Справа № 466/6987/17
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2018-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2018 рокуЛьвів№ 876/317/18

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Ніколіна В.В., Богаченка С.І.

з участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Львова на постанову Шевченківського районного суду м.Львова від 27 жовтня 2017 року суддя Луців-Шумська Н.Л., час ухвалення16.43 год., місце ухвалення м.Львів у справі № 466/6987/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Львова про визнання дій протиправними, зобов"язання вчинити дії, дату складення повного тексту не вказано, -

в с т а н о в и л а:

26.09.2017 року позивачка звернулася з позовом та просить визнати протиправними дії Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова щодо відмови в переведенні її на пенсію державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ та зобов'язати Личаківське об'єднане правління Пенсійного фонду України м. Львова зарахувати стаж роботи на посаді судді Господарського суду Львівської області, судді Львівського апеляційного господарського суду з 21 грудня 2001 року по 08 вересня 2017 року до стажу державної служби, що надає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ (у відповідності до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-III), зобов'язати Личаківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Львова перевести позивачку на пенсію на умовах, передбачених ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ, з 08 вересня 2017 року.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 17.06.2017 року їй визначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІУ у розмірі 12196,54грн. На момент призначення пенсії вона працювала на посаді заступника голови Львівського апеляційного господарського суду, де працює і до цього часу.

Вважає, що набуте нею право на отримання пенсійного забезпечення не може бути обмежено при прийняття нових законодавчих актів.

08.09.2017 року звернулася до Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова із заявою про переведення на пенсію державного службовця, відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ, однак отримала відмову у зв'язку тим, що період перебування на посаді судді не зараховується до стажу, що дає право на пенсію державного службовця, оскільки за вказаною посадою присвоєно кваліфікаційний клас (а не ранг державного службовця), а тому, відповідно, ця посада не належить до посад, віднесених до категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 27 жовтня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права, та не встановлення всіх обставин справи, просить оскаржувану постанову скасувати і прийняти нову про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що в пункті 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 229 від 25.03.2016 зазначено, що стаж державної служби обчислюється відповідно до статті 46 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року (Закон № 889-VIII), у якій визначені посади, робота на яких зараховується до стажу державної служби, що дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років, надання додаткової відпустки.

Окрім того, в період з 21.12.2001 по 03.09.2012 позивач працювала на посаді судді Господарського суду Львівської області та з 04.09.2012 по даний час на посаді заступника голови Львівського апеляційного господарського суду, з 20.02.2002 наказом № 42-к від 05.03.2002 присвоєно четвертий кваліфікаційний клас судді Господарського суду Львівської області, наказом № 62-к від 08.04.2005 присвоєно третій кваліфікаційний клас судді та наказом № 106-к від 11.05.2010 присвоєно другий кваліфікаційний клас судді.

Судом не враховано те що, період перебування на посаді судді не зараховується до стажу, що дає право на пенсію державного службовця, оскільки за вказаною посадою присвоєно кваліфікаційний клас (а не ранг державного службовця), а тому відповідно ця посада не належить до посад, віднесених до категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-XII.

26.01.2018р. на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивачка зазначає, що стаж роботи на посаді судді прирівнюється до стажу державної служби і надає право на пенсію, відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-XII, а тому набуте право не може бути обмежено при прийнятті нових законодавчих актів.

