Справа № 826/15602/16
Суддя: Власенкова О.О.
Дата ухвалення: 2018-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 лютого 2018 року № 826/15602/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Власенкової О.О., за участі секретаря судового засідання Карпенка Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитно-інвестиційний центр» (далі також - позивач)
до1.Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» Ірклієнка Юрія Петровича,
2.Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича,
3.Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» Гриценка Володимира Володимировича
треті особи1.Громадська організація «Спілка вкладників Михайлівського», 2.Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, 3.Національний банк України, 4.ПАТ «Банк Михайлівський»
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» Ірклієнка Ю.П. щодо встановлення нікчемності договору відступлення права вимоги від 19.05.2016 №2, укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр».

Позовні вимоги вмотивовано тим, що згідно з укладеним між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» договором відступлення права вимоги від 19.05.2016 №2:

- позивач відступив банку права вимоги за договором купівлі-продажу цінних паперів з юридичною особою у розмірі близько 181 млн. грн., за що банк сплатив позивачу 180 966 027,90 грн. Умови за договором виконані сторонами у повному обсязі;

- рішення про визнання позивача пов'язаною особою з Національним банком України не приймалося;

- при укладенні договору обмеження, встановлені Національним банком України для ПАТ «Банк Михайлівський», порушені не були;

- укладення договору не призвело до неплатоспроможності банку.

Отже, будь-які підстави вважати вищевказаний договір нікчемним відповідно до частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відсутні.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Представники відповідачів та третіх осіб: Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ПАТ «Банк Михайлівський» та Національного банку України щодо позову заперечили, стверджуючи про його необґрунтованість. Зокрема їхня спільна правова позиція полягає в тому, що, всупереч доводам позивача, ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» є пов'язаною особою з ПАТ «Банк Михайлівський», оскільки відповідно до пункту 9 статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» пов'язаними з банком особами є будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини.

На час здійснення операцій 19.05.2017 ПАТ «Банк Михайлівський» був віднесений до категорії проблемних відповідно до постанови Правління Національного банку України від 22.12.2015 №917/БТ зі змінами, внесеними постановою Правління Національного банку України від 27.04.2016 №295/БТ «Про окремі питання діяльності Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський».

У відповідності до вимог вищевказаних постанов Правління Національного банку України ПАТ «Банк Михайлівський» здійснював свою діяльність із порушенням банківського законодавства. При цьому однією з підстав для віднесення банку до категорії проблемних була співпраця з ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр», внаслідок якої банк здійснював опосередковане залучення коштів фізичних осіб.

З метою приведення діяльності ПАТ «Банк Михайлівський» у відповідність до вимог банківського законодавства Національний банк України зобов'язав останнього, зокрема визнати існування банківської групи, до якої, в тому числі, мало бути включене ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр», також зобов'язано забезпечити погашення останнім зобов'язань перед фізичними особами у відповідності до погодженого Національним банком України графіку.

Наведене, за висновком відповідачів та третіх осіб, свідчить про наявність впливу ПАТ «Банк Михайлівський» на діяльність ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр».

З огляду на порушення позивачем Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» при укладанні договору відступлення права вимоги від 19.05.2016 №2 цей договір обґрунтовано визнано нікчемним.

При вирішенні спору відповідачі та вищевказані треті особи відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України просили врахувати обставини, встановлені рішенням Господарського суду Вінницької області від 14.12.2017 у справі №902/950/17, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 06.02.2018, яке має преюдиціальне значення у цій адміністративній справі.

Указаними судовим рішенням задоволено позов ПАТ «Банк Михайлівський» до ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр», а саме: застосовано наслідки нікчемного правочину - договору відступлення права вимоги від 19.05.2016 №2, укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр», стягнуто з ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» на користь ПАТ «Банк Михайлівський» грошові кошти у розмірі 180 966 027,90 грн. боргу та 241 600,00 грн. відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Третя особа - громадська організація «Спілка вкладників Михайлівського» свого представника в судове засідання не направила, хоча належним чином повідомлена про його проведення. Письмових пояснень щодо позову до суду не подала.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.05.2016 між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» укладено Договір відступлення права вимоги №2 (а.с.22 т.1), згідно з яким ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» (Первісний кредитор) зобов'язався відступити ПАТ «Банк Михайлівський» (новому кредитору) права вимоги за договорами купівлі-продажу цінних паперів з усіма додатковими угодами до них, які укладені між Первісним кредитором та юридичними особами (Боржники).

