Справа № 808/2505/16
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
УХВАЛА

08.02.2018 Київ К/9901/14116/18 808/2505/16
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача: Смоковича М.І., суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г., під час розгляду заяви ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 25 вересня 2017 року у справі за його позовом до господарського суду Запорізької області, треті особи: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, про визнання відмови протиправною, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

у жовтні 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява про перегляд і скасування ухвали Вищого адміністративного суду України від 25 вересня 2017 року, якою касаційний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 9 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Господарського суду Запорізької області, Державної казначейської служби України про визнання протиправними рішення, бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії.

Оспорене рішення просить переглянути відповідно до пунктів 1, 2 і 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду касаційної інстанції, з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції положень статті 136 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) та положень Закону України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі - Закон № 1166-VII), на підставі якого статтю 136 виключено із Закону № 2453-VI, у подібних правовідносинах.

На думку заявника, неоднаковість у правозастосуванні підтверджується для перегляду оспорюваного рішення:

з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 237 КАС: ухвалами Вищого адміністративного суду України від 26 травня, 26 серпня, 5 вересня 2016 року (справи №№ К/800/14231/16, К/800/23072/17; К/800/23551/16), від 25 липня 2017 року № К/25390/17;

з підстави, встановленої пунктом 2 частини першої статті 237 КАС: ухвалами Вищого адміністративного суду України від 19 липня 2017 року, 26 вересня 2017 року (справи №К/800/24523/17, № К/800/31121/17);

з підстави, встановленої пунктом 5 частини першої статті 237 КАС: постановами Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 6-2006цс16, від 10 грудня 2013 року у справі № 21-420а13, від 28 березня 2017 року у справі № 21-3855а16, від 11 вересня 2017 року у справі № 21-882а17, від 12 вересня 2017 року у справі № 21-1889а16.

Верховний Суд України ухвалою від 18 жовтня 2017 року залишив заяву ОСОБА_2 без руху.

На виконання вимог суду заявник надав документ про сплату судового збору і подав доповнення до заяви заяву у вигляді долучення рішень судів касаційної інстанції, що підтверджують неоднаковість у правозастосуванні. Зокрема, долучив для перегляду оспореного рішення:

з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 237 КАС: ухвали Вищого адміністративного суду України від 25 квітня 2016 року № К/800/11260/16, від 22 грудня 2017 року № К/800/38693/17, від 22 березня 2017 року № К/800/18735/16;

з підстави, встановленої пунктом 2 частини першої статті 237 КАС ухвали Вищого адміністративного суду України від 10 жовтня 2017 року №К/800/34702/14, від 25 жовтня 2017 року № К/800/34274/17, від 14 листопада 2017 року № К/800/28467/17;

з підстави, встановленої пунктом 5 частини першої статті 237 КАС: постанови Верховного Суду України від 31 березня 2015 року у справі № 21-55а15, від 25 вересня 2012 року у справі № 21-230а12, від 27 червня 2017 року у справі №21-4126а16.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень КАС (у редакції цього Кодексу, викладеній згідно із Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 Перехідних положень КАС (у новій редакцій) заяви і скарги, зазначені в підпунктах 1, 3 - 6 цього пункту, передаються відповідно до Касаційного адміністративного суду, Великої Палати Верховного Суду за розпорядженням керівника апарату суду, до якого подані такі заяви і скарги, протягом тридцяти днів з дня набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених вище вимог підпунктів 1, 7 пункту 1 Перехідних положень КАС (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) керівник апарату Верховного Суду України розпорядженням від 11 січня 2018 року №17/0/19-18 передав, з-поміж інших, заяву ОСОБА_2 до Касаційного адміністративного суду.

1 лютого 2018 року зазначену заяву зареєстровано у Касаційному адміністративному суді і за наслідками автоматизованого розподілу передано на розгляд судді-доповідачу Смоковичу М.І.

За правилами частини першої статті 237 КАС заява про перегляд судових рішень в адміністративних справах може бути подана виключно з підстав: 1) неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; 2) неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів; <…> 5) невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ухвалення різних за змістом судових рішень матиме місце в разі, коли суд (суди) касаційної інстанції у розгляді двох чи більше справ за схожих предмету спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У рішенні, про перегляд якого подана заява, суд касаційної інстанції, відмовляючи у відкритті касаційного провадження, погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що оскільки на дату подання заяви про відставку (1 вересня 2015 року) і на дату прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення ОСОБА_2 з посади судді (4 лютого 2016 року) Закон № 2453-VI, у зв'язку з набранням чинності Закону №1166-VII (за ним із Закону № 2453-VI виключено статтю 136) вже не передбачав виплати вихідної допомоги судді, який пішов у відставку, то застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми Закону № 2453-VI в тій редакції, яка діяла на дату звільнення судді.

Надані заявником для порівняння ухвали Вищого адміністративного суду України від 5 вересня 2016 року № К/800/23551/16, від 26 травня 2016 року №К/800/14231/16, від 26 серпня 2016 року №К/800/23072/17, від 25 липня 2017 року №К/800/25390/17, від 22 грудня 2017 року № К/800/38693/17, від 25 квітня 2016 року № К/800/11260/16, від 22 березня 2017 року № К/800/18735/16 містять посилання на правове регулювання, яке відрізняється від застосованого в оскарженому рішенні.

Відмінність у правовому регулюванні спірних правовідносин не дає підстав для висновку про наявність неоднакового правозастосування у подібних правовідносинах для перегляду оспореного рішення касаційного суду з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 КАС підстави.

Варто додати, що постановлення судом касаційної інстанції процесуальної ухвали про відкриття касаційного провадження, наданої для порівняння не може бути прикладом наявності неоднакового застосування касаційним судом (судами) норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Надані для порівняння ухвали Вищого адміністративного суду України від 26 вересня 2017 року № К/800/31121/17 та від 19 липня 2017 року №К/800/24523/17 (про відмову у відкриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 214 КАС), а також ухвали Вищого адміністративного суду України від 10 жовтня 2017 року №К/800/34702/14, від 25 жовтня 2017 року № К/800/34274/17, від 14 листопада 2017 року №К/800/28467/17, як видно з їх виду та змісту, не можуть бути підставами для перегляду зі встановлених пунктом 1 частини першої статті 237 КАС мотивів, позаяк їх прийнято за інших фактичних обставин, аніж оспорене рішення касаційного суду, і правовідносини у цих справах за своїм змістом не є подібними до тих, що виникли у цій справі.

За правилами пункту 2 частини першої статті 237 КАС одним із мотивів перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів.

Зі змісту заяви, тексту оскарженого рішення та доданих до заяви інших судових рішень висновується, що суд касаційної інстанції не інтерпретував названих у заяві норм процесуального закону, а відповідно до їх положень в кожному конкретно індивідуальному випадку з'ясовував питання необхідності відкриття касаційного провадження. Зокрема, в ситуації з оскарженим рішенням суд визнав із посиланням на пункт 5 частини п'ятої статті 214 КАС у попередній редакції не виявив підстав для відкриття касаційного провадження, а у правовій ситуації, на яку робиться посилання, - дійшов протилежних висновків.

Окремо слід зазначити, що оскаржена ухвала суду касаційної інстанції за видом судових рішень і правою природою не є судовим рішенням, яке перешкоджає подальшому касаційному провадженню у справі, оскільки з погляду усталеної практики Верховного Суду України фактично є рішенням суду касаційної інстанції, ухваленим по суті розгляду касаційної скарги.

Зазначені обставини в розумінні положень пункту 2 частини першої статті 237, пункту 3 частини другої статті 239 КАС дають підстави вважати заяву необґрунтованою і такою, що унеможливлює допуск справи до провадження Верховного Суду з підстави неоднакового застосування норм процесуального права.

Постанови Верховного Суду України від 28 березня 2017 року у справі № 21-3855а16, від 10 грудня 2013 року у справі № 21-420а13, від 11 вересня 2017 року у справі № 21-882а17, від 12 вересня 2017 року у справі № 21-1889а16, від 9 листопада 2016 року у справі № 6-2006цс16, а також постанови Верховного Суду України від 31 березня 2015 року у справі № 21-55а15, від 25 вересня 2012 року у справі № 21-230а12, від 27 червня 2017 року у справі №21-4126а16 містять правові висновки щодо застосування норм матеріального права в правовідносинах, які не можна визнати такими, що містять правову позицію відмінну від правового висновку оскарженого рішення, оскільки вони формувалися за інших фактичних обставин та несхожого правового регулювання.

Це свідчить про відсутність умов для його перегляду з підстав, встановлених пунктом 5 частини першої статті 237 КАС.

Постанови Пленуму Верховного Суду України, на які покликається заявник, не є видом судового рішення, тому не можуть слугувати прикладом неоднакового правозастосування як умови для перегляду судового рішення касаційного суду відповідно до частини першої статті 237 КАС.

Отож, проаналізувавши зміст рішення касаційного суду, про перегляд якого подано заяву, та рішення касаційного суду та Верховного Суду України, наданих для порівняння, з урахуванням вимог заявника і його аргументів в контексті змісту правовідносин, які склалися між сторонами спору в кожній зі справ, обсягу та юридичної природи фактичних обставин справ, що зумовили відповідне правозастосування, яке автор заяви оцінює як неоднакове й таке, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, суд дійшов висновку, що ця заява не містить підстав, що вказують на наявність неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального та процесуального права у подібних правовідносинах та на можливість відкриття провадження у справі.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, статтею 240 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

відмовити у допуску до провадження Верховного Суду справи за заявою ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 25 вересня 2017 року у справі за його позовом до господарського суду Запорізької області, треті особи: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, про визнання відмови протиправною, зобов'язання вчинити дії.

Суддя-доповідач: М.І. Смокович

Судді: О.В. Білоус

Т.Г. Стрелець