Справа № 826/17811/17
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2018-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 березня 2018 року № 826/17811/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі

головуючого судді Шейко Т.І.

розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ
провизнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії
Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог:

- Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві;

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просив суд:

- визнати неправомірним визначений до виплати у виданій Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ довідці від 16 листопада 2017 року №177 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання розмір суддівської винагороди у сумі 30720,00 грн., з яких 19200,00 грн. посадовий оклад, 11520,00 грн. доплата за вислугу років і зобов'язати відповідача видати йому довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання, в якій вказати, що суддівська винагорода, яка враховується для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який перебуває на відповідній посаді, станом на 01 січня 2017 року складає 61440,00 грн., у тому числі: посадовий оклад - 38400,00 грн., доплата за вислугу років - 23040,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем видано довідку про розмір заробітної плати судді, який працює у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ на посаді, відповідній посаді позивача, в якій неправомірно визначено розмір посадового окладу у сумі 19200,00 грн., замість 38400 грн., а грошового утримання - 30720, 00 грн., замість 61440, 00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 січня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідачем у встановлений строк подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного.

Зважаючи на те, що позивач, який був суддею та не пройшов кваліфікаційного оцінювання і, посилаючись на пункт 23 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VII, невірно трактує дану норму Закону на свою користь та просить нараховувати посадовий оклад у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, як це було визначено у Законі України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Постановою Верховної Ради України від 05 липня 2016 року №1434-VIII на підставі заяви про відставку позивача звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. На час звільнення заробіток позивача складався з посадового окладу та доплати за вислугу років за стаж роботи більше 25 років - 60% посадового окладу.

У зв'язку з виходом у відставку позивачу призначено з 06 липня 2016 року виплачується довічне грошове утримання в розмірі 90% заробітної плати судді, як це передбачено частиною 3 статті 141 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII, з урахуванням рішення Конституційного суду України від 08 червня 2016 року №4-рп/2016 (справа №1-8/2016).

З моменту звільнення і по теперішній час за позивачем зберігається статус судді у відставці і право на отримання довічного грошового утримання та проведення його перерахунку у разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Розмір грошового утримання суддів (суддівської винагороди), у тому числі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, на час звільнення позивача регулювалися статтею 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, не змінилось грошове утримання і після набрання чинності Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII.

Так згідно з пунктом 22 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Як зазначає позивач, жоден із суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ кваліфікаційного оцінювання не проходив, дане оцінювання не проводилось з незалежних від суддів причин, отже розмір суддівсько винагороди має обраховуватись за правилами, встановленими статтею 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI.

Даною статтею передбачено, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат до нього.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, а судді вищого спеціалізованого суду, - пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом 1,2.

Таким чином, зміна встановленого розміру мінімальної заробітної плати тягне за собою зміну розміру посадового окладу та зміну розміру суддівської винагороди і як наслідок, - виникнення підстав для проведення перерахунку довічного утримання.

З моменту звільнення позивача мінімальна заробітна плата змінювалась двічі: з 1 грудня 2016 року її розмір складав 1600,00 грн., а з 01 січня 2017 року - 3200 грн.

З метою подання до управління Пенсійного фонду України заяви про проведення перерахунку довічного утримання 14 листопада 2017 року, позивач звернувся до Вищого спеціалізованого суду України із заявою про видачу довідки про розмір грошового утримання працюючого в цьому суді судді у зв'язку з підвищенням із січня 2017 року мінімальної заробітної плати до 3200,00 грн.

У відповідь на звернення позивачу видана довідка про суддівську винагороду від 16 листопада 2017 року №177.

З її змісту, позивачем встановлено, що розмір посадового окладу (19200,00 грн.) і після 01 січня 2017 року визначався із мінімальної заробітної плати в сумі 1600, 00 грн., яка була встановлена на 01 грудня 2016 року без урахування підвищення з 01 січня 2017 року до 3200,00 грн.

Підстав не врахування підвищення мінімальної заробітної плати з 01 січня 2017 року в даній довідці не наведено.

