Справа № 800/165/17
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2018-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.02.2018 Київ П/9901/345/18 800/165/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючого судді: Білоуса О.В.,

суддів: Бевзенка В.М., Шарапи В.М., Данилевич Н.А. Желтобрюх І.Л.,

секретаря судового засідання - Носенко Л.О.

за участю:

представника відповідача - Русакової І.Г.

представника третьої особи - Білопольської Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,

установив:

09 січня 2017 року до Верховного Суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя ( далі - ВРП ) про:

- визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя №596/0/15-17 від 23 березня 2017 року, в частині звільнення ОСОБА_3 з посади судді Апеляційного суду Луганського області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України;

- визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя №654/0/15-17 від 30 березня 2017 року про залишення без розгляду заяви ОСОБА_3 від 13 листопада 2014 року про звільнення з посади судді Апеляційного суду Луганського області у відставку ;

- зміну формулювання підстав звільнення ОСОБА_3 з посади судді Апеляційного суду Луганського області з «за вчинення істотного дисциплінарного проступку на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України», як зазначено у рішенні Вищої ради правосуддя №596/0/15-17 від 23 березня 2017 року, на «у зв'язку з поданням заяви про відставку на підставі пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України.

Позов мотивує тим, що під час здійснення процедури та вирішення питання про її звільнення, Вища рада правосуддя діяла в супереч положень Конституції України та Конвенції з прав людини, у зв'язку з чим порушила її конституційне право на вільне обрання праці. Позивач також зазначає, що мали місце порушення процедури розгляду Вищою радою правосуддя вказаного питання, які полягали у формальному та упередженому ставленні відповідача до цього питання, під час прийняття оскаржуваного рішення. Крім того, на думку позивача, відповідачем безпідставно залишено без розгляду подану ним заяву про звільнення з посади судді у відставку.

Позивачка, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, однак на аркуші справи 2 тому 3-го, міститься заява позивачки, в якій вона просить суд здійснювати розгляд справи за її відсутності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача повністю заперечила проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Свою позицію мотивує тим, що відповідачем дотримано процедуру внесення подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді, а оскаржувані рішення є законними та обґрунтованими. Позивачем, в свою чергу, не вказано обставин, які б свідчили про наявність, встановлених частиною другою статті 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII (далі - Закон «Про Вищу раду правосуддя»), вичерпних підстав для скасування рішення. При цьому, ухвала про залишення без розгляду заяви позивача про звільнення у зв'язку із відставкою, прийнята з дотриманням вимог чинного законодавства.

В судовому засіданні представником відповідача, також зазначено про відсутність порушень закону зі сторони відповідача, щодо тривалого розгляду заяви позивача про звільнення у відставку, у зв'язку із тим, що з квітня 2014 по серпень 2015 року, ВРП не здійснювала свої повноваження через відсутність її конституційного складу.

Представник третьої особи підтримала позицію представника відповідача та зазначила про безпідставність заявлених позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані ними докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, з'ясував таке.

Постановою Верховної Ради України від 09 липня 2003 року №1072-ІV ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, обрана на посаду судді Апеляційного суду Луганської області безстроково.

Указом Президента України від 12 листопада 2014 року №867/2014, у зв'язку з проведенням антитерористичної операції, змінено місцезнаходження Апеляційного суду Луганської області та переміщено його до міста Сєвєродонецька Луганської області.

13 листопада 2014 року позивачем до Вищої ради юстиції подано заяву про внесення подання про звільнення з посади судді - звільнення, у зв'язку із поданням заяви про відставку.

Розпорядженням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2015 року №11/0/38-15 відновлено роботу Апеляційного суду Луганської області з 17 лютого 2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що Рішенням Вищої ради правосуддя від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 ОСОБА_3 звільнено з посади судді Апеляційного суду Луганської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, оскільки встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України (далі - ВККС України) факти підтверджують, що дії судді підривають авторитет правосуддя, порочать звання судді та є беззаперечно істотним дисциплінарним проступком, що є несумісним зі статусом судді, а також свідчать про свідоме нехтування суддею обов'язками судді, порушення морально-етичних принципів поведінки судді та вчинення ним дій, що порочать звання судді.

