Справа № 815/6429/17
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2018-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6429/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Стефанова С.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гунька О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління національної поліції Одеської області (надалі по тексту - відповідач або ГУНП в Одеській області), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Одеській області № 1751 о/с від 13.11.2017 року в частині звільнення зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» начальника відділу управління кримінальної поліції (оперативно-технічних заходів) ГУНП в Одеській області, з 13 листопада 2017 року, полковника поліції ОСОБА_1;

- поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді начальника відділу управління кримінальної поліції (оперативно-технічних заходів) ГУНП в Одеській області;

- стягнути з ГУНП в Одеській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу із відрахуванням загальнообов'язкових до сплати платежів з 14.11.2017 року по день винесення судової постанови.

В обґрунтування позовних вимог позивач в цілому зазначив, що наказом ГУНП в Одеській області № 1751 о/с дск від 13.11.2017 року його, начальника відділу управління кримінальної поліції (оперативно-технічних заходів) ГУНП в Одеській області полковника поліції ОСОБА_1, незаконно звільнено зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 13.11.2017 року. Зокрема, як зазначає позивач, в 2016 році між ГУНП в Одеській області та профспілкою підписано угоду, умови якої ГУНП в Одеській області при його незаконному звільненні порушені, оскільки профспілковий комітет не дав згоди на його звільнення через скорочення. Пунктами 2 та 3 ч. 1 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади у зв'язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації або на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський у зв'язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду. Однак, як зазначає позивач, ГУНП в Одеській області йому жодних посад як рівнозначних так й нижчих не пропонувалось, хоча наявна можливість призначення на рівнозначну посаду. При цьому, позивач зазначає, що він здатний та згоден проходити службу в ГУНП в Одеській області, має значний досвід роботи, високий освітній рівень, належний стан здоров'я, добре ставлення до виконання службових обов'язків. Крім того, згідно ч.5 ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію», переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства. Пунктом 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, однак скорочення не було - відсутні докази, які б підтверджували неможливість подальшого використання позивача на службі. Навпаки скорочення чи пєрепрофілювання посади позивача не відбулося, вона наявна в новому штаті. Значна кількість вакансій в ГУНП в Одеській області підтверджується інформацією з відкритих джерел. Так, як зазначив позивач, в теперішній час проводиться конкурс на заміщення понад 200 вакантних посад. Змін в організації виробництва і праці, у розумінні пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, не відбулося, оскільки було тільки перейменування посад, без ліквідації ГУНП (такі відомості в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відсутні) із введенням у новій структурі і штатному розписі посади, аналогічній за змістом та обсягом посадових обов'язків і функціонального навантаження тій, з якої позивача звільнено. При цьому, названа посада відповідає кваліфікації позивача, однак не була йому запропонована, як і інші посади, вакантні на момент попередження про наступне вивільнення і звільнення зі служби в поліції. З огляду на викладене, позивач вважає, що звільнення проведено відповідачем з порушенням вимог Закону України «Про Національну поліцію», КЗпП та процедури, яка передує звільненню, а отже наказ ГУНП в Одеській області № 1751 о/с дск від 13.11.2017 року за п.4 ч. 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) було прийнято з порушення вимог діючого законодавства, а тому він є протиправним та підлягає скасуванню.

Ухвалою судді від 20 грудня 2017 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Перше судове засідання призначено на 18 січня 2018 року на 09:00 годину.

