Справа № 755/12898/17
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2018-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Губської Л.В. Пилипенко О.Є. Кондратенко Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації на постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив: - визнати дії відповідача незаконними; - зобов'язати відповідача надати йому статус інваліда війни, як інваліду ІІ групи захворювання пов'язане з участю в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи в складі формувань Цивільної оборони та видати відповідне посвідчення.

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відмови у встановленні статусу та видачі посвідчення інваліда війни ОСОБА_6

Зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації надати ОСОБА_6 статус інваліда війни як інваліду ІІ групи захворювання пов'язане з участю в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи в складі формувань Цивільної оборони та видати відповідне посвідчення.

Не погодившись з постановою суду, відповідач - Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду справи сторони до суду не прибули.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_6 з грудня 2008 року є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС І категорії, інвалідом ІІ групи, захворювання якого пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Статус ліквідатора аварії на ЧАЕС встановлено на підставі довідки про підвищену заробітну плату від 08.02.1993р. № 189, виданої Київським автотранспортним підприємством облспоживспілки.

17.08.2017р. позивач звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою щодо встановлення йому статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, згідно з п. 9 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Однак, листом від 18.08.2017р. № 37/09-18803 відповідачем було відмовлено позивачу у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення. Вказана відмова мотивована тим, що у поданих документах відсутні відомості про залучення ОСОБА_6 до формувань Цивільної оборони під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Так, причиною інвалідності у позивача, згідно довідки МСЕК серії КА-1 № 003961 від 14.11.2008р., визнано «захворювання пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС», що не відповідає вимогам Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994р. № 302.

Не погоджуючись з вказаною відмовою відповідача у видачі посвідчення інваліда війни, як особі, яка брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-XII визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 цього Закону, до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Згідно з п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року № 302 (далі - Положення № 302), посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

В абз. 2 п. 7 Положення № 302 закріплено, що «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім'ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Пунктом 10 Положення № 302 передбачено, що посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення цього Положення.

Системний аналіз вказаним положень дає підстави для висновку, що обов'язковими умовами, за якими особу можна віднести до інвалідів війни, згідно з п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону, є наявність в особи сукупності таких обов'язкових умов: залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Вказаний висновок узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною, зокрема, в ухвалі від 23.03.2017 року у справі № 676/4127/16-а.

Згідно Положення про невоєнізовані формування Цивільної оборони і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами, введеного в дію наказом начальника Цивільної оборони СРСР - заступника Міністра оборони СРСР від 06.07.1975 року № 90, до складу формувань зараховуються в обов'язковому порядку громадяни СРСР чоловіки у віці від 16 до 60 років та жінки від 16 до 55 років… Невоєнізовані формування цивільної оборони, які можуть використовуватися у мирний час для боротьби з масовими лісовими пожежами, ліквідації наслідків стихійних лих, значних аварій і катастроф, комплектуються особовим складом шляхом залучення до цих формувань в обов'язковому порядку робітників, службовців, колгоспників.

Таким чином, формування Цивільної оборони, у тому числі невоєнізовані, створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, катастроф та стихійних лих. Громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків) залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

При цьому, жодний нормативний документ з питань Цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань Цивільної оборони.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 з грудня 2008 року є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС І категорії, інвалідом ІІ групи, захворювання якого пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Статус ліквідатора аварії на ЧАЕС встановлено на підставі довідки про підвищену заробітну плату від 08.02.1993р. № 189, виданої Київським автотранспортним підприємством облспоживспілки.

Згідно довідки Головного управління з питань надзвичайних ситуацій від 13.04.2011р. № 134, позивач з 05 по 06 травня 1986 року приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в складі невоєнізованого формування цивільної оборони Київського виробничого автотранспортного об'єднання Київської облспоживспілки. Підстава: Положення про невоєнізовані формування Цивільної оборони введене в дію наказом Цивільної оборони СРСР від 06.06.1976 року № 90, документи надані заявником тощо.

Відповідно до довідки до Акту огляду МСЕК серії КА-1 № 003961 від 14.11.2008р. та експертного висновку Київської регіональної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв'язку захворювань та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС № 686 вбачається, що інвалідність ОСОБА_6 отримана саме внаслідок захворювань, пов'язаних із ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Крім цього, наявні в матеріалах справи докази підтверджують участь позивача в роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а саме: Наказ начальника цивільної оборони споживчої кооперації Київської області № 01 від 01.05.1986р., Наказ цивільної оборони Київського виробничого автотранспортного об'єднання Київської облспоживспілки № 01 від 03.05.1986р.; перелік формування ЦО Київського виробничого автотранспортного об'єднання Київського обласного союзу споживчих кооперативних товариств, що приймали участь у ЛНА на ЧАЕС у 1986р.; маршрутний лист, виданий ДП «Київське автотранспортне підприємство» від 06.04.2011р.; довідки ДП «Київське автотранспортне підприємство» від 02.08.2004р. та 24.09.2008р. щодо перейменування; маршрутний лист ДП «Київське автотранспортне підприємство» від 02.08.2004 року.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, який заперечує проти задоволення позову, не доведено, що виключно наказом чи розпорядженням про включення особи до формування Цивільної оборони може підтверджуватися факт участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі таких формувань.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що надані позивачем документи підтверджують факт його участі в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та відповідно, дають йому право на встановлення статусу інваліда війни та отримання посвідчення інваліда війни, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Тобто, у випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов'язати суб'єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

Обрана судом форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Втручанням у дискреційні повноваження суб'єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб'єкта владних повноважень.

Тобто, законодавець передбачив обов'язок суду змусити суб'єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому, колегією суддів враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі № 804/14800/14.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є зобов'язання відповідача надати ОСОБА_6 статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_6 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Губська Л.В. Пилипенко О.Є.
Повний текст постанови виготовлено 27.02.2018 року

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Губська Л.В.

Пилипенко О.Є.