Згідно з пунктом 3.1 Договору відступлення права вимоги № 2 Новий кредитор протягом 3-х (трьох) робочих днів, що слідують за днем підписання Сторонами відповідного Реєстру Основних договорів, зобов'язаний сплатити Первісному кредитору за відступлені права вимоги грошову суму, зазначену в такому Реєстрі Основних договорів.

У відповідності до Реєстру Основних договорів від 19.05.2016, складеного між сторонами зазначеного вище Договору (а.с.24 т.1), Новому кредитору було відступлено право вимоги за договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-БО39/13 від 17.05.2016, що укладений з ТОВ «Старкепітал», на визначену сторонами суму - 181 060 378,00 грн., вартість відступлених прав вимоги склала 180 966 027,90 грн.

З наданого ПАТ «Банк Михайлівський» примірника меморіального ордеру №5060176 від 19.05.2016 вбачається, що ПАТ «Банк Михайлівський» було перераховано ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» кошти у сумі 180 966 027,90 грн. в рахунок оплати за Договором відступлення права вимоги №2.

22.12.2015 постановою Правління Національного банку України №917/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного банку «Банк Михайлівський» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії проблемних.

27.04.2016 постановою Правління Національного банку України №295/БТ внесено зміни до постанови Правління Національного банку України № 917/БТ.

Указаними постановами для ПАТ «Банк Михайлівський» встановлено обмеження в діяльності, в тому числі щодо нездійснення кредитних операцій з юридичними особами в обсязі, що перевищує обсяг таких операцій на дату прийняття постанови (у розрізі валют) без урахування нарахованих доходів за цими операціями та обсягу зобов'язань з кредитування, що надані банкам і клієнтам.

На підставі рішення Національного банку України від 23.05.2016 №14/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.05.2016 №812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» вирішено розпочати процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації з 23.05.2016, призначено уповноважену особу Ірклієнка Юрія Петровича та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «Банк Михайлівський», про що видано відповідний наказ Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 189.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12.07.2016 №1213 припинено здійснення тимчасової адміністрації та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13.07.2016 та делеговано повноваження ліквідатора банку Ірклієнку Юрію Петровичу, про що видано відповідний наказ Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №282.

24.05.2016 Уповноваженою особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» видано наказ №27/11 про створення комісії по перевірці правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

За результатами проведеної перевірки правочинів (у тому числі договорів), які відповідають критеріям нікчемності, складено акт № 4 від 02.06.2016 (а.с.86-88 т.1), яким встановлено, що 19.05.2016 між ПАТ «Банк Михайлівський» (Новий кредитор) та ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» (Первісний кредитор) укладено договір відступлення прав вимоги № 2, відповідно до якого Первісний кредитор зобов'язався відступити Новому кредитору (Банку) права вимоги, належні Первісному кредитору, за договорами купівлі-продажу цінних паперів з усіма додатковими угодами до них, які укладені ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» та юридичними особами (Боржниками). Додатком до вказаного акту наведено перелік ознак нікчемності.

02.06.2016 Уповноваженою особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» видано наказ №42/3 про затвердження висновків Комісії по перевірці правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними (а.с.89 т.1).

14.07.2016 Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» відправлено на адресу позивача повідомлення від 12.07.2016 вих.05-1022 про нікчемність правочинів, в якому зазначено про нікчемність Договору відступлення прав вимоги від 19.05.2016 №2 та вимогу про повернення позивачем усього отриманого за указаним правочином (а.с.90-91 т.1).