17 січня 2018 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись в цілому на те, що наказом ГУНП в Одеській області від 07.11.2015 року № 20 о/с позивач призначений на посаду начальника управління (карного розшуку). Наказом ГУНП в Одеській області від 20.07.2016 року № 683 о/с позивач призначений на посаду начальника відділу управління кримінальної поліції (оперативно-технічних заходів) ГУНП в Одеській області. Наказом ГУНП в Одеській області від 16.09.2016 року №2244 дск «Про організаційно-штатні зміни» оголошено наказ Національної поліції України від 02.09.2016 року № 788 дск з додатками, штати відділів поліції, скасовано всі тимчасові штати та скорочені всі посади, в тому числі посада, яку займав позивач тощо. 12.09.2017 року позивачем підписано попередження про наступне звільнення та повідомлення про неможливість працевлаштування. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів. Таким чином, скорочення штатів або проведення організаційних заходів є підставою для звільнення поліцейського зі служби в поліції. Представник відповідача зазначає, що позивач посилається, що відсутність скорочення посади, яке має чіткий і однозначний зміст - це припинення існування посади, внаслідок чого співробітник, який її обіймає, може бути звільнений за умови, якщо неможливо його перевести, за його згодою, на іншу службу. З зазначених вище наказів вбачається, що скорочуються всі посади без виключення, в тому числі посада позивача. Позивачу не пропонувались посади, оскільки він прийняв рішення про звільнення на пенсію, про що повідомив керівництво підрозділу та свідчать дата отримання трудової книжки; заява позивача про виплату пенсії або грошової допомоги від 15.11.2017 року; розписки позивача про отримання трудової книжки 13.11.2017 року; лист від 16.11.2017 року № 16/1-1141 про призначення пенсії позивачу; власноручно написана заява позивача про призначення пенсії від 22.11.2017 року; власноручно написана заява позивача про призначення/перерахунок пенсії від - 21.11.2017 року. Зазначені документи вказують на не бажання позивача, в подальшому проходити службу в органах поліції. Представник відповідача зазначає, що виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, ГУНП в Одеській області діяло в межах повноважень видавши наказ № 1751 о/с дск від 13.11.2017 року про звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 77 (у зв'язку з скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) на законних підставах та у спосіб передбачений законодавством України.

Ухвалою суду від 18.01.2018 року, занесеною до протоколу судового засідання, оголошено перерву по справі, наступне судове засідання призначено на 20.02.2018 року на 14:00 годину.

23 січня 2018 року від представника позивача через канцелярію суду (вхід. № 1905/18) надійшла відповідь на відзив відповідача.

01 лютого 2018 року від представника відповідача через канцелярію суду (вхід. № 2887/18) надійшли заперечення в порядку ст. 164 КАС України.

У судовому засіданні 20.02.2018 року представник позивача підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити у повному обсязі, з підстав викладених у позові та відповіді на відзив.

У судовому засіданні 20.02.2018 року представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов та запереченнях.

Вислухавши пояснення представників сторін, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та відзив на позовну заяву, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Позивач проходив службу в органах Національної поліції України, що згідно положень п.17 ч.1 ст.4 КАС України відноситься до поняття публічної служби, спори з відповідачем - Головним управлінням Національною поліцією України в Одеській області щодо її проходження, у тому числі й спори щодо прийняття, звільнення з неї, отримання відповідних компенсацій, пов`язаних з її проходженням згідно п.2 ч.1 ст. 19 КАС України віднесені до юрисдикції адміністративних судів та повинні розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Позивач до 07.11.2015 року проходив службу в лавах МВС України на посаді заступника начальника управління - начальника відділу розкриття злочинів проти особи УКР ГУ МВС України в Одеській області.

Відповідно до положень п.9, п.12 Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», у зв'язку із припиненням виконання функцій Головним управління МВС України в Одеській області та створенням Головного управління Національної поліції в Одеській області, на підставі поданих рапорту та заяви, позивача наказом Головного управління Національної поліції України в Одеській області від 07.11.2015 року №20о/с із 07.11.2015 року призначено на посаду начальника управління (карного розшуку) Головного управління Національної поліції в Одеській області в області, з присвоєнням йому спеціального звання «полковника поліції».

