Справа № 826/10801/17
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2018-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 січня 2018 року 09:00 № 826/10801/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Григоровича П.О., суддів Каракашьяна С.К., Смолія І.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до1. Кабінету Міністрів України 2. Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України
прозобов'язання вчинити дії,

За участі:

Представника позивача: ОСОБА_2;

Представника відповідача 1: Шокун О.В.;

Представника відповідача 2: Недиба О.О.

На підставі ч.1 ст.250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 24.01.2018 проголошено вступну та резолютивну частини рішення

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (надалі - відповідач 1), Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства (надалі - відповідач 2), в якому просить суд:

- зобов'язати відповідачів прийняти рішення щодо виплати ОСОБА_1 компенсації 50% вартості житла в розмірі 336 898,74 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.09.2017 відкрито провадження та призначено справу до розгляду в попередньому судовому засіданні.

Ухвалою Суду від 30.11.2017 закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 24.01.2018.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, посилаючись при цьому на те, що у зазначених вище суб'єктів владних повноважень відсутні правові підстави для не відшкодування позивачу 50 % вартості придбаного житла, як переміщеній з тимчасово окупованої території особі.

Відповідачі заперечують по суті заявлені позовні вимоги, про що надали відповідні письмові заперечення, які наявні в матеріалах справи. Посилаються на те, що позивач не підпадає під визначення кола осіб, які мають право на отримання компенсації вартості придбаного житла, відповідно до пп.4 п.8 Порядку забезпечення громадян доступним житлом, затвердженого Постановою КМУ від від 11 лютого 2009 р. N 140 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11 травня 2011 р. N 568).

За таких обставин відповідачі просили суд в задоволенні позову відмовити повністю.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач є громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець с. Шахтарське міста Антрацит Луганської області, що підтверджується паспортом громадянина України, копія якого наявна в матеріалах справи.

Внаслідок проведення антитерористичної операції на сході України, позивач виїхав з тимчасово окупованої території до міста Бориспіль Київської області.

Підтвердженням переїзду на тимчасове проживання (перебування) до міста Бориспіль Київської області є довідка, видана Бориспільським РВ УДМС України в Київській області від 18.11.2014 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

26.10.2015 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 37 Позивач придбав квартиру № 34 загальною площею 58,4 кв.м., розташовану на 4-му поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до вказаного договору, Позивачем за квартиру було сплачено суму коштів в розмірі 673 797,48 гривень, що становить 100% вартості майнових прав.

30 червня 2017 року Позивач письмово звернувся до Відповідачів 1, 2 з листами, в яких просив прийняти рішення щодо виплати йому компенсації 50 відсотків вартості придбаного житла, а саме квартири № 34 загальною площею 58,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в сумі 336 898,74 гривень.

Як свідчать матеріали справи, станом на дату вирішення спору по суті заявлених позовних вимог, рішення про виплату позивачу компенсації не приймалось.

За таких обставин, вбачаючи наявність підстав для зобов'язання відповідачів прийняти рішення про виплату ОСОБА_1 компенсації 50% вартості житла в розмірі 336 898,74 грн., позивач просить Суд даний адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Питання щодо стабілізації будівництва, підвищення платоспроможності населення, забезпечення реалізації житлових прав громадян, які потребують державної підтримки, стимулювання розвитку будівельної та суміжних галузей в умовах світової фінансової кризи, врегульовано Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25.12.2008 №800 (зі змінами та доповненнями).

Відповідно до преамбули вказаного Закону, цей Закон спрямований на подолання кризових явищ у будівельній галузі та регулювання правовідносин, що виникають у зв'язку з будівництвом житла.

За змістом п.1 ч.1 Закону, подолання кризових явищ у будівельній галузі та житловому будівництві здійснюється відповідно до цього Закону шляхом, в тому числі, надання громадянам державної підтримки на будівництво (придбання) доступного житла шляхом сплати державою частини його вартості.

Статтею 4 Закону врегульовано основоположні моменти державної підтримки будівництва доступного житла.

Зокрема, відповідно до ч.2 зазначеної статті Закону (в редакції від 16.03.2017), Державна підтримка у розмірі 50 відсотків вартості будівництва (придбання) доступного житла та/або пільгового іпотечного житлового кредиту надається особам, на яких поширюється дія пунктів 19 і 20 частини першої статті 6, пунктів 10 - 14 частини другої статті 7 та абзаців четвертого, шостого і восьмого пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також внутрішньо переміщеним особам, на яких поширюється дія Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Аналіз зазначеної вище норми дає змогу дійти висновку, що однією з осіб, яка має право на державну підтримку у розмірі 50% вартості житла є особа, на яку поширюється дія Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Як вже зазначалось, підтвердженням переїзду на тимчасове проживання (перебування) до міста Бориспіль Київської області Позивача є довідка, видана Бориспільським РВ УДМС України в Київській області від 18.11.2014 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

За таких обставин, в контексті ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ч.2 ст.4 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», позивач відноситься до кола осіб, які мають право на державну підтримку у розмірі 50% вартості житла, що відповідачами, власне, не заперечується.

Разом з цим, слід зазначити, що дане право особи, за змістом Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» не є безумовним, адже відповідно до п.12 ст.4 даного Закону визначено, що Порядок надання державної підтримки та забезпечення громадян доступним житлом встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким Порядком є Порядок забезпечення громадян доступним житлом, затверджений Постановою КМУ від 11 лютого 2009 р. N 140 (з наступними змінами та доповненнями).

На час звернення позивача до відповідачів з заявами про компенсацію 50% вартості житла (придбаної квартири), Порядок від 11.02.2009 №140 (в редакції від 11.05.2011) не містив в собі норм, які б врегульовували процедуру отримання такої компенсації внутрішньо переміщеним особам, про що також було доведено до відома позивача листом Мінрегіонрозвитку від 18.07.2017 №8/17-853-17.

В подальшому, в редакції Порядку №140 від 20.09.2017, до п.8 зазначеного нормативного документу внесено зміни (доповнення) та зазначено, що право на державну підтримку мають, в тому числі, громадяни, відомості про яких відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внесені до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, якщо такі громадяни не мають у власності іншої житлової нерухомості ніж та, що розташована на території, визначеній тимчасово окупованою територією відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», та на території населених пунктів, зазначених у переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затверджених розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. N 1085 (Офіційний вісник України, 2014 р., N 92, ст. 2655).

Правовий аналіз зазначеної вище норми, дає змогу дійти висновку, що, в даному випадку, державна підтримка забезпечується для громадян України, за сукупністю наступних обставин:

1) відомості про громадян відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» мають бути внесені до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб;

2) такі громадяни не мають у власності іншої житлової нерухомості ніж та, що розташована на території, визначеній тимчасово окупованою територією

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 21.04.2016 № 57835589, позивач з 14.04.2016 є власником квартири загальною площею 58,4 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, позивач, як власник нерухомого майна, що розташоване не на тимчасово окупованій території, чи на території населених пунктів, зазначених у переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, чи переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення (оскільки місто Бориспіль Київської області не відноситься до зазначених категорій населених пунктів), позбавлений права на державну підтримку відповідно до статті 4 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25.12.2008 в редакції Закону України «Про внесення змін до статті 4 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» щодо реалізації державних житлових програм» від 16.03.2017.

Враховуючи зазначене, правові підстави для зобов'язання відповідачів вчинити дії відсутні.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст складено 05.02.2018.

Головуючий суддя П.О. Григорович

Судді С.К. Каракашьян

І.В. Смолій