Справа № 9901/382/18
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.02.2018 Київ П/9901/382/18 9901/382/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Мороз Л.Л.,

суддів: Берназюка Я.О., Бучик А.Ю., Гімона М.М., Гриціва М.І.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін адміністративну справу № 9901/382/18

за позовною заявою ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 заявив позовні вимоги про:

- визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про відмову у задоволенні заяви про звільнення з посади судді у відставку;

- зобов'язання переглянути заяву про звільнення у відставку та винести її на повторний розгляд.

Позивач вважає протиправним рішення відповідача, оскільки до його стажу роботи, який дає право на відставку, неправомірно не зараховано період проходження строкової військової служби, половину строку навчання за денною формою у вищому навчальному закладі, періоди роботи на посадах заступника начальника відділу юстиції, начальника управління юстиції та період роботи на посаді члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС).

У відзиві на позовну заяву відповідач просить в задоволенні позову відмовити. Зазначає, що спірні періоди не підлягають зарахуванню до стажу роботи на посаді судді, оскільки для цього немає законних підстав.

У відповіді на відзив, позивач, з посиланням на норми Конституції України, Загальної декларації прав людини, Рішення Конституційного Суду України, зазначив, що вважає необґрунтованими доводи відповідача та просить позов задовольнити.

Справи щодо законності актів ВРП, відповідно до частин 1, 2 статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною 5 статті 262 КАС суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ураховуючи, що цей спір виник з приводу зарахування до стажу роботи, що дає право на відставку позивача, періоду строкової військової служби, половини строку навчання у вищому учбовому закладі та періоду роботи в органах юстиції, дана справа є справою незначної складності. Характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, а тому суд, з урахуванням вимог абзацу 2 частини шостої статті 262 КАС, вважає за можливе здійснити розгляд даної справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 з 24 листопада 1969 року по 07 січня 1972 року проходив службу в Радянській Армії; з 01 вересня 1972 року по 01 липня 1977 року навчався у Київському державному університеті на юридичному факультеті; з серпня 1977 року по січень 1978 року обіймав посаду виконувача обов'язків народного судді Шевченківського районного народного суду міста Києва, з січня 1978 року по липень 1978 року - виконувача обов'язків народного судді Дарницького районного народного суду міста Києва, з липня 1978 року по березень 1981 року - народного судді Дарницького районного народного суду міста Києва, з березня 1981 року по вересень 1984 року - члена Київського міського суду, з травня 1986 року по лютий 1989 року - члена Верховного Суду УРСР, з січня 2011 року по квітень 2014 року - члена ВККС, з червня 2013 року по червень 2014 року - судді апеляційного суду Донецької області, з липня 2014 року - судді Апеляційного суду міста Києва.

Постановою Верховної Ради України від 16 травня 2013 року № 251-VII ОСОБА_1 обраний суддею безстроково.

11 травня 2016 року до Вищої ради юстиції надійшла заява ОСОБА_1 від 21 квітня 2016 року про відставку.

Рішенням ВРП від 14 грудня 2017 року № 4085/0/15-17 відмовлено ОСОБА_1 у звільненні з посади судді у відставку у зв'язку з відсутністю необхідного 20-річного стажу, що дає право на відставку.

За висновками ВРП, стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді загалом становить 16 років 1 місяць 21 день, куди враховується 12 років 8 місяців 11 днів роботи суддею та 3 роки 3 місяці 10 днів членом ВККС (з 01 січня 2011 року по 11 квітня 2014 року).

Спірним у цій справі є не зарахування ВРП до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді:

- періоду проходження строкової військової служби (з листопада 1969 року по січень 1972 року)

- половини строку навчання за денною формою у Київському ордена Леніна державному університеті імені Т.Г. Шевченка (з вересня 1972 року по липень 1977 року);

- періоду роботи на посаді заступника начальника відділу юстиції Київського міського виконавчого комітету (з вересня 1984 року по травень 1986 року), начальника Київського міського управління юстиції (з лютого 1989 року по січень 2003 року);

- періоду роботи на посаді члена ВККС з вересня 2010 року по 31 грудня 2010 року.

ВРП дійшла висновку, що позивач не має необхідного стажу роботи для звільнення у відставку, оскільки у період дії Закону України від 15 грудня 1992 року «Про статус суддів» зі змінами, внесеними Законом України від 24 лютого 1994 року та Указу Президента України від 10 липня 1995 року «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», ОСОБА_1 не працював на посаді судді, а на час призначення його суддею безстроково (ВРП помилково вказує дату 16 травня 2016 року, замість 16 травня 2013 року) вказані нормативно-правові акти втратили чинність, а тому відповідні гарантії на нього не поширюються.

Суд не може погодитьсь з мотивами, якими керувалась ВРП при прийнятті оскарженого у цій справі рішення з огляду на таке.

На час прийняття ВПР оскарженого у цій справі рішення від 14 грудня 2017 року діяв Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).