17.03.2016 року Атестаційною комісією №10 Головного управління Національної поліції України в Одеській області була проведена атестація позивача за результатами якої було прийняте рішення, яке міститься в протоколі ОП№15.00004856.0023714 від 17.03.2016 року Атестаційної комісії №10 ГУ НП в Одеській області, в якому зазначено в розділі VI «Результати атестування (висновок атестаційної комісії)" атестаційного листа, а саме: « 4 - займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність», яке прийняте стосовно позивача.

Наказом Головного управління Національної поліції України в Одеській області від 16.09.2016 року №2244 дск «Про організаційно-штатні зміни в Головному управління Національної поліції в Одеській області» посада, яку обіймав позивач скорочена.

16.09.2016 року позивач був письмово попереджений про наступне звільнення за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», у зв'язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів.

16.11.2016 року наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області №1537 о/с дск позивача було звільнено із служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв'язку із скороченням штатів або проведення реорганізаційних заходів.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15.08.2017 року по справі № 815/7110/16 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ начальника ГУ НП України в Одеській області від 16.11.2016 року №1537о/с дск в частині звільнення ОСОБА_1 із служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв'язку із скороченням штатів або проведення реорганізаційних заходів з 16.11.2016 року; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу управління кримінальної поліції (оперативно-технічних заходів) Головного управління Національної поліції в Одеській області в області з 16.11.2016 року; стягнуто з Гооловного управління НП в Одеській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 16.11.2016 року по день фактичного поновлення на посаді, виходячи з його середньомісячного розміру 9740,25 грн.

Зазначена постанова суду набрала законної сили 13.10.2017 року.

Разом з тим, 12.09.2017 року позивач був письмово попереджений про наступне звільнення за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», у зв'язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів (а.с. 54).

Наказом начальника ГУНП в Одеській області № 1751 о/с дск від 13 листопада 2017 року полковника поліції, ОСОБА_1, начальника відділу управління кримінальної поліції (оперативно-технічних заходів) ГУНП в Одеській області, згідно п. 4 ч. 1 ст. 77 (у зв'язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції з 13 листопада 2017 року. Підставою для звільнення позивача, як зазначено у витязі з наказу начальника ГУНП в Одеській області № 1751 о/с дск від 13.11.2017 року стали: накази НПУ від 02.09.2016 року № 788 дск, ГУНП в Одеській області від 16.09.2016 року № 2244 дск та попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 від 12.09.2017 року (а.с. 53).

Позивач, вважаючи наказ відповідача № 1751 о/с дск від 13 листопада 2017 року в частині його звільнення зі служби в поліції протиправним, оскаржив його до суду, вимагаючи його скасування та поновлення позивача на займаній посаді.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд не погоджується з підставами звільнення позивача зі служби в поліції та вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного наказу в частині звільнення позивача, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім:

1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування;

2) частини сьомої статті 15 та частини п'ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Оскільки перше офіційне опублікування Закону відбулося в газеті Голос України 06.08.2015 р. (випуск № 141-142), Закон набрав законної сили з 07.11.2015 року, окрім вищевказаних норм.

З дня опублікування цього Закону (п.8 Розділу XI) всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Отже законодавець імперативно визначив спосіб і час попередження відповідних працівників.

Разом із тим, згідно з п.9 Розділу XI Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до частини першої 47 Закону України «Про Національну поліцію», призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

В ході офіційного з'ясування обставин судом встановлено, що позивач до 07.11.2015 року проходив службу в лавах МВС України на посаді заступника начальника управління - начальника відділу розкриття злочинів проти особи УКР ГУ МВС України в Одеській області.

Відповідно до положень п.9, п.12 Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», у зв'язку із припиненням виконання функцій Головним управління МВС України в Одеській області та створенням Головного управління Національної поліції в Одеській області, на підставі поданих рапорту та заяви, позивача наказом Головного управління Національної поліції України в Одеській області від 07.11.2015 року №20о/с із 07.11.2015 року призначено на посаду начальника управління (карного розшуку) Головного управління Національної поліції в Одеській області в області, з присвоєнням йому спеціального звання «полковника поліції».

