Справа № 335/15592/17
Суддя: Рибалко Н. І.
Дата ухвалення: 2018-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Рибалко Н.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в особі в особі представника ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що до січня 2000 року ОСОБА_1 проживав в м. Запоріжжі та отримував пенсію як військовослужбовець, надалі виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю у зв'язку з чим виплату пенсії було припинено.

21.07.2017 року представник ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю - ОСОБА_4 особисто звернулася до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою про перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії. Разом з тим, відповідачем було відмовлено у прийнятті документів. Нотаріально посвідчену заяву про поновлення виплати пенсії з доданими до неї документами того ж дня було направлено до управління поштою рекомендованим листом, який отримано ГУ ПФУ 26.07.2017 року.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 102 45 від 10.06.2017 року заяву від 21.07.2017 року з додатками повернуто представнику ОСОБА_1 та зазначено, що поновлення виплати пенсії проводиться на підставі особистого звернення пенсіонера.

Позивач вважає, що дії відповідача щодо неприйняття документів та бездіяльність щодо не поновлення пенсії є протиправними, а тому просить суд визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо неприйняття заяви від 21.07.2017 року з доданими документами та бездіяльність щодо не поновлення виплати пенсії за вислугу років ОСОБА_1; зобов'язати відповідача перерахувати розмір та поновити виплату ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 07.10.2009 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, на визначений пенсіонером банківський рахунок; встановити контроль за виконанням судового рішення.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2018 року відкрито провадження у справі у даній справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклик сторін.

Клопотань в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 262 КАС України, про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи не надходило.

06.02.2018 року до суду надійшов письмовий відзив ГУ ПФУ в Запорізькій області, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначено, що адміністративний позов подано з порушенням з порушенням строків, встановлених вимогами ч. 2 ст. 122 КАС України, а тому повинен бути залишений без розгляду. Крім того, як зазначає відповідач, ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2014 року було залишено без змін постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.12.2013 року щодо поновлення виплати пенсії позивачу, а тому провадження у вказані справі повинно бути закрито на підставі ст. 170 КАС України. До того ж, в обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначає, що позивачем особисто не подавались документи на поновлення виплати пенсії, позивач не підтверджує факт його проживання на території Запорізької області, а тому ними і не було порушено жодних пенсійних прав позивача, оскільки не доведено що саме відповідач повинен поновити виплату пенсії, а не інше управління на території України.

Дослідивши матеріали справи, в тому числі і відзив відповідача, перевіривши обставини справи доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне.

З 21.01.2000 року ОСОБА_1 виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль, Де проживає і по теперішній час, що встановлено судовим рішенням - ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2014 року та підтверджено представником позивача у адміністративному позові.

До виїзду за кордон, з 05.10.1992 року ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років, відповідно до законодавства про пенсійне забезпечення осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців надстрокової служби та їх сімей, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № 088961.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4, на підставі посвідченої у встановленому законом порядку довіреності, звернулася до Головного управління Пенсійного Фонду України із заявою встановленого зразка про призначення/перерахунок пенсії від 21.07.2017 року, в якій ставилось питання про необхідність перерахувати та поновити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, як військовослужбовцю, який на час звернення представника із заявою проживає у державі Ізраїль. Документи на поновлення виплати пенсії були направлені представником позивача поштовим зв'язком.

Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області своїм листом повернуло ОСОБА_4 документи ОСОБА_1 на 6 арк., оскільки, за твердженням відповідача, поновлення виплати пенсії проводиться на підставі особистого звернення пенсіонера з відповідною заявою до органу, що призначає пенсію, що передбачено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», який затверджено постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року № 3-1.

Разом із тим, суд вважає, що дії відповідача щодо неприйняття заяви про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 разом із доданими до неї документами, які подані уповноваженим представником пенсіонера, є протиправними, виходячи з наступного.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», встановлено, що пенсії звільненим зі служби особам, зазначеним у статті 1 -2 цього Закону, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно статті 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року.

Пунктом 1 Порядку передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про передачу органам Пенсійного фонду у України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян» від 02.11.2006 року № 1522, було затверджено Порядок передачі органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян».

Відповідно до статті 99 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та постанови Кабінету Міністрів України «Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян», пенсійне забезпечення військовослужбовців, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб здійснюється органами Пенсійного фонду України з 01 січня 2007 року.

За таких обставин суд доходить висновку, що позивач ОСОБА_1, який є особою похилого віку і тривалий час проживає на території іншої держави, має право звернутися до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, скориставшись своїм конституційним правом, саме через свого представника, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності

За таких обставин, суд доходить до висновку, що дії відповідача щодо неприйняття заяви від 21.07.2017 року про проведення перерахунку та поновлення виплати пенсії з доданими документами, яка подана представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4, є протиправними, а тому позовні вимоги в цій частині є законними та обґрунтованими, і відповідача слід зобов'язати прийняти від уповноваженого представника ОСОБА_1 заяву про проведення перерахунку та поновлення виплати пенсії із доданими до неї документи та прийняти по ній рішення відповідно до чинного законодавства.

Позовні вимоги про визнання неправомірною бездіяльності відповідача щодо не поновлення виплати пенсії за вислугу років ОСОБА_1 та зобов'язання відповідача перерахувати розмір та поновити виплату ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 07.10.2009 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, на визначений пенсіонером банківський рахунок, суд вважає за необхідне залишити без задоволення, як такі, що заявлені передчасно.

Судом встановлено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області заяву про перерахунок та поновлення виплати пенсії позивачу, з доданими до неї документами, взагалі не прийняв і їх не розглядав по суті, рішення щодо відмови у поновленні виплати та перерахунку пенсії відповідачем не виносилося.

Разом із тим, суд вважає за необхідне звернути увагу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, що при вирішенні питання про перерахунок та поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 на підставі поданих його представником документів, слід застосовувати положення чинного законодавства, рішення Конституційного Суду України, рішення Європейського Суду з прав людини та правові позиції Верховного Суду України, які вже викладені судом у зазначеній категорії справ.

Зокрема, відповідачу слід прийняти до уваги, що рішенням Конституційного Суду України № 25рп/2009 від 07.10.2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV.

Вказаним рішенням встановлено, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Право громадянина на одержання пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до Закону України «Про Конституційний Суд України» та рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 закони, правові акти або окремі положення визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню, як такі, що відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Положеннями статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, відмова органів пенсійного забезпечення у поновленні виплати пенсії лише з тих підстав, що позивач постійно проживає в Ізраїлі є неприйнятною, оскільки буде суперечити Конституції та законам України, а також практиці Європейського Суду з прав людини.

Що стосується відзиву відповідача, суд зазначає наступне.

Доводи ГУ ПФУ у Запорізькій області щодо звернення позивача з адміністративним позовом з порушенням строків, передбачених ст. 99 КАС України (в редакції, яка діяла на момент подання позову) є безпідставними, оскільки, як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 через свого представника звернувся із заявою про перерахунок та виплату пенсії у липні 2017 року і в цьому місяці листом були документи повернуті представнику позивача, а з позовом позивач через свого представника звернувся вже у грудні 2017 року, тобто у шестимісячний строк, передбачений ст. 99 КАС України для звернення до суду з адміністративним позовом.

Не заслуговують на увагу і доводи відповідача щодо необхідності закриття провадження у цій справі з тих підстав, що Шевченківським районним судом м. Запоріжжя вже було розглянуто адміністративний спір між тими же сторонами і про той саме предмет, оскільки зі змісту судового рішення, яке додано до відзиву на адміністративний позов, та позовної заяви ОСОБА_1, яка на даний час розглядається судом, встановлено, що хоча сторони по справі і є тими же, проте, предмет спору є дещо іншим. Крім того, рішенням суду у іншій справі було відмовлено позивачу у задоволенні адміністративного позову з тих підстав, що позов подано передчасно, а не у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог.

З огляду на викладені обставини, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 9, 77, 242-245, 257-263, 295, 297, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 в особі в особі представника ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо неприйняття заяви від 21.07.2017 року про проведення перерахунку та поновлення виплати пенсії з доданими документами, яка подана представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області прийняти від уповноваженого представника ОСОБА_1 заяву про проведення перерахунку та поновлення виплати пенсії із доданими до неї документи та прийняти по ній рішення відповідно до чинного законодавства.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Повний текст рішення складено 16.02.2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду апеляційної інстанції - Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

Суддя: Н.І. Рибалко