Підставою для прийняття оскаржуваного рішення від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 слугувало рішення ВККС України від 11 січня 2017 року №3/дп-17 про притягнення до дисциплінарної відповідальності, зокрема, судді Апеляційного суду Луганської області ОСОБА_3 та застосування до неї дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади.

Як вбачається з рішення ВККС України від 11 січня 2017 року №3/дп-17, у листопаді 2015 року, квітні та серпні 2016 року до Комісії надійшли звернення Вищої ради юстиції, Голови Верховної Ради України Гройсмана В.Б., голови Луганського окружного адміністративного суду Чиркіна С.М. щодо поведінки суддів, зокрема, судді Апеляційного суду Луганської області ОСОБА_3

Вища кваліфікаційна комісія суддів України за результатами розгляду дисциплінарних справ встановила, що відповідно до повідомлень голови Апеляційного суду Луганської області роботу суду було відновлено та суддям і працівникам апарату суду необхідно було прибути до міста Сєвєродонецька та приступити до роботи у строк до 20 листопада 2014 року. Усім суддям було направлено смс-повідомлення про необхідність явки 19 листопада 2014 року до міста Сєвєродонецька на збори суддів.

Проте, частина суддів Апеляційного суду Луганської області, зокрема і ОСОБА_3, не надали заяви, що підтверджують згоду на переїзд до нового місця розташування Апеляційного суду Луганської області та з листопада 2014 року до теперішнього часу, не приступили до виконання своїх службових обов'язків, до нового місця розташування суду не переїхали, правосуддя не здійснюють.

У підтвердження зазначеного, головою Апеляційного суду Луганської області надано копії актів про відсутність суддів на робочому місці, копії табелів обліку робочого часу ( а. с. 84-197 т.2).

ВККС України, беручи до уваги наведене, дійшла висновку, що суддями, щодо яких розглядається дисциплінарна справа, зокрема і позивачем, вчинено умисні дії, що порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя, та які утворюють склад дисциплінарного проступку. Таким чином, враховуючи негативні наслідки, які настали у зв'язку із цим у виді підриву суспільної довіри до суду, Комісія прийшла до висновку про наявність підстав для застосування до суддів, зокрема до ОСОБА_3, дисциплінарного стягнення у виді подання про її звільнення з посади судді.

У рішенні ВРП від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 зазначено, що встановлені Комісією факти підтверджують, що дії суддів підривають авторитет правосуддя, порочать звання судді та, беззаперечно, є істотним дисциплінарним проступком, що несумісний зі статусом судді, а також свідчать про свідоме нехтування, зокрема, суддею Апеляційного суду Луганської області ОСОБА_3, обов'язками судді, порушення морально-етичних принципів поведінки судді та вчинення дій, що порочать звання судді.

Враховуючи зазначене, ВРП дійшла висновку, що з огляду на характер дисциплінарного проступку, його наслідки, є підстави вважати, що застосування до суддів, зокрема, ОСОБА_3, дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади є виправданим та відповідає принципу пропорційності.

Крім того, ухвалою Вищої ради правосуддя від 30 березня 2017 року №654/0/15-17 залишено без розгляду заяву ОСОБА_3 про звільнення з посади судді Апеляційного суду Луганської області, у зв'язку із поданням заяви про відставку, з тих підстав, що на засіданні 23 березня 2017 року Вища рада правосуддя прийняла рішення про її звільнення з посади судді Апеляційного суду Луганської області за вчинення істотного дисциплінарного проступку на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, а тому, відповідно до пункту 15.7 Регламенту Вищої ради правосуддя, заява є такою, що підлягає залишенню без розгляду.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, пояснення сторін, суд дійшов висновку про обґрунтованість та відповідність нормам права оскаржуваного рішення Вищої ради правосуддя від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17 та ухвали від 30 березня 2017 року №654/0/15-17, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Носіями судової влади в Україні є професійні судді.

Порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів визначено Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 02.06.2016 року (далі - Закон №1402-VIII).

Зокрема, статтею 108 Закону № 1402-VIII визначено, що дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному Законом України "Про Вищу раду правосуддя", з урахуванням вимог цього Закону.

Згідно з пунктом третім частини першої статті 106 Закону України № 1402-VIII (в редакції чинній на момент прийняття рішення), суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з підстав допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, прояв неповаги до інших суддів, адвокатів, експертів, свідків чи інших учасників судового процесу.

Положеннями пункту 6 частини першої статті 109 Закону № 1402-VIII визначено, що одним із видів дисциплінарного стягнення є подання про звільнення судді з посади, що, зі змісту пункту першого частини восьмої цієї ж статті, застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку.

Статтею 112 Закону № 1402-VIII визначено, що суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України, а саме:

1) неспроможність виконувати повноваження за станом здоров'я;

2) порушення суддею вимог щодо несумісності;

3) вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді;

4) подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням;

5) незгода на переведення до іншого суду у разі ліквідації чи реорганізації суду, в якому суддя обіймає посаду;

6) порушення обов'язку підтвердити законність джерела походження майна.

Перевіряючи обґрунтованість та законність прийнятого Вищою радою правосуддя рішення від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17 відносно ОСОБА_3, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 57 Закону «Про Вищу раду правосуддя», рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;

3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

Аналізуючи викладені вище вимоги Закону, суд бере до уваги наступне.

30 вересня 2016 року набрали чинності зміни до Конституції України, внесені Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 2 червня 2016 року № 1401-VIII, а тому рішенням Вищої ради юстиції від 12 січня 2017 року №11/0/15-17 реорганізовано Вищу раду юстиції, шляхом перетворення у Вищу раду правосуддя, а члени Вищої ради юстиції набули статусу членів Вищої ради правосуддя.

Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів (частина 1 статті 1 Закону «Про Вищу раду правосуддя»).

Частиною першої статті 26 цього Закону встановлено, що Вища рада правосуддя діє у пленарному складі, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно з пунктом 5.1 Глави 5 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженому рішенням Вищої ради правосуддя від 24 січня 2017 року №52/0/15-17, формою роботи Ради є засідання у пленарному складі.

Відповідно до пункту 9.2 Глави 9 рішення ухвалюється більшістю членів Ради, які беруть участь у засіданні Ради у пленарному складі чи її органу, якщо інше не визначено Законом.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI втратив чинність 30 вересня 2016 року та набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ (далі - Закон № 1402- VІІІ).

Згідно з положеннями, передбаченими абзацом 2 пункту 31 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, у разі, якщо на день набрання чинності цим законом Вищою кваліфікаційною комісією суддів України прийнято рішення про відкриття дисциплінарної справи, така справа розглядається колегіями Комісії, визначеними за її рішеннями, у порядку, що діяв на день відкриття дисциплінарної справи. Ухвалюючи рішення за результатами розгляду таких дисциплінарних справ, Вища кваліфікаційна комісія суддів України застосовує дисциплінарні стягнення, визначені цим законом.

Отже, на виконання зазначених вище вимог законодавства, Вища рада правосуддя, на підставі рішення ВККС України від 11 січня 2017 р № 3/дп-17, здійснювала розгляд питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3

Судом встановлено, що на засіданні Ради 23 березня 2017 року були присутніми 17 її членів, 16 з яких проголосували за звільнення позивача з посади судді.

Таким чином, рішення від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 прийнято правомочним складом Ради.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюване рішення від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 підписано усіма членами, які брали участь в його ухваленні, та містить мотиви його прийняття та визначені законом підстави для звільнення позивача з посади судді.

При цьому, слід зазначити, що позивач був повідомлений про дату та час засідання Вищої ради правосуддя в порядку частини шостої статті 30 Закону України "Про Вищу раду правосуддя", шляхом розміщення повідомлення на офіційному веб-сайті Вищої ради правосуддя, через відсутність поштового зв'язку з тимчасово окупованою територією міста Луганська та Луганської області.

Аналізуючи підстави та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла висновку про наявність підстав для застосування дисциплінарного стягнення до позивача, суд зазначає наступне.

Згідно з матеріалами справи, оскаржуване рішення Вищої ради правосуддя прийнято на підставі рішення ВККС України від 11 січня 2017 року № 3/дп-17 про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення.

Зокрема, Вищою кваліфікаційною комісією суддів України було встановлено, що указом Президента України від 12 листопада 2014 року № 867/2014, у зв'язку із проведенням антитерористичної операції, було змінено місцезнаходження Апеляційного суду Луганської області та переміщено його до міста Сєверодонецька Луганської області. Згідно із розпорядженням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2015 року № 11/0/38-15, роботу вказаного суду відновлено 17 лютого 2015 року.

13 листопада 2014 року позивачем подано до Вищої ради юстиції заяву про відставку.

Водночас, не зважаючи на відсутність рішення з приводу вище вказаної заяви, позивач, не бажаючи продовжувати свою роботу судді, не надала згоду на переїзд до нового місця розташування суду та не приступила до виконання своїх обов'язків судді Апеляційного суду Луганської області в м. Сєверодонецьку. При цьому, протягом всього часу та станом на час прийняття Вищою кваліфікаційною комісією суддів України рішення від 11 січня 2017 року № 3/дп-17, позивач не була звільнена з посади та перебувала у статусі діючого судді.

На підтвердження зазначених відомостей головою апеляційного суду Луганської області надано копії актів про відсутність суддів на робочому місці та копії табелів обліку використання робочого часу суддями вказаного суду.

У зв'язку з чим, рішенням комісії від 16 вересня 2016 року №1564/дп-16 було відкрито дисциплінарну справу, зокрема і стосовно ОСОБА_3

Статтею 56 Закону № 1402- VІІІ передбачено права та обов'язки судді, зокрема, суддя зобов'язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Відповідно до частини четвертої статті 116 вищевказаного Закону, суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення.

Таким чином, позивачем вчинено дисциплінарний проступок пов'язаний з неявкою на роботу протягом тривалого часу без поважних причин та систематичним нехтуванням обов'язками судді.

Відповідно до пункту 1 частини восьмої статті 109 Закону № 1402-VІІІ дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується у разі: вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.

Істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтування обов'язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який з таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду (пункт 1 частини 9 статті 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ).

Пунктом 33 Висновку №18 (2015) Консультативної ради європейських суддів "Позиція судової влади та її відносини з іншими гілками державної влади в умовах сучасної демократії" визначено, що судді повинні поводитися доброчесно як під час виконання своїх функцій, так і в особистому житті, відповідати за свою поведінку, якщо це входить до загальноприйнятих норм.

Відповідно до пункту 8 Висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів повноваження, що надані суддям, тісно пов'язані з цінностями правосуддя, справедливості та свободи. Стандарти поведінки, які застосовуються до суддів, випливають з цих цінностей і є передумовами довіри до здійснення правосуддя.

Отже, положення міжнародних документів та законодавства України визначають, що суддя має дотримуватись високих стандартів поведінки, виконувати покладені на нього обов'язки, щодо здійснення правосуддя та не вчиняти дій, які підривають авторитет правосуддя.

Не зважаючи, на вище викладені норми, позивач, нехтуючи покладеними на нього обов'язками, не приступив до виконання своїх повноважень протягом тривалого часу.

Подання позивачем заяви про його звільнення з посади судді, у зв'язку із поданням заяви про відставку, не звільняє останнього від покладених на нього обов'язків судді до ухвалення рішення про його звільнення.

При цьому, під час розгляду справи судом не встановлено, що проживання позивачки на непідконтрольній органам влади території і її робота в установі, яка була переведена на підконтрольну територію, могла або становила реальну загрозу життю, здоров'ю та безпеці позивачки чи членам її родини, так як, жодних доказів цим обставинам суду не надано.