Таким чином, суд зазначає, що наказ ГУНП в Одеської області від 07.11.2015 року являється належним доказом того, що ділові, професійні, особисті якості, освітній та кваліфікаційний рівень позивача були визнані достатніми для призначення його на посаду в Національну поліцію.

З моменту прийняття працівника міліції до складу органів Національної поліції України з призначенням на відповідну посаду та присвоєнням спеціального звання процес переведення працівника міліції до органів Національної поліції України згідно Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» є завершеним.

Частиною 1 ст.58 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов'язків.

Згідно положень ч.2 ст.58 цього ж Закону передбачені випадки, коли особа може бути призначена на посаду органи Національної поліції України тимчасово. До них відносяться: 1) заміщення посади поліцейського на період відсутності особи, за якою відповідно до закону зберігається посада поліцейського, 2) заміщення посад, призначення на які передує укладання контракту.

Враховуючи, що в наказі про призначення позивача на посаду поліцейського від 07.11.2015 року №20о/с було відсутнє посилання на підстави, визначені ч.2 ст.58 Закону України «Про Національну поліцію», позивач вважається таким, що був прийнятий на службу до Національної поліції України безстроково із забезпеченням відповідних гарантій поліцейського.

Відповідно до положень ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейський може бути звільнений зі служби лише в порядку та на умовах, визначених цим Законам.

Так, відповідно до положень п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що однією з підстав звільнення поліцейського зі служби в поліції є скорочення штатів або проведення організаційних заходів.

Наказом ГУ НП України в Одеській області від 16.09.2016 року №2244 дск «Про організаційно-штатні зміни в Головному управління Національної поліції в Одеській області» посада, яку обіймав позивач скорочена.

Як встановлено судом вище, на виконання приписів ч.1 ст.68 Закону України «Про Національну поліцію» позивача було письмово попереджено про наступне звільнення з цим підстав 16.09.2016 року та 16.11.2016 року наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області №1537 о/с дск позивача було звільнено із служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв'язку із скороченням штатів або проведення реорганізаційних заходів.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15.08.2017 року по справі № 815/7110/16 було визнано протиправним та скасовано вищезазначений наказ начальника ГУ НП України в Одеській області від 16.11.2016 року №1537о/с дск в частині звільнення ОСОБА_1 із служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв'язку із скороченням штатів або проведення реорганізаційних заходів з 16.11.2016 року; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу управління кримінальної поліції (оперативно-технічних заходів) Головного управління Національної поліції в Одеській області в області з 16.11.2016 року; стягнуто з Гооловного управління НП в Одеській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 16.11.2016 року по день фактичного поновлення на посаді, виходячи з його середньомісячного розміру 9740,25 грн.

Зазначена постанова суду набрала законної сили 13.10.2017 року.

Разом з тим, 12.09.2017 року позивач був повторно письмово попереджений про наступне звільнення за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», у зв'язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів (а.с. 54) та наказом начальника ГУНП в Одеській області № 1751 о/с дск від 13 листопада 2017 року звільнений зі служби в поліції з 13 листопада 2017 року. Підставою для звільнення позивача, як зазначено у витязі з наказу начальника ГУНП в Одеській області № 1751 о/с дск від 13.11.2017 року стали: накази НПУ від 02.09.2016 року № 788 дск, ГУНП в Одеській області від 16.09.2016 року № 2244 дск та попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 від 12.09.2017 року (а.с. 53).

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Основними документами, що регламентують умови й порядок проходження служби та звільнення зі служби в системі МВС України перш за все є Закон України «Про Національну поліцію», Кодекс Законів про працю України (надалі - КЗпП) та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до ст.68 Закону України «Про Національну поліцію» у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Пункт 5 ч.10 ст.62 даного Закону встановлює, що поліцейський у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.

Як встановлено судом, позивач проходив службу в ОВС з 1993 року на різних посадах, з 07.11.2015 року призначений до ГУНП в Одеській області на посаду начальника управління (карного розшуку) з присвоєнням звання - полковник поліції, з 20.07.2016 року - начальник відділу управління кримінальної поліції (оперативно-технічних заходів) Головного управління Національної поліції в Одеській області, що підтверджує його тривалий безперервний стаж служби 24 роки.

Також судом встановлено, що за час роботи в органах внутрішніх справ позивач 39 разів заохочувався, в тому числі медалями, відзнакою МВС України «Вогнепальна зброя» - за особливі заслуги в захисті конституційних прав і свобод людини і громадянина, зразкове виконання службового та громадянського обов'язку, виявлені при цьому честь та доблесть, а також пам'ятним нагрудним знаком «За Україну, за її золю». Також позивач має статус учасника бойових дій, та на нього розповсюджується дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Як зазначив сам позивач, він здатний та згоден проходити службу в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області, має значний досвід роботи, високий освітній рівень, належний стан здоров'я, добре ставлення до виконання службових обов'язків.

Відповідно до ч.5 ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію», переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач має необхідні для виконання службових завдань, як теоретичні знання, так і професійні якості, значний досвід роботи у правоохоронній діяльності, професійно та фізично підготовлений та не має будь-яких медичних протипоказань до виконання службових обов'язків, що не спростовувалось представником відповідача у судовому засіданні.

Як встановлено судом, 12 вересня 2017 року позивача було попереджено під підпис про наступне звільнення у зв'язку з скороченням штатної чисельності органів і підрозділів Національної поліції України та Головного управління Національної поліції в Одеській області, відповідно до наказів Національної поліції України від 02 вересня 2016 року № 788 дск «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області» та Головного управління Національної поліції в Одеській області від 16 вересня 2016 № 2244 дск «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області».

При цьому, суд зазначає, що відповідно до вищезазначених наказів Національної поліції України від 02 вересня 2016 року № 788 дск «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області» та Головного управління Національної поліції в Одеській області від 16 вересня 2016 року № 2244 дск «Про організаційно - штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області», фактичного скорочення штатів не було, а лише проводились організаційно - штатні зміни.

Представником відповідача не надано до суду доказів того, що ГУ НП в Одеській області позивачу були запропоновані інші вакантні посади в апараті ГУ НП в Одеській області, які відповідали його посаді, досвіду роботи, кваліфікаційним вимогам, розміру грошового забезпечення тощо.

При цьому, представник відповідача у відзиві особисто зазначив, що позивачу не пропонувались посади, посилаючись на те, що він прийняв рішення про звільнення на пенсію, про що повідомив керівництво підрозділу та свідчать дата отримання трудової книжки; заява позивача про виплату пенсії або грошової допомоги від 15.11.2017 року; розписки позивача про отримання трудової книжки 13.11.2017 року; лист від 16.11.2017 року № 16/1-1141 про призначення пенсії позивачу; власноручно написана заява позивача про призначення пенсії від 22.11.2017 року; власноручно написана заява позивача про призначення/перерахунок пенсії від - 21.11.2017 року.

Разом з тим суд не погоджується з доводами представника відповідача відносно того, що зазначені документи вказують на не бажання позивача, в подальшому проходити службу в органах поліції, оскільки зазначені документи були складені та подані позивачем до ГУНП в Одеській області вже після видання спірного наказу про його звільнення № 1751 о/с дск від 13.11.2017 року.

При цьому, суд зазначає, що зазначений наказ прийнятий відповідачем без погодження з профспілковим комітетом, без врахування переважного права позивача на залишення на роботі та без можливості щодо переведення на іншу роботу.

Суд наголошує, що відповідно до ст. 58 Закону України «Про Національну поліцію» призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов'язків.