Відповідно до абзацу 4 пункту 34 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII (у редакції, чинній на час прийняття оскарженого рішення ВРП) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Зазначена норма пов'язує визначення законодавства, яке регулює питання обчислення стажу роботи на посаді судді, із часом призначення чи обрання суддею.

Вперше ОСОБА_1 був обраний на посаду судді у 1977 році, а в 2013 році його обрано безстроково.

На час обрання ОСОБА_1 на посаду судді вперше, 29 серпня 1977 року, законодавство не передбачало права судді на відставку та, відповідно, не регламентувало питання обчислення стажу, який дає право на відставку.

Отже, для мети визначення законодавства, яке регулює питання обчислення стажу роботи необхідно звернутись до дати обрання ОСОБА_1 суддею безстроково.

Оскільки ОСОБА_1 обраний суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1798-VIII, а саме 16 травня 2013 року, тому він, на підставі абзацу 4 пункту 34 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII, зберігає визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день його обрання.

Станом на день обрання ОСОБА_1, 16 травня 2013 року, діяв Закон України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 131 Закону № 2453-VI до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, зараховується робота на посаді члена ВККС.

Отже, враховується до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, період з дня зарахування ОСОБА_1 до штату ВККС (01 січня 2011 року) до припинення повноважень згідно із Законом України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (11 квітня 2014 року).

Враховуючи наведене, доводи позивача про необхідність зарахування до стажу роботи на посаді судді періоду роботи на посаді члена ВККС України до зарахування у штат ВККС, з вересня 2010 року по 31 грудня 2010 року, є необґрунтованими.

Також суд звертає увагу на те, що Закон № 2453-VI, який діяв на час обрання ОСОБА_1 суддею безстроково, також містить банкетну норму стосовно визначення стажу роботи на посаді судді.

Так, згідно з пунктом 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Оскільки вперше ОСОБА_1 був обраний на посаду судді до набрання чинності Законом № 2453-VI , а саме 29 серпня 1977 року, тому, згідно з пунктом 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI, він має право також і на збереження визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності Законом № 2453-VI.

На час набрання чинності Законом № 2453-VI (30 липня 2010 року) діяла постанова Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів».

Положеннями підпункту 3-1 пункту 3 вказаної постанови визначено, що до стажу роботи, який дає судді право на відставку, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Оскільки стаж роботи позивача на посаді судді становить не менше 10 років, до стажу роботи, який дає судді право на відставку, враховується також період проходження строкової військової служби та половина строку навчання за денною формою у вищому навчальному закладі.

Отже, до загального стажу роботи позивача, який дає право на відставку належить враховувати, крім роботи на посаді судді (12 років 8 місяців 11 днів), період роботи у ВККС (3 роки 3 місяці 10 днів), календарний період проходження строкової служби (2 роки 3 місяці), половину строку навчання у вищому учбовому закладі (2 роки 3 місяці), загалом більше 20 років 6 місяців.

Щодо періоду роботи на посаді заступника начальника відділу юстиції Київського міського виконавчого комітету (з вересня 1984 року по травень 1986 року), начальника Київського міського управління юстиції (з лютого 1989 року по січень 2003 року) суд виходить із такого.

Згідно з частиною 4 статті 43 Закону України «Про статус суддів» (який також діяв на день набрання чинності Законом № 2453-VI, а тому застосовується у спірних правовідносинах) до стажу роботи, що дає право на відставку судді, зокрема, враховується час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях.

Отже, час роботи на посадах у Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях враховується до стажу роботи, що дає право на відставку судді, якщо робота на цих посадах безпосередньо пов'язана з керівництвом та контролем за діяльністю судів.

В оскарженому рішенні ВРП не вказано мотивів не врахування зазначених періодів роботи позивача до стажу на посаді судді, який дає право на відставку.

Також, ВРП, в порушення частини 2 статті 77 КАС, під час судового розгляду не обґрунтувала правомірність свого рішення у вказаній частині.

За таких обставин, суд дійшов висновку про невідповідність в повній мірі оскаржуваного рішення ВРП від 14 грудня 2017 року № 4085/0/15-17 критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС.

З огляду на положення статей 2, 5, 245, 266 КАС належить зобов'язати ВРП повторно розглянути заяву позивача про звільнення його з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку, з урахуванням викладених судом обставин.

У зв'язку з задоволенням позову, суму судового збору, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви у розмірі 704,80 грн. (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року), належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ВРП.

Керуючись статтями 139, 241-246, 262, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 14 грудня 2017 року № 4085/0/15-17 «Про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення з посади судді Апеляційного суду міста Києва у відставку».

Зобов'язати Вищу раду правосуддя повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21 квітня 2016 року про звільнення його з посади судді Апеляційного суду міста Києва у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Стягнути з Вищої ради правосуддя судовий збір в сумі 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 26 лютого 2018 року.

Головуючий суддя Л.Л. Мороз

Судді Я.О. Берназюк

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

М.І. Гриців