Справа № 465/3743/13-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.02.2018 Київ К/9901/1569/18 465/3743/13-а
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу № 456/3743/13-а

за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про зобов'язання прийняти до виконання виконавчий лист, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області на постанову Франківського районного суду міста Львова, прийняту 13 жовтня 2014 року у складі головуючого судді Мартинишин М. О., та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду, постановлену 11 березня 2015 року у складі колегії суддів: головуючого - Дяковича В. П., суддів: Онишкевича Т. В., Яворського І. О.,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2010 року ОСОБА_1 звернувсь до суду з позовом до Підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби головного управління юстиції у Львівській області.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Після заміни відповідача на Відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, залучення співвідповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області та подання заяви про зміну позовних вимог ОСОБА_1 просив суд:

визнати протиправними дії одного з відповідачів у відмові в прийнятті до виконання виконавчого листа № 22/12 та ухвали Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2013 року;

зобов'язати відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівської області або Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області прийняти до виконання виконавчий лист № 22/12 та ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2013 року до виконання та виконати судове рішення шляхом стягнення коштів в сумі 5 313,56 гривень з Управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова на користь позивача.

Позов мотивований тривалою протиправною відмовою відповідачів виконувати ухвалене на користь позивача судове рішення.

Франківський районний суд м. Львова постановою від 13 жовтня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2015 року, позов задовольнив частково:

визнав протиправними дії Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області щодо повернення без виконання виконавчого листа № 22/12, виданого Львівським апеляційним адміністративного судом 01 листопада 2012 року, та ухвали Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2013 року, про стягнення з Управління Пенсійного Фонду України у Франківському районі м. Львова на користь позивача 5 313 гривень 56 коп.;

зобов'язав Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області прийняти до виконання виконавчий лист № 22/12, виданий Львівським апеляційним адміністративного судом 01 листопада 2012 року, та ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2013 року, про стягнення з Управління Пенсійного Фонду України у Франківському районі м. Львова на користь позивача 5 313 гривень 56 коп. шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу в межах відповідних бюджетних призначень, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду відповідно до статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Відмовив в позові до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівської області.

У своїй касаційній скарзі Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та ухвалити рішення про відмову в позові.

Заперечень (відзивів) на касаційну скаргу не надійшло.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 22 лютого 2010 року скасував постанову Франківського районного суду м. Львова від 15 липня 2009 року та зобов'язав Управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова (далі - Управління ПФУ) провести ОСОБА_1 нарахування та виплату підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з урахуванням статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 22 травня 2008 року, з урахуванням виплачених сум.

На підставі цього судового рішення Львівський апеляційний адміністративний суд 01 листопада 2012 року видав виконавчий лист № 22/12, який у подальшому пред'явлено позивачем до виконання.

Розпорядженням Управління ПФУ від 04 квітня 2012 року № 177068 позивачу проведено нарахування підвищення до пенсії відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 22 травня 2008 року, з урахуванням виплачених сум.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2013 року задоволено заяву начальника Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області (далі - орган ДВС) про зміну порядку і способу виконання судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління ПФУ про стягнення недоплаченої щомісячної доплати до пенсії як дитині війни та компенсації втрати частини грошових доходів, змінено спосіб виконання судового рішення шляхом стягнення з Управління ПФУ на користь позивача 5 313,65 гривень.

Постановою державного виконавця від 30 вересня 2014 року ВП 35933304 виконавчий лист повернуто стягувачу з тих підстав, що Управління ПФУ має відкриті рахунки в органах Казначейства, а діючим Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року (із змінами та доповненнями) передбачено порядок та процес виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, тому слід повернути виконавчий документ стягувачеві, який у відповідності до пункту 24 Порядку може подати його із документами, зазначеними у пункті 6 цього Порядку, до Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області для виконання.

02 жовтня 2013 року позивач звернувся з заявою про виконання згаданого виконавчого документу до Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області (далі - орган Казначейства).

Листом від 08 жовтня 2013 року № 15-08/10974 орган Казначейства повернув позивачу вказаний виконавчий лист без виконання з посиланням на те, що чинним законодавством не передбачено повноважень органу Казначейства на здійснення списання коштів з рахунків боржника, відритих в банківських установах, натомість такі права мають органи Державної виконавчої служби відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження».

16 жовтня 2013 року позивач повторно звернувся із заявою про виконання даного виконавчого листа до органу ДВС.

Постановою державного виконавця від 23 жовтня 2014 року ВП 40281504 відмовлено у прийнятті до провадження вказаного виконавчого документа з тих підстав, що таке виконання здійснюється виконання Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

24 жовтня 2013 року позивач повторно звернувся з заявою про виконання даного виконавчого листа до органу Казначейства.

Листом від 28 жовтня 2013 року № 15-08/10974 орган Казначейства потворно повернув позивачу вказаний виконавчий лист без виконання на підставі того, що чинним законодавством не передбачено повноважень органу Казначейства на здійснення списання коштів з рахунків боржника відритих в банківських установах, натомість такі права мають органи Державної виконавчої служби відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження».

Вважаючи такі дії відповідачів протиправними, позивач звернувсь до суду.

Задовольняючи позовні вимоги до органу Казначейства, суд першої інстанції виходив із протиправності дій цього відповідача та наявності у нього обов'язку прийняти до виконання згаданий виконавчий документ на виконання, адже в силу вимог закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється саме Казначейством.

Зазначена позиція підтримана Львівським апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів і вважає їх такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На час виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, були визначені Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (тут далі наводиться в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 02 жовтня 2012 року N 5411-VI, далі - Закон України «Про виконавче провадження»), за змістом статті 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною другою статті 3 цього Закону обумовлено, що рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами Державного казначейства України в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

1 січня 2013 року набрав чинності Закон України від 5 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

За змістом частини першої статті 2 зазанченого Закону держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

Стаття 3 цього ж закону регулює особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу.

Так, виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до Державної казначейської служби України у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до Державної казначейської служби України документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

У разі якщо стягувач подав не всі необхідні для перерахування коштів документи та відомості, Державна казначейська служба України протягом п'яти днів з дня надходження заяви повідомляє в установленому порядку про це стягувача.

У разі неподання стягувачем документів та відомостей у місячний строк з дня отримання ним повідомлення Державна казначейська служба України повертає заяву стягувачу.

Стягувач має право повторно звернутися до Державної казначейської служби України для виконання рішення суду у визначені частиною другою цієї статті строки, перебіг яких починається з дня отримання стягувачем повідомлення Державної казначейської служби України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року № 45 (тут і далі наводиться в редакції зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2013 року № 267, далі - Порядок).

Пункт 3 Порядку передбачає, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно до пункту 4 Порядку органи Казначейства:

1) забезпечують у випадках, передбачених цим Порядком, зберігання виконавчих документів та ведення їх обліку. Після виконання виконавчого документа суду в повному обсязі такий документ повертається до суду з відміткою про його виконання;

2) вживають заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку;

3) розглядають письмові звернення (вимоги) осіб, які беруть участь у справі, щодо виконання виконавчих документів, а також звернення (вимоги) прокурорів.

За змістом пункту 6 цього ж підзаконного нормативно-правового акту у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб:

заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв'язку, якщо зазначений рахунок відсутній;

оригінал виконавчого документа;

судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності);

оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

До заяви можуть додаватися інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів (довідки та листи органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, або органів місцевого самоврядування, рішення органів досудового розслідування та прокуратури тощо).

Підстави для повернення органами Казначейства виконавчих документів наведені в підпункті 1 пункті 9 Порядку.

Так, орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли:

виконавчий документ: не підлягає виконанню органом Казначейства; подано особою, що не має відповідних повноважень; пред'явлено до виконання з пропущенням установленого строку; видано або оформлено з порушенням установлених вимог;

рішення про стягнення коштів не набрало законної сили, крім випадків, коли судове рішення про стягнення коштів допущено до негайного виконання в установленому законом порядку;

суми коштів, зазначених у судовому рішенні про стягнення коштів, повернуті стягувачеві за поданням органу, що контролює справляння надходжень бюджету, або за рахунок таких коштів виконано грошові зобов'язання чи погашено податковий борг стягувача перед державним або місцевим бюджетом;

відсутній залишок невідшкодованого податку на додану вартість, узгоджений із стягувачем;

стягувач відмовився від виконання виконавчого документа або відкликав його без виконання;

наявні інші передбачені законом випадки.

Пунктами 24, 25 Порядку визначено, що стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.

Безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. Проведення платежів за його платіжними дорученнями здійснюється після безспірного списання у разі наявності коштів на рахунку.

Згідно з пунктом 33 Порядку у разі коли судове рішення стосується спорів фізичних осіб із суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг або судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, орган Казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 цього Порядку.

Пунктом 47 Порядку обумовлено, що безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих

1) органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника;

2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей.

Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок (пункт 48 Порядку).

У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України. Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України. Казначейство зберігає виконавчі документи до виконання їх у повному обсязі (пункт 49 Порядку).

За такого правового регулювання Верховний Суд погоджує висновок судів попередніх інстанцій, згідно з яким дії органу Казначейства щодо повернення позивачу виконавчого листа є протиправними, а в силу вимог пункту 33 Порядку згаданий відповідач, незалежно від наявності в органах казначейства рахунків Управління ПФУ, зобов'язаний був вирішити питання про прийняття документів позивача та передати їх до Державної казначейської служби України для виконання шляхом списання коштів з державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень.

У свою чергу, з огляду на викладене державні виконавці не мають законних підстав проводити будь-яке списання коштів за виконавчими документами в справах, де боржниками є державні органи. Стягувачам необхідно подавати такі документи безпосередньо до органів Казначейства.

Державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження (пункт 8 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відтак, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та з метою повного захисту прав позивача обґрунтовано вийшов за межі заявлених останнім вимог у порядку частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII, яка була чинна на час розгляду справи судами попередніх інстанцій).

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і встановлених обставин справи.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Приписами підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» цього Кодексу обумовлено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Частиною першою статті 350 цього ж Кодексу закріплено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки суди не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а згадані судові рішення - без змін.

З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області залишити без задоволення.

Постанову Франківського районного суду міста Львова від 13 жовтня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець