фактичного місця проживання. На підставі отриманого рішення Комісії буде прийнято рішення щодо призначення (відновлення) виплати пенсії. Станом на 19.12.2017р. ОСОБА_1. за поновленням виплати пенсії не зверталась, рішень про відмову в поновлені виплати пенсії управлінням не приймалось. Просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в повному обсязі. Також зазначає, що позивачем пропущений 6 місячний строк звернення до суду, бо позивач вважає, що його право було порушено з березня 2016 року, але з позовом до суду звертається лише в грудні 2017 року, доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду не надала.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясував всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд встановив.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с.П.Іванівка, Двурічанського району, Харківської області, є громадянкою України та має право на отримання пенсії з 1999 року.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФУ в м. Краматорськ Донецької області як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції з м.Горлівка та отримує пенсію в УПФУ в м. Краматорськ, Донецької області за віком.

З березня 2016 року виплата пенсії позивачу була призупинена.

Зазначені обставини сторони не оспорювали, що підтверджуються наданими відповідачем запереченнями .

Спірним питанням у даній справі є правомірність (протиправність) дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з квітня 2017 року на підставі не підтвердження його місця перебування.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р. №1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Відповідно до статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу з 01.04.2017 року не виносилось. Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-VI (далі - Закон № 1058-VI) або інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає будь-яких підстав призупинення виплати пенсій, є тільки підстави припинення виплати відповідно до статті 49 цього Закону, але жоден з таких випадків управлінням не за застосований та не доведений.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан ні в Україні в цілому, ні на окремих територіях Донецької або Луганської області на теперішній час не запроваджено.

Відповідно до статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

На теперішній час будь-які зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року щодо обмеження права осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади, на отримання пенсійних виплат не вносилися.

Суд також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідачем порушено вимоги ст. 19 Конституції України, ч.1 ст. 49 Закону № 1058-VI, оскільки з березня 2016 року позивачу зупинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Оцінюючи спірні правовідносини суд звертається до положень Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загально обов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення, тощо.

Суд застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.»

Таким чином, відповідач всупереч конституційним гарантіям, без законних підстав, протиправно припинив позивачу ОСОБА_1. виплату пенсії, а отже право на пенсію останньої підлягає захисту та поновленню, а позовні вимоги задоволенню повністю.

Враховуючи, що відповідно до даних УПФУ у м. Краматорську Донецької області з березня 2016 року виплата пенсії позивачу безпідставно була призупинена, то виплата пенсії підлягає поновленню саме з 01.03.2016 року.

Щодо доводів відповідача про порушення позивачем строку звернення до суду слід зазначити таке.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно зі статтею 46 Закону № 1058-VII нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Судом установлено, що відповідач безпідставно припинив виплату пенсії позивачеві, відтак, виплати не можуть бути обмежені будь-яким строком.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивачем при поданні до суду адміністративного позову судовий збір не сплачувався, а ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 24 листопада 2017 року їй відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі, суд не стягує з відповідача судові витрати, оскільки позивачем вони фактично не понесені (не надано документального підтвердження понесених ним судових витрат) і відносить їх на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.2,71,94,158-163 КАС України, ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ч.2 ст.19, ст.46 Конституції України,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання поновити виплату пенсії - задовольнити повністю.

Визнати неправомірною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорськ Донецької області (84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Поштова, 5, Код ) щодо невиплати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, уродженки с.П.Іванівка, Двурічанського району, Харківської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, фактичне місце проживання (перебування): АДРЕСА_2, пенсії з 01 березня 2016 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорськ Донецької області (84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Поштова, 5, Код ) відновити щомісячне нарахування та виплату належної ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, уродженки с.П.Іванівка, Двурічанського району, Харківської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, фактичне місце проживання (перебування): АДРЕСА_2, пенсії з 01 березня 2016 року.

Віднести судові витрати на рахунок держани.

Допустити негайне виконання рішення у межах суми стягнення за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається відповідно до вимог ст. 297 КАС України та п. 15.5 Перехідних положень КАС України протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.М.Нейло