Як встановлено судом, позивач відповідав та відповідає вимогам до поліцейського, визначеним в ч. 1 ст. 49 Закону України «Про Національну поліцію» - вік, освіта, володіння українською мовою, фізична та професійна підготовка. Крім того, позивач пройшов люстраційну перевірку, що в силу вимог ч. 3 цієї ж статті Закону виключає підстави, з яких позивач не може бути прийнятий на службу в поліцію.

Існує усталена судова практика про те, що під час вирішення адміністративних спорів із публічної служби пріоритетними для застосування є норми спеціальних законів, а в питаннях, не врегульованих спеціальним законодавством, підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст. ст. 40, 42 Кодексу законів про працю України допускається звільнення працівника у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці лише при неможливості переведення робітника з його згоди на іншу роботу, і за відсутності у звільненого переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі.

Постановою Пленуму Верховного Суду від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено застосування п. 1 ст. 40 КЗпП при розгляді справ, пов'язаних із звільнення працівника у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці. Зокрема, зазначено, що розглядаючи трудові спори суди зобов'язані з'ясовувати чи дійсно у власника або уповноваженого ним органу не було можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При цьому, така можливість визначається не тільки наявністю іншої вільної посади, але й можливістю особи обіймати цю посаду за своєю освітою, спеціальністю та досвідом роботи. Крім того, суди зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення штату, чи додержало власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу.

Вчинення зазначених дій вимагає від роботодавця й дотримання положення ст. 49-2 Кодексу законів про працю України.

Статтею 49-2 Кодексу законів про працю України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При скороченні чисельності та штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці та з врахуванням інших критеріїв. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Також суд зазначає, що норми Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну поліцію», на які йдеться посилання у спірному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі. Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, начальник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Однак, відповідач жодним чином не обґрунтував відсутність можливості подальшого використання позивача на службі та не врахував відсутність відмови позивача від проходження служби в поліції.

На думку суду, суб'єктом владних повноважень також порушено принцип захисту обґрунтованих сподівань (reasonable expectations), який тісно пов'язаний із принципом юридичної визначеності (legal certainty) і є невід'ємним елементом принципу правової держави та верховенства права. Як зазначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов'язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер'їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків ("Лелас проти Хорватії", п. 74).

Згідно з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постановах від 28.10.2014 р. та від 04.11.2014 р. встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) зі працевлаштування працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Іншого способу порушеного права у спорах про незаконне звільнення, аніж поновлення на посаді відповідного органу (установи, підприємства, організації), чинне законодавство не передбачає.

Зваживши на вищевикладені обставини справи та вимоги законодавства, суд дійшов висновку про те, що відповідачем був порушений встановлений законом порядок звільнення позивача з органів Національної поліції, а тому суд повинен задовольнити позовні вимоги - визнати протиправним та скасувати реалізацію цього рішення - наказ начальника ГУ НП України в Одеській області від 13.11.2017 року №1751 о/с дск про звільнення позивача зі служби в поліції з 13.11.2017 року за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Для вирішення спору та оцінки оскаржуваного рішення суд також врахував вимоги Європейської соціальної хартії, обов'язок з дотримання якої Україна взяла на себе відповідно до закону України від 14 вересня 2006 року № 137-V «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» та якої не дотримався відповідач.

Україна взяла на себе зобов'язання вважати обов'язковими для України такі статті та пункти частини II Хартії: - пункти 1 (визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов'язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості), 2 (ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає), 3 (створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування), 4 (забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм) статті 1 «Право на працю».

Виходячи з наведеного, враховуючи, що нормами Закону України «Про Національну поліцію» не врегульовані питання процедури поновлення на посаді поліцейських, звільнення яких визнано судом незаконним, суд згідно положень ст. 7 КАС України застосовує до спірних правовідносин положення КЗпП України, якими вказані питання врегульовані.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст.43 Конституції України дає підстави зробити висновок, що за змістом ч.1 ст.235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Також, позивач повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, а саме судом.

Відповідно до ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відтак, суд вважає, що відповідач звільнив позивача без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень статті 235 КЗпП України зобов'язаний поновити його на попередній посаді.