Вважаючи, що видана довідка від 16 листопада 2017 року №177 призводить до порушення прав позивача на перерахунок довічного утримання, у зв'язку з чим позивач звернувся за захистом своїх прав до адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною третьою указаної статті Закону № 1402-VІІІ базовий розмір посадового окладу судді визначається, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Одночасно пунктом 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., NN 41 - 45, ст. 529; 2015 р., NN 18 - 20, ст. 132 із наступними змінами).

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що для суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, розмір суддівської винагороди слід визначати за положеннями Закону України від 07.07.2010 № 2453-VІ «Про судоустрій та статус суддів» (далі Закон № 2453-VІ).

Виходячи з позовної заяви та доданих до неї матеріалів, суд дійшов до висновку, що на момент розгляду справи позивачем не пройдено кваліфікаційне оцінювання на предмет підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді чи відповідності займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України від 02 червня 2016 №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», що передбачено підпунктом 4 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України, пункту 22 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ «Про судоустрій та статус суддів».

Частиною третьою статті 133 Закону № 2453-VІ передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, і судді вищого спеціалізованого суду, - пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом 1,2.

Згідно зі статтею 7 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 1 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1600 грн.

Статтею 8 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» визначено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200 гривень.

Разом з тим, пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 N 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

На час розгляду даної справи положення Закону № 1774-VІІ не визнані неконституційними.

Крім того, Закон № 1774-VІІ прийнятий пізніше у часі за норми статті 133 Закону № 2453-VІ, тому при подоланні колізій положень нормативно-правового (их) акту (ів) рівної юридичної сили слід надавати перевагу тому, що прийнятий пізніше, тобто, - Закону № 1774-VІІ.

Про необхідність пріоритетного застосування положень Закону № 1774-VІІ додатково свідчить також і пряма вказівка законодавця, висловлена ним у пункті 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, а саме: до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Щодо доводів позивача, що працюючим на відповідній посаді суддям не виплачується суддівська винагорода у такому розмірі не може бути перешкодою для задоволення даного позову, оскільки розмір грошового утримання суддя прямо і чітко визначений законом, він не може встановлюватися на розсуд будь-яких інших органів чи їх посадових осіб і не залежить від інших чинників, суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 листопада 1983 року у справі «Ван дер Мюссель проти Бельгії» зазначено, що держава могла вимагати виконання безоплатно займатися справами клієнтів, які не могли оплачувати його послуги, від адвокатів не лише тому, що адвокати посідають становище, істотно відмінне від представників інших професій, вільних від таких обов'язків (дантистів, лікарів та інших), але й тому, що практика, на яку посилався заявник, була єдиним засобом, за допомогою якого Бельгія могла забезпечити реалізацію іншого права, гарантованого у статті 6 Конвенції (справедливий судовий розгляд).

Відповідно до частини третьої статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У рішенні від 28 квітня 2009 року № 9-рп/2009 Конституційний Суд України, вказуючи на недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, що об'єктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобов'язань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац п'ятий пункту 5 мотивувальної частини).

Суд звертає увагу, що у зв'язку з прийняттям Закону № 1774-VІІ не відбулось зменшення розміру суддівської винагороди, яку фактично отримував позивач до його ухвалення.

Так, з 1 грудня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1600 гривень (абзац 2 статті 8 Закону України від 25.12.2015 № 928-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2016 рік»), а з 01.01.2017 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600 гривень (абзац 4 статті 7 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2017 рік»).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 14 листопада 2017 року в справі К/800/8142/16.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» зазначено, що держава може ввести, призупинити або припинити виплату доплат, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Суд також зазначає, що згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

З системного аналізу наведених рішень вбачається, що практика Європейського суду з прав людини полягає в тому, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Враховуючи наведені обставини та здійснений аналіз норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ при виготовленні та видачі ОСОБА_1 довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці діяв на підставі, в межах і спосіб передбачені Конституцією України та законами України, оскільки з січня 2017 року суддям місцевих загальних судів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання відповідно до штатних розписів встановлено посадові оклади у розмірі 16000,00 грн., враховуючи, що посадовий оклад судді вищого спеціалізованого суду, визначається пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом 1,2.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

Натомість відповідач довів суду відсутність протиправних дій зі свого боку.

За таких обставин позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко