Справа № 804/8224/17
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2018-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 січня 2018 року Справа № 804/8224/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кальника В.В.
при секретарі судового засідання Туренко К.М.
представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача Тулянцевої В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови № 306/4.1-4/858 від 15 листопада 2017 року, -
06 грудня 2017 року фізична особа - підприємець ОСОБА_3 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління держпраці у Дніпропетровській області, в якому просить: визнати протиправною та скасувати постанову № 306/4.1-4/858 від 15 листопада 2017 року Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, якою на фізичну особу - підприємця ОСОБА_3 накладено штраф у розмірі 480 000 грн.
Ухвалою суду від 07 грудня 2017 року відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду.
Відповідно до п. 10 ч. 1 Розділу VІІ Перехідних положень КАС України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03.10.2017 р., справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач жодних порушень статті 24 КЗпП України щодо оформлення відносин з особами, які виконували роботи із пошиву взуття, не допускав, оскільки останні надавали позивачу послуги на підставі цивільно-правових угод, які мають природу договорів підряду, що не суперечить нормам чинного законодавства. Зауважено, що під час здійснення інспекційного відвідування позивач знаходився у приміщенні один. Інспекторами відповідача не були опитані ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, а отже позивач вважає, що відповідач дійшов хибного висновку щодо наявності трудових відносин між ним та особами, які виконували роботи із пошиву взуття, при цьому факт трудових відносин не підтверджений відповідачем належними та допустимими доказами, а відтак постанова про накладення на позивача штрафу є протиправною і повинна бути скасована.
21.12.2017 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. При цьому, відповідач зазначив про встановлення фактичного допуску ФОП ОСОБА_3 до роботи п'ятьох працівників без оформлення з ними трудових договорів, у зв'язку з чим, Головним управлінням штрафні санкції накладені на ФОП ОСОБА_3 правомірно.
Зосереджено увагу на тому, що Управлінням боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми Головного правління Національної поліції в Дніпропетровській області листом від 26.10.2017 № 4/4-1360 було надано відповідачу копії матеріалів допитів від 28.08.2017 в якості свідків осіб, які підтвердили факт використання їх праці ФОП ОСОБА_3 без оформлення трудових відносин, а саме: ОСОБА_4 (функціональні обов'язки - помічник чоботаря); ОСОБА_5 (функціональні обов'язки - чистка та клейка взуття); ОСОБА_6 (функціональні обов'язки - пошив взуття); ОСОБА_7 (функціональні обов'язки - збирання взуття); ОСОБА_8 (функціональні обов'язки - збирання взуття).
На підтвердження допуску ФОП ОСОБА_3 до роботи п'ятьох працівників без оформлення з ними трудових договорів, відповідачем разом з відзивом до суду наданий один примірник компакт-диску.
На підставі даних доводів, відповідач просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.
15.01.2018 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивачем зазначено, що зі змістом компакт-диску представник позивача ознайомився 09 січня 2018 року в приміщенні суду. Зазначив, що на цьому диску містяться 7 фотографій, на яких відображена майстерня позивача: робочі столи, матеріали та устаткування для виготовлення взуття та коробки із готовим взуттям. Також на диску є 2 (два) відеофайли, які не вдалося відтворити. Копії з цього компакт-диску також не вдалося зробити. При цьому, зауважено, що сама по собі наявність обладнання, меблів та приміщення для пошиву взуття, а також те, що під різні процеси (етапи) використовуються різні робочі столи жодним чином не може бути доказом наявності у позивача найманих працівників.
Зауважено, що відповідно до пункту 22 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету іністрів України від 26.04.2017 року № 295, матеріали зафіксовані засобами аудіо-, фото- та відеотехніки в ході інспекційних відвідувань, долучаються до акта у паперовому або електронному вигляді на дисках для лазерних систем зчитування, на яких проставляється номер акта. Про долучення таких матеріалів робиться відмітка в акті. Проте, в Акті не було зазначено про долучення до нього матеріалів фотозйомки, а також матеріалів відеозйомки, а на компакт-диску відсутні будь-які відмітки, а тому позивач вважає, що фотографії та відео, які містяться на диску, не доказують наявності трудових правовідносин позивача із п'ятьма працівниками, та, в свою чергу, не є належними доказами у процесуальному розумінні.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.
Як встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_3 перебуває на обліку в ДПІ у Чечелівському районі м. Дніпра ГУ ДФС з 01.02.1992р.