Нікчемність договору обґрунтовується уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Банк Михайлівський» п.п.2, 8, 9 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у зв'язку з тим, що укладання вищевказаного договору здійснено з порушенням законодавства України, вимог Національного банку України та внутрішніх процедур банку.

Не погоджуючись з таким рішенням щодо нікчемності вказаного договору, яке відображено в зазначеному повідомленні, та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до частини першої статті 3, частини першої статті 4, частини першої статті 26, частин першої, другої, четвертої статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, за наявністю підстав, передбачених частиною третьою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визнання договору недійсним не вимагається, оскільки він є нікчемним в силу закону.

Частина третя статті 38 названого вище Закону визначає, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд:

1)протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

2)вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами;

3)має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Повноваження уповноваженої особи Фонду передбачені статтею 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Згідно з частинами першою та другою зазначеної норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду. Уповноважена особа Фонду має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку.

На виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду: 1) діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку; 2) видає накази та розпорядження, дає доручення, обов'язкові до виконання працівниками банку; 4) повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 6) звертається до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення в разі виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банку або інших осіб стосовно банку (частини друга і третя статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

З аналізу викладених норм вбачається, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку наділена повноваженнями щодо організації проведення перевірки та виявлення нікчемних правочинів, укладених неплатоспроможним банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, та повідомляти про такі договори стороні.

Як встановлено судом, Договір відступлення права вимоги від 19.05.2016 №2, щодо якого було направлено повідомлення про нікчемність, був укладений протягом року до дня запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «Банк Михайлівський», а саме - 19.05.2016.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено чітких вимог для форми та змісту повідомлення про нікчемність правочинів, яке направляється стороні такого правочину, однак частиною п'ятою статті 38 цього Закону передбачено, що у разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Таким чином, повідомлення має містити посилання на відповідні пункти частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які в свою чергу містять досить вичерпні критерії для визначення уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб правочину як нікчемного.

На думку суду, направлення позивачу повідомлення про нікчемність правочинів, яке міститься в матеріалах справи, за формою та змістом слід визначити як таке, що направлено в межах повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Однак в позовній заяві позивач посилається на те, що підстав нікчемності Договору відступлення права вимоги № 2, які були зазначені в повідомленні, не існувало, зокрема:

- банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

- банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України;

- здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Перевіряючи обґрунтованість оскаржуваного рішення та досліджуючи кожну з підстав нікчемності, на які послався відповідач в повідомлення про нікчемність, з урахуванням наданих доказів, суд зазначає наступне.

Посилання відповідача на пункт частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в оскаржуваному рішенні, на думку суду, є необґрунтованим, оскільки зазначений пункт передбачає, що правочин з банком є нікчемним, якщо до дня визнання банку неплатоспроможним останній взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

Судом встановлено факт взяття на себе грошового зобов'язання та перерахування банком 19.05.2016 на користь позивача 180 966 027,90 грн. в рахунок оплати за договором від 19.05.2016 №2, що безумовно утруднює виконання зобов'язань банком перед іншими кредиторами, в тому числі й вкладниками, однак зазначена підстава нікчемності передбачає наявність причинно-наслідкового зв'язку між прийняттям банком на себе зобов'язання та його неплатоспроможністю або неможливістю виконання конкретно-визначеного зобов'язання перед іншим кредитором. З матеріалів справи вказаного причинно-наслідкового зв'язку не вбачається. У рішенні Правління Національного банку України від 23.05.2016 №14/БТ про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних, а також в рішенні виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.05.2016 №812, наданій копії акту від 02.06.2016 №4 та додатку до нього (а.с.86-88 т.1) не зазначено про спільну діяльність ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр», зокрема укладення договору відступлення права вимоги від 19.05.2016 №2 як причину неплатоспроможності ПАТ «Банк Михайлівський», будь-які інші посилання відповідачів та ПАТ «Банк Михайлівський», а також надані докази не спростовують висновку про необґрунтоване посилання відповідача на пункт 2 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» при прийнятті оскаржуваного рішення та направлення відповідного повідомлення про нікчемність договору відступлення права вимоги від 19.05.2016 №2.

Щодо обґрунтованості доводів відповідачів на пункт 8 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в оскаржуваному рішенні суд зазначає наступне.

Так, відповідно до пункту 8 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочин є нікчемним, якщо банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України. Таким чином, обов'язковою умовою для застосування вказаного положення при визначенні нікчемності правочину є визнання контрагента, з яким укладено такий правочин, пов'язаною з банком особою.

Визначення пов'язаної з банком особи наведено в статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно якої пов'язаними особами є:

1) контролери банку;

2) особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку;

3) керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку;

4) споріднені та афілійовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи;

5) особи, які мають істотну участь у споріднених та афілійованих особах банку;

6) керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб;

7) асоційовані особи фізичних осіб, зазначених у пунктах 1-6 цій частини;

8) юридичні особи, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині, є керівниками або власниками істотної участі;

9) будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини.

Співпраця та опосередковане залучення грошових коштів через ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр», на що посилався в поясненнях представник ПАТ «Банк Михайлівський» в розумінні закону не свідчить про пов'язаність такої особи з банком, натомість матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували наявність ознак пов'язаності. Більше того, суд окремо звертає увагу, що постановою Правління Національного банку України від 22.12.2015 №917/БТ жодним чином не встановлювався вплив банку на позивача та/або його посадових осіб та, тим більше, факт пов'язаності. У постанові Правління Національного банку України від 27.04.2016 №295/БТ зазначена обставина також не встановлена, зобов'язання погодити графік погашення небанківською фінансовою установою - ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» коштів, залучених від фізичних осіб, не можна розцінювати як факт визнання такої установи пов'язаною з банком.

У відповідності до частини другої статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк зобов'язаний подавати Національному банку України інформацію про пов'язаних із банком осіб у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Національного банку України. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що ПАТ «Банк Михайлівський» надавав Національному банку України інформацію про пов'язаність з позивачем.

Більше того, у відповідності до частини третьої статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України при здійсненні банківського нагляду має право визначати пов'язаними з банком особами фізичних та юридичних осіб, зазначених у пунктах 1-9 частини першої цієї статті, за наявності ознак, визначених у нормативно-правових актах Національного банку України, з урахуванням характеру взаємовідносин, операцій та наявності інших зв'язків із банком. Доказів на підтвердження наявності такого рішення Національного банку України про визначення особи позивача пов'язаною з банком ПАТ «Банк Михайлівський» матеріали справи не містять.

Додатково судом враховано, що відповідно до Звіту про результати перевірки активних операцій банку з пов'язаними з банком особами ПАТ «Банк Михайлівський» від 09.12.2015, долученого до матеріалів справи, за професійним судженням аудитора, було виявлено перелік операцій осіб, які відповідають критеріям пов'язаності. Проте серед зазначеного переліку ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» не міститься.

Також відповідно до довідки про перевірку достатності капіталу ПАТ «Банк Михайлівський» від 30.06.2016, складеної департаментом інспекційних перевірок банків Національного банку України, в розділі «пов'язані з банком особи» в переліку осіб, які відповідають ряду ознак пов'язаності їх з банком, відсутнє ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр».

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що на момент прийняття оскаржуваного рішення ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» не було визнано пов'язаною особою в порядку, визначеному законом, також позивач не відповідає ознакам, встановленим частини першої статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а протилежного відповідачами не доведено. Таким чином, відсутність факту пов'язаності особи позивача з ПАТ «Банк Михайлівський» на момент прийняття оскаржуваного рішення та направлення відповідного повідомлення про нікчемність Договору відступлення права вимоги від 19.05.2016 №2 є достатньою підставою вважати, що посилання відповідачів на пункт 8 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в оскаржуваному рішенні є необґрунтованим.

Щодо посилання відповідачів в обґрунтування своєї позиції на пункт 9 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в оскаржуваному рішенні суд вважає, що в цій частині рішення є правомірним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочин з банком є нікчемним, у зв'язку зі здійсненням банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Як уже зазначалось, постановами Правління Національного банку України від 22.12.2015 №917/БТ та від 27.04.2016 №295/БТ вирішувалось питання щодо врегулювання діяльності ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі й щодо віднесення його до категорії проблемних. Було встановлено низку обмежень щодо діяльності банку, зокрема щодо нездійснення операцій в обсязі, що перевищує обсяг таких операцій на дату прийняття даної постанови (у розрізі валют) без урахування нарахованих доходів за цими операціями та обсягу зобов'язань з кредитування, що надані банкам і клієнтам.

Відповідно до пункту 1.3 глави 1 розділу 1 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 №346, обмеження операцій - тимчасова, на визначений строк, заборона банку здійснювати окремі види операцій з урахуванням установлених обмежень за видом/обсягом/сумою/колом клієнтів/регіоном; здійснювані банком операції - є діями або подіями під час надання банківських та інших фінансових послуг, здійснення іншої діяльності, унаслідок яких відбуваються зміни у фінансовому стані банку, що відображаються за балансовими або позабалансовими рахунками банку.

У період дії постанови Правління Національного банку України від 22.12.2015 №917/БТ, якою віднесено ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії проблемних в редакції постанови від 27.04.2016 № 295/БТ, укладено договір відступлення права вимоги від 19.05.2016 №2, щодо якого було направлено повідомлення про нікчемність.

Дослідивши копію договору купівлі-продажу цінних паперів від 17.05.2016 №БВ1-БО39/13 та акт прийому-передачі цінних паперів до нього (а.с.95-97 т.1), суд встановив, що предметом купівлі-продажу за договором є цінні папери кількістю 13 413 шт. номінальною вартістю 1 000,00 грн. за шт., номінальною вартістю 13 413 000,00 грн., загальною вартістю 181 060 378,00 грн.

Згідно з актом прийому-передачі, складеним та підписаним без зазначення дати покупцем - ТОВ «Старкепітал», продавцем - ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» та торговцем - ТОВ «ІK «Добрий капітал», а саме згідно з пунктом 3 акту покупець повністю виконав свої зобов'язання за договором та сплатив продавцю загальну суму договору.

Не зважаючи на те, що актом прийому-передачі сторони підтвердили оплату за договором на суму 165 060 378,00 грн. при погодженій загальній сумі договору, що відповідає вартості цінних паперів 181 060 378,00 грн., сторони підтвердили, що не мають жодних майнових та фінансових претензій щодо виконання договору, а зобов'язання за договором виконано в повному обсязі.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що подальше відступлення права вимоги ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» за договором купівлі-продажу цінних паперів від 17.05.2016 №БВ1-БО39/13 на користь ПАТ «Банк Михайлівський» та укладення Договору відступлення права вимоги від 19.05.2016 №2 відбулось з порушенням норм законодавства.

Згідно з частиною першою статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Зазначена правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі №6-459цс17.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, з огляду на інформацію, відображену в акті прийому-передачі до договору купівлі-продажу цінних паперів від 17.05.2016 №БВ1-БО39/13, зобов'язання покупця припинились у зв'язку з належним виконанням, відповідно в подальшому на користь ПАТ «Банк Михайлівський» було відступлено недійсне право вимоги продавця.

Сплата ж ПАТ «Банк Михайлівський» грошових коштів на користь ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» за недійсне право вимоги призвела до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, на ту ж суму - 180 966 027,90 грн.

Таким чином, судом встановлено всі умови віднесення правочину до нікчемного на підставі пункту 9 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», про що в тому числі зазначено в повідомленні про нікчемність правочину, відтак, оскаржуване рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про нікчемність правочину є правомірним.