Заслухавши суддю доповідача, представника відповідача, яка просить задоволити апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 02.08.1978р. по 13.01.1981р. працювала на посаді інспектора з виплат, інспектора-контролера з виплат, старшого інспектора Центру по нарахуванню і виплаті пенсій та допомог при Чернівецькому обласному управлінні соціального захисту населення; з 04.02.1981р. по 09.02.1995р. - на посаді старшого інспектора, інспектора 1 категорії, заступника начальника відділу Центру по нарахуванню і виплаті пенсій та допомог при Львівському обласному управлінні соціального захисту населення; з 14.09.2000р. по 28.02.2001р. - на посаді головного юрисконсульта юридичного сектора Рава- Руської митниці Держмитслужби України; з 01.03.2001р. по 20.12.2001р. - на посаді головного інспектора відділу по роботі з особовим складом, головного юрисконсульта юридичного сектора Галицької митниці Держмитслужби України; з 21.12.2001р. по 03.09.2012р. - суддею господарського суду Львівської області; з 04.03.2012р. по даний час - суддею Львівського апеляційного господарського суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач відмовляючи у переведенні позивачки на пенсію державного службовця, не зараховуючи часу її роботи на посадах судді до стажу державної служби, діяв не на підставі та не у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, порушив право позивачки на призначення та отримання пенсії у належному розмірі.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного:

Умови пенсійного забезпечення державних службовців до 1 травня 2016 року визначалися Законом N 3723-ХІІ. Зокрема, статтею 37 цього Закону, за якою позивачу у цій справі призначено пенсію, визначено, що на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, без обмеження граничного розміру пенсії.

З 01 травня 2016 року набув чинності Закон України «Про державну службу» №889 - VIII від 10.12.2015р., яким певні особливості пенсійного забезпечення державних службовців.

З 1 грудня 2015 року по 1 травня 2016 року чинне законодавство, яке регламентувало пенсійне забезпечення державних службовців, підвищення розміру заробітку працюючих державних службовців не визначало як підставу для перерахунку пенсій, призначених за статтею 37 Закону N 3723-ХІІ.

У ході реформування системи державного управління 10 грудня 2015 року прийнято новий закон, який регулює відносини, що виникають у зв'язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, - Закон N 889-VIII.

У зв'язку з набуттям з 1 травня 2016 року чинності зазначеним Законом, положення Закону N 3723-ХІІ втратили чинність, в тому числі норми, якими було врегульоване пенсійне забезпечення державних службовців (крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону N 889-УІІІ).

Натомість, у статті 90 Закону N 889-УІІІ закріплено правило, за яким пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону N 1058-ІУ, стаття 42 якого визначає підстави перерахунку призначених пенсій, підвищення розміру заробітку працюючих державних службовців до яких не віднесено.

Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Посилання позивача на порушення, у зв'язку зі зміною правого регулювання спірних правовідносин є безпідставними, оскільки стаття 90 Закону N 889-УІІІ, не визнана неконституційною Конституційним Судом України, який до того ж у рішенні від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов'язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано й у практиці Європейського суду з прав людини (далі - Суд). Так, у рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Сорінг проти Сполученого Королівства" Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) "спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов'язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини". У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі "Ріс проти Сполученого Королівства" Суд зазначив, що, з'ясовуючи, чи існує позитивне зобов'язання стосовно людини, "належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений міі інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини".

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 цей Суд зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Колегія суддів погоджується з твердженням апелянта, що в пункті 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 229 від 25.03.2016 зазначено, що стаж державної служби обчислюється відповідно до статті 46 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року (Закон № 889-VIII), у якій визначені посади, робота на яких зараховується до стажу державної служби, що дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років, надання додаткової відпустки.

Відтак, стаття 46 Закону № 889-VIII та Порядок не застосовуються при визначенні стажу, який дає право на пенсію відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723- XII і на який покликається позивачка в позові.

Колегія суддів вважає, що оскільки норма статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723- XII втратила чинність, то і відсутні підстави для переведення позивачки на пенсію на умовах даної норми, як просить позивачка.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає до скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.

керуючись ст.243 ч.3, 308, 310, п.2 ч.1 ст.315, п.4 ч.1 ст.317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Львова - задоволити.

Постанову Шевченківського районного суду м.Львова від 27 жовтня 2017 року у справі № 466/6987/17 - скасувати та прийняти нову, якою в позові відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає за винятками, визначеними ст. 328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді В. В. Ніколін
С. І. Богаченко
Повне судове рішення складено 26.02.18