Згідно з ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Тобто, з урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Згідно з правовим висновком зазначеним у Постанові Верховного Суду України від 14.01.2014 року по справі № 21-395а13: суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у порядку.

Такий спосіб захисту як стягнення коштів із відповідача передбачений пунктом 6 частини 2 статті 245 КАС України та може бути застосований у випадках, прямо передбачених законом.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Відповідно до абз.3 п.2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Абзацом 3 пункту 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Згідно з п.5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Згідно з ч. 1 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання.

Відповідно до п. 6 розд. ІІІ вказаного Порядку, поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Порядок не містить правил розрахунку середньоденного грошового забезпечення у разі поновлення на посаді, але містить положення щодо розрахунку середньоденного грошового забезпечення у разі виплати грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку, яка проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення зі служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення (абз. 8 п. 8 розд. ІІІ Порядку).

Відповідно до п. 9 розд. І вказаного Порядку, при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

На підставі викладеного, проаналізувавши положення Порядків №№ 100, 260, суд дійшов висновку, що для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу поліцейського підлягають застосуванню саме календарні дні.

Аналогічну правову позицію стосовно того, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів, неодноразово висловлював Одеський апеляційний адміністративний суд, зокрема в ухвалах від 16 травня 2017 року по справі № 814/2833/16, від 17 травня 2017 року по справі № 814/2765/16, від 31 травня 2017 року по справі №814/2522/16, від 06 вересня 2017 року по справі №814/492/17, та інших.

Суд вважає необхідним застосувати аналогію закону та визначити таким чином одноденний розмір грошового забезпечення позивача, оскільки саме цей Порядок є спеціальним щодо розрахунку грошового забезпечення поліцейських.

Згідно довідки про доходи, виданої за підписом заступника начальника Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП в Одеській області (а.с. 79), сума нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 за вересень 2017 року складає 7585,43 грн., за жовтень 2017 року - 11977,00 грн.

Усього за останні 2 календарні місяці роботи до звільнення - 19 562,43 грн.

Кількість відпрацьованих днів у вересні 2017 року - 19, у жовтні 2017 року - 31. Усього 50 днів.

Отже, середньоденний заробіток (середньоденне грошове забезпечення) позивача складає 391,25 грн. (19562,43/50).

Так період вимушеного прогулу позивача з 14.11.2017 року по 20.02.2017 року складає 99 днів.

Таким чином грошове забезпечення позивача за весь час вимушеного прогулу складає 38 733,75 грн. (391,25 х 99), яке суд вважає необхідним стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області.

У відповідності з п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягають негайному виконанню, рівно як і рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць підлягають негайному виконанню.

Відповідно до зазначеної норми закону суд вважає за необхідне допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення позивача на службі в поліції на посаді начальника відділу управління кримінальної поліції (оперативно-технічних заходів) Головного управління Національної поліції в Одеській області та в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 11 977 грн. 00 коп.

Отже вищевикладене вирішення спору цілком узгоджується із нормами КАС України та є належним способом захисту порушеного права позивача.

Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з'ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог та наявність підстав для їх повного задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 242-246 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області № 1751 о/с від 13.11.2017 року в частині звільнення зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» начальника відділу управління кримінальної поліції (оперативно-технічних заходів) Головного управління Національної поліції в Одеській області, з 13 листопада 2017 року, полковника поліції ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді начальника відділу управління кримінальної поліції (оперативно-технічних заходів) Головного управління Національної поліції в Одеській області з 14 листопада 2017 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 14.11.2017 року по 20.02.2018 року у розмірі 38 733 грн. 75 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді начальника відділу управління кримінальної поліції (оперативно-технічних заходів) Головного управління Національної поліції в Одеській області та в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 11 977 грн. 00 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено та підписано суддею 26 лютого 2018 року.

Суддя С.О. Cтефанов

.