Водночас відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за можливе взяти до уваги обставини, встановлені рішенням Господарського суду Вінницької області від 14.12.2017 у справі №902/950/17, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 06.02.2018. Зокрема указаним судовим рішенням встановлено, що станом на дату прийняття Правлінням Національного банку України постанови від 22.12.2015 №917/БТ «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» обсяг кредитних операцій ПАТ «Банк Михайлівський» з юридичними особами, без урахування нарахування доходів за цими операціями та обсягу зобов'язань з кредитування, що надані банкам і клієнтам складав 1 646 177 764,38 грн., що підтверджується довідкою щодо обсягу кредитних операцій банку з юридичними особами та оборотно-сальдовим балансом за 21.12.2015. В той же час, як слідує з оборотно-сальдового балансу за 19.05.2016 на момент укладання Договору про відступлення прав вимог від 19.05.2016 №2 - 1 517 885 993,17 грн.

Як зазначено в довідці щодо обсягу кредитних операцій ПАТ «Бак Михайлівський» з юридичними особами від 17.08.2017 №17.08.17/01-вих та встановлено комісією по перевірці правочинів у додатку №1 до акту від 01.07.2016 №8 за результатами аналізу руху коштів по рахунках клієнтів до моменту розрахунків банком за Договором відступлення від 19.05.2016 №2 зменшення обсягу кредитних операцій з юридичними особами не відбувалося.

Таким чином, ураховуючи встановлені вище обставин та положення постанови Національного банку України від 27.04.2016 №295/БТ, сума кредитних операцій з юридичними особами станом на 19.05.2016 не могла перевищувати 128 291 771,21 грн., що складає різницю від допустимої межі (1 646 177 764,38 грн. - 1 517 885 993,17 грн. = 128 291 771,21 грн.), тоді як ПАТ «Банк Михайлівський» укладено правочин, на виконання якого сплачено 180 966 027,90 грн.

Відтак, ПАТ «Банк Михайлівський» порушено обмеження, встановлені постановою Правління Національного банку України від 22.12.2015 №917/БТ в частині проведення операцій на суму 180 966 027,90 грн. на підставі Договору відступлення права вимоги від 19.05.2016 №2 при відсутності права на укладення такого правочину.

Доводи відповідачів та ПАТ «Банк Михайлівський» щодо перевищення повноважень посадовими особами банку при укладенні Договору відступлення прав вимоги від 19.05.2016 №2, недотримання внутрішніх процедур банку щодо укладення такого договору, а також відсутність погодження з куратором банку, могли б розглядатися в спорі щодо недійсності оспорюваного правочину в рамках господарського судочинства, в рамках же даної справи ці обставини не входять до предмету доказування.

Судом також досліджено електронну виписку по рахунку позивача в ПАТ «Банк Михайлівський» з приводу чого доцільно зауважити, що електронна виписка по рахунку позивача, надана на оптичному диску, збережена в форматі word та є вільною для редагування, тому даний доказ не може бути прийнятий судом до уваги з урахуванням порушення порядку його засвідчення у відповідності до частини другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України або надання його посвідченої паперової копії.

Окрім того, даний доказ не може бути прийнятий судом до уваги у зв'язку з тим, що не є належним, оскільки обставини, які намагається підтвердити ПАТ «Банк Михайлівський» за допомогою даного доказу, а саме подальше спрямування грошових коштів, отриманих позивачем на виконання договору відступлення права вимоги від 19.05.2016 №2, на рахунки фізичних осіб з метою збільшення зобов'язань ПАТ «Банк Михайлівський» перед фізичними особами в межах гарантованої суми відшкодування за рахунок зменшення зобов'язань перед юридичною особою, не входять до предмету доказування, оскільки оскаржуване рішення стосувалось саме нікчемності вищевказаного договору, а не інших правочинів, на виконання яких отримані кошти були спрямовані в подальшому. До того ж, ні оскаржуване рішення, яке відображене в повідомленні про нікчемність правочинів, ні акт №4 про проведення перевірки правочинів, які відповідають критеріям нікчемності, не містять посилань на дану обставину.

Стосовно доводів ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» у позовній заяві на необхідність відступлення від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України у справі № 826/20410/14, так і посилань відповідача на вказану постанову на підтвердження порушень правил підвідомчості та застосування позивачем невірного способу судового захисту, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 16.02.2016 у справі № 826/2043/15 та в постанові від 15.06.2016 року у справі №826/20410/14, на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів, а спір, що виник між сторонами, повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Незважаючи на відсутність у Кодексі адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VІІІ від 03.10.2017) вказівки на обов'язковість врахування позиції Верховного Суду України, суд з метою повного та всебічного розгляду всіх обставин справи, а також надання оцінки доводам сторін, зазначає наступне.

Проаналізувавши зміст постанови Верховного Суду України від 16.02.2016 у справі №826/2043/15, суд встановив, що вона стосується обставин щодо включення грошових вимог органу Пенсійного фонду України до реєстру акцептованих вимог кредиторів; що стосується правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 15.06.2016 у справі №826/20410/14, то вона стосується правовідносин щодо включення фізичної особи - вкладника банку, до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Висновок Верховного Суду України у постанові від 15.06.2016 у справі №826/20410/14 зводиться до того, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на правовідносини, які врегульовані нормами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а тому спори, які виникають на стадії ліквідації банку, належить розглядати в порядку господарського судочинства.

Проте, на думку суду, застосування норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у контексті спірних правовідносин є помилковим, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» банкрутство - це визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури; неплатоспроможність - це неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов'язання перед кредиторами не інакше, як через відновлення його платоспроможності.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Пункт 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що справи про банкрутство відносяться до юрисдикції господарських судів.

З наведеного слідує, що Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» регулюються відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, які вирішуються в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Разом з цим, частиною третьою статті 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Доцільно зауважити, що спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним Законом, що визначає правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, кредиторами неплатоспроможного банку, банками, Національним банком України.

Частина восьма статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлює, що дія Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» на банки не поширюється.

У свою чергу, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачають особливу процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку, відмінну від порядку ліквідації банкрута, яка здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства згідно із Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а саме: виведення неплатоспроможного банку з ринку здійснюється на підставі відповідної постанови Правління Національного банку України за правилами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що не передбачає порушення справи про банкрутство в господарському суді.

Суд також зауважує, що за суб'єктним складом відповідача та третіх осіб на стороні відповідача та характером виконуваних ними функцій дана справа є публічно-правовим спором.

Згідно з частиною першою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічноправових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до визначення пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень або надання адміністративних послуг.

За визначенням статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Частина перша статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлює, що основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Згідно з частиною другою статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює зокрема такі функції: здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків; також згідно з частиною три вказаної статті Фонд здійснює інші функції в межах своїх повноважень, визначених цим Законом, іншими актами законодавства.

Виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно.

Усі або частина повноважень Фонду, визначені цим Законом, можуть бути делеговані одній або кільком уповноваженим особам Фонду. У разі делегування повноважень кільком уповноваженим особам Фонд зазначає обсяг повноважень кожної з них. Здійснення повноважень органів управління банку може бути делеговано тільки одній уповноваженій особі.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що Фонд та уповноважена особа Фонду виконують управлінські владні функції, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у тому числі по виконанню дій із забезпечення виведення банку з ринку та перевірки правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

Таким чином, даний спір має ознаки публічно-правового у зв'язку з наявністю серед суб'єктів спору юридичної особи публічного права та її посадової особи, які виконують владні управлінські функції.

Зазначене кореспондується із позицією, викладеною у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», у пункті 25 якої зазначено, що відповідно до частин першої та другої статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права.

Оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможного банку з ринку, то спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, даний спір виник з приводу правомірності прийнятого відповідачем рішення при виконанні владних управлінських функцій, тому є публічно-правовим та має розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

За наведених обставин позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили у порядку та строки, встановлені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржене у порядку та строки, встановлені статтями 295-297 з урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень цього Кодексу

Суддя О.О. Власенкова