Згідно з ЄДР, видами діяльності ФОП ОСОБА_3 є коди КВЕД 46.90 «Неспеціалізована оптова торгівля» та 47.82 «Роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям (основний)».
В період з 26.10.2017р. по 27.10.2017р. на підставі наказу від 19.10.2017р. № 354-1, направлення на перевірку від 20.10.2017р. № 275, на підставі листа Управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми Головного управління Національної поліції в Днпропетровській області від 12.09.2017р. №4/4-1147, керуючись Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 (далі - Порядок № 295), Головним управлінням було проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_3 щодо додержання законодавства про працю, за результатами якої був складений акт перевірки № 306/4.1-4 (далі - Акт).
З Акту вбачається, що під час проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_3, проведеного 26.10.2017р., перевіряючими встановлено наявність устаткування, інструментів, матеріалів та обладнаних робочих місць для виготовлення взуття, які мали вигляд щойно кинутої роботи, а саме оглянуто:
- приміщення обладнане трьома столами для склеювання взуття та стелажами для складування сировини (у т.ч. рулонів шкіри) та склеєного взуття (без підошви);
- приміщення обладнане двома робочими місцями для розкрою шкіри на яких знаходився інструмент та відрізи шкіри (фотоматеріали додаються);
- приміщення обладнане термічним пресом та шістьма робочими місцями обладнаними столами для розкрию шкіри та швейними машинками для пошиття взуття, при цьому, на всіх столах знаходився інструмент та матеріал для шиття;
- приміщення для зберігання сировини і матеріалів (пусті картонні коробки з надписом «КRISTINA», форми взуття, устілки, взуттєві блискавки, рулони шкіри тощо) обладнане у тому числі двома станками для розтягування взуття;
- двох приміщень для зберігання сировини (форм взуття, устілок, взуттєвої підошви);
- приміщення з обладнанням, інструментом та матеріалами для склеювання шкіри;
- приміщення обладнане інструментом чотирма різними станками для виготовлення взуття;
- приміщення для зберігання готової продукції у картонних коробках з написом «КRISTINA».
Також, в Акті зазначено, що Управлінням боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області листом від 26.10.2017 № 4/4-1360 надано копії матеріалів допитів від 28.08.2017 в якості свідків осіб, які підтвердили факт використання їх праці ФОП ОСОБА_3 без оформлення трудових відносин, а саме:
- ОСОБА_4 (функціональні обов'язки - помічник чоботаря);
- ОСОБА_5 (функціональні обов'язки - чистка та клейка взуття);
- ОСОБА_6 (функціональні обов'язки - пошив взуття);
- ОСОБА_7 (функціональні обов'язки - збирання взуття);
- ОСОБА_8 (функціональні обов'язки - збирання взуття).
В Акті в детальному описі виявленого порушення вказано на відеоматеріали та фотоматеріали, які долучені до Акту.
З урахуванням викладеного, перевіряючі дійшли висновку про встановлення фактичного допуску позивачем до роботи п'ятьох працівників без оформлення з ними трудових договорів.
Таким чином, у Акті перевірки зафіксовано допущення ФОП ОСОБА_3 порушення вимог частин 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
27.10.2017 року відповідачем внесено припис за №306/4.1-4-238, яким зобов'язано усунути порушення вимог частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, у строк до 31.10.2017 року, а саме офіційно працевлаштувати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, а також інших неоформлених осіб та не допускати в подальшому порушення зазначених вимог частини третьої статті 24 КЗпП.
15.11.2017 Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області за допущення вищевказаних порушень на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України застосовано до позивача штраф та винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами за №306/4.1-4/858, якою до позивача застосовано штраф у розмірі 480 000 грн.
Не погоджуючись з постановою № 306/4.1-4/858 від 15 листопада 2017 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.
При вирішенні адміністративної справи суд враховував наступні норми чинного законодавства.
Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення № 96), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Пунктом 7 Положення встановлено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877-V від 05.04.2007 (далі Закон №877-V).
Дія цього Закону поширюється на відносини, пов'язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (ч. 1 ст. 2 Закону №877-V).
За визначенням п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №877-V, державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб'єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.
Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону №877-V визначено, що заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена в Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 (далі - Порядок № 295).
Відповідно до п.2 Порядку №295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад обєднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).
Згідно п.4 Порядку №295, форми службового посвідчення інспектора праці, акта, довідки, припису, вимоги, перелік питань, що підлягають інспектуванню, оприлюднюються на офіційному веб-сайті Держпраці.