З огляду на викладене, Вищою кваліфікаційною комісією суддів України встановлено факти, які підтверджують, що дії позивачки підривають авторитет правосуддя, порочать звання судді та беззаперечно є істотним дисциплінарним проступком, що несумісний зі статусом судді, а також, свідчать про свідоме нехтування суддею своїми обов'язками, порушення морально-етичних принципів поведінки судді та вчинення ним дій, що порочать звання судді.

Зазначене Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 11 січня 2017 року № 3/дп-17, позивачем не оскаржувалось.

Наведені вище обставини підтвердились і під час їх розгляду Вищою радою правосуддя, у зв'язку з чим, було прийнято рішення про звільнення позивача з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Таким чином, оскаржуване рішення Вищої ради правосуддя містить посилання на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків

Аналізуючи вимоги позивачки про скасування ухвали ВРП від 30 березня 2017 року №654 /0/15-17 про залишення її заяви без розгляду, суд зазначає наступне.

Зокрема, як було вище зазначено, 13 листопада 2014 року позивачем подано до Вищої ради юстиції заяву про відставку.

Однак, з огляду на вимоги Законів України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» та «Про забезпечення права на справедливий суд», Вища рада юстиції не здійснювала своїх повноважень у період з 11 квітня 2014 року до 04 червня 2015 року через відсутність складу зазначеного органу, передбаченого Конституцією України та Законом України «Про вищу раду юстиції».

06 серпня 2015 року Вищою радою юстиції прийнято рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення позивачки з посади судді Апеляційного суду Луганської області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Разом з тим, після направлення до Верховної Ради України зазначеного подання, до Вищої ради юстиції стала надходити інформація про те, що деякі судді, що знаходяться у районі проведення антитерористичної операції, обіймаючи штатні посади в судах України, не приступили до виконання своїх обов'язків у судах, до яких були прикріплені чи переведені, або після того, як суд відновив роботу на звільненій від терористів території чи за новою адресою.

Так, на підставі листа Голови Верховної Ради України щодо проведення додаткової перевірки суддів м. Луганська, Луганської області та апеляційного суду Луганської області, ВРЮ до ВККС України направлено лист для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності, зокрема позивача.

У зв'язку з чим, рішенням комісії від 16 вересня 2016 року №1564/дп-16 було відкрито дисциплінарну справу, зокрема і стосовно ОСОБА_3

Частиною третьою статті 55 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» передбачено, що Вища рада правосуддя має право зупинити розгляд питання про звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, на час розгляду скарги або заяви, наслідком якої може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 2, 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України.

Відповідно до пункту 15.7 Регламенту Вищої ради правосуддя, якщо на момент розгляду питання про звільнення судді Радою суддя звільнений з посади або його повноваження припинені, заява (висновок, подання) залишається без розгляду.

Таким чином, на законодавчому рівні, передбачено можливість вирішення питання про дисциплінарну відповідальність судді до вирішення питання про його звільнення за заявою про відставку, зокрема, у випадку, коли поданню такої заяви передувало ініціювання питання про можливу дисциплінарну відповідальність.

В залежності від обраної підстави звільнення судді, змінюються правові наслідки для особи звільненого, в тому числі і соціально-правовий статус. Саме тому, вказана в оскаржуваному рішенні підстава звільнення має суттєве значення, що і слугувало підставою виокремлення законодавцем і такої особливої процедури, зокрема, за випадків застосування до судді пунктів 2, 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України, що і мало місце в даних правовідносинах.

Вказане свідчить, про відсутність порушення прав позивача, щодо не розгляду її заяви, до моменту вирішення питання про наявність чи відсутність в її діях дисциплінарного проступку, та, як наслідок, наявності чи відсутності підстав для звільнення з посади судді, за відповідними пунктами статті 126 Конституції України.

При цьому, суд вважає, що в даному випадку не було порушено право позивача на повагу до приватного і сімейного життя і не допущено будь-якої дискримінації при реалізації ним своїх прав та свобод. З