Відповідно до п.5 Порядку №295, інспекційні відвідування проводяться:
за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю;
за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин;
за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту;
за рішенням суду, повідомленням правоохоронних органів про порушення законодавства про працю;
за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), про виявлені в ході виконання ними контрольних повноважень ознак порушення законодавства про працю;
Держстату та її територіальних органів про наявність заборгованості з виплати заробітної плати;
ДФС та її територіальних органів про: невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності; факти порушення законодавства про працю, виявлені у ході здійснення контрольних повноважень; факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом; роботодавців, що мають заборгованість із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі, що перевищує мінімальний страховий внесок за кожного працівника;
Пенсійного фонду України та його територіальних органів про: роботодавців, які нараховують заробітну плату менше мінімальної; роботодавців, у яких стосовно працівників відсутнє повідомлення про прийняття на роботу; роботодавців, у яких протягом місяця кількість працівників, що працюють на умовах неповного робочого часу, збільшилась на 20 і більше відсотків; працівників, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року; роботодавців, у яких стосовно працівників відсутні нарахування заробітної плати у звітному місяці (відпустка без збереження заробітної плати без дотримання вимог Кодексу Законів про працю України та Закону України Про відпустки); роботодавців, у яких протягом року не проводилась індексація заробітної плати або сума підвищення заробітної плати становить менше суми нарахованої індексації; роботодавців, у яких 30 і більше відсотків працівників працюють на умовах цивільно-правових договорів; роботодавців з чисельністю 20 і більше працівників, у яких протягом місяця відбулося скорочення на 10 і більше відсотків працівників;
за інформацією профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлених в ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю.
Відповідно до пункту 11 Порядку № 295 інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право, зокрема:
- під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених судових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об'єкта відвідування, в яких використовується наймана праця;
- за наявності ознак кримінального правопорушення та/або створення загрози безпеці інспектора праці залучати працівників правоохоронних органів;
- фіксувати проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки;
- отримувати від державних органів інформацію, необхідну для проведення інспекційного відвідування, невиїзного інспектування.
Відповідно до пункту 19 Порядку №295, за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.
Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником.
Один примірник акта залишається в об'єкта відвідування.
За правилами пункту 23 Порядку №295, припис є обов'язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об'єктом відвідування порушень законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.
Припис вноситься об'єкту відвідування не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після підписання акта (відмови від підписання), а в разі наявності зауважень - наступного дня після їх розгляду (пункт 24 Порядку №295).
З матеріалів справи встановлено, що між позивачем та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 було укладено договори про виконання роботи, а саме:
- договір про виконання роботи № 15/08/17-1 від 15.08.2017 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_8;
- договір про виконання роботи № 15/08/17-2 від 15.08.2017 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_7;
- договір про виконання роботи № 15/08/ 17-3 від 15.08.2017 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4;
- договір про виконання роботи № 15/08/17-4 від 15.08.2017 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_9;
- договір про виконання роботи № 15/08/17-5 від 15.08.2017 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_10
Відповідно до п.1 вказаних договорів, Виконавець зобов'язується на вимогу Замовника виконати роботу з пошиву 50 взуття із матеріалів Замовника (надалі іменується Робота) у строк з 15 серпня 2017 року до 30 листопада 2017 року, а Замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Виконавець виконує роботу самостійно, на власний розсуд організовує виконання Роботи, не підпорядковується дії будь-яких Правил внутрішнього трудового порядку Замовника і не перебуває з ним в трудових відносинах.
Замовник забезпечує Виконавця всіма матеріалами, необхідними для виконання роботи. У разі необхідності робота може бути виконана Виконавцем на обладнанні Замовника, яке знаходиться за його (Замовника) місцем проживання, для чого Виконавець попередньо усно узгоджує із Замовником дату і час використання обладнання.
Факт прийняття виконаних робіт за вище вказаними договорами підтверджується долученими до матеріалів справи актами приймання-передачі виконаних робіт.
Відповідно до п.4 Договору, Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до повного виконання Сторонами своїх обов'язків.
Також, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 отримали винагороду за виконані ними роботи за договорами про виконання робіт, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями податкового звіту 1-ДФ за 4 квартал 2017 року та квитанцією про його отримання податковим органом, видатковими касовими ордерами від 01.12.2017 року, дослідженими судом.
Копії банківських квитанцій, які долучені до матеріалів справи, підтверджують, в свою чергу, здійснення позивачем при виплаті вказаної винагороди розрахунків з оплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного соціального внеску.
Відповідно до частини 1 статті 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
Частиною 3 статті 24 КЗпП України визначено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У судовому засіданні представник відповідача вказав, що суть виявленого під час інспекційного відвідування порушення полягала у тому, що працівники виконували роботу на підставі цивільно-правових угод, які містять ознаки трудових договорів.
Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, серед іншого: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення; порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.
Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно частини 1 статті 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Цивільно-правовий договір це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.
Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Трудовий договір характеризується, зокрема тим, що працівники не самі організовують роботу і виконують її не на власний ризик та розсуд, а підпорядковуються відповідним посадовим особам, водночас на підприємстві має вестись табель відпрацьованого часу, що є особливістю трудових правовідносин. В трудових договорах також визначається обов'язок працівника щомісячно виконувати відповідні роботи в межах робочого процесу підприємства, а за невиконання обов'язків визначено матеріальну та/чи дисциплінарну відповідальність. Трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.
Тобто, основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Крім того, згідно статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
В свою чергу відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Частиною 1 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до статті 628 ЦК України, зазначені договори містять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ціна, строк, тощо). У жодному з договорів не зазначено, що він є трудовим або регулюється нормами трудового законодавства.
Згідно із статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, наявність обставин, що вказують на відсутність спрямування правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, є лише підставою розгляду питання компетентним судом для визнання правочину недійсним (тобто вказує на оспорюваність правочину). У той же час, згідно статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Жодних передбачених законом обставин, які б вказували на нікчемність будь-яких правочинів, укладених між позивачем та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, з Акту перевірки не вбачається.
Суд зазначає, що відповідач не має повноважень на визнання укладених позивачем з виконавцем робіт цивільно-правових договорів недійсними або визнавати їх трудовими чи на власний розсуд тлумачити їх умови.
Чинне законодавство України не містить обов'язкових приписів, у яких випадках сторони зобов'язані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт, тому суд дійшов висновку, що сторони договору (працедавець та працівник) вільні у своєму виборі щодо форми оформлення відносин, і на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.
Таким чином, враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що відносини, які виникають з цивільно-правових договорів про виконання роботи, не є тотожними трудовим правовідносинам, а укладання цивільно-правового договору про виконання роботи не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та виконавцем.
Також, суд звертає увагу на те, що 17 червня 2015 року Кабінет Міністрів прийняв постанову № 413, згідно з якою роботодавець зобов'язаний повідомляти про прийняття на роботу до початку роботи працівника. Оскільки роботодавець не має права допускати до роботи робітника без укладання трудового договору (ст.24 КЗпП) та, відповідно до Постанови №413, повідомлення до ДФС подається до початку роботи.
Як вбачається із текстів постанови та Акту перевірки, висновок про наявність трудових відносин здійснено на підставі наданих Управлінням боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області копій матеріалів допитів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 від 28.08.2017 року.
Проте, суд критично відноситься до протоколів допиту свідків, оскільки допит свідків був здійснений в серпні 2017 року, а перевірка проведена в жовтні 2017 року.
При цьому, суд зазначає, що пояснення свідків не містять інформації щодо укладення трудових договорів, а лише підтверджують факт виконання робіт з виготовлення взуття за місцезнаходженням позивача.
Відповідно до ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ст.ст.73-76 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
В судовому засіданні були досліджені фото, що містяться на диску, наданому відповідачем. Судом встановлено, що фото містять зображення робочих місць з виготовлення взуття, зображення заготовок та готової продукції, проте, фото не містять зображення фізичних осіб.
Таким чином, суд прийшов до висновку, що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують факту виконання особами робіт в якості найманих працівників, а вказують на цивільно-правові відносини між позивачем та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
За таких обставин, твердження відповідача про порушення позивачем вимог статті 24 КЗпП України в частині не укладання трудового договору з вказаними особами, не ґрунтується на приписах чинного законодавства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.
У відповідності зі статтею 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, водночас частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити повністю.
Відповідно до положень ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на викладене, на підставі ст.ст. 2, 9, 14, 77, 90, 94, 139, 242-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови № 306/4.1-4/858 від 15 листопада 2017 року - задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати постанову № 306/4.1-4/858 від 15 листопада 2017 року Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, якою на фізичну особу - підприємця ОСОБА_3 накладено штраф у розмірі 480 000 грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 4800 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 28.01.2018 року.

Суддя В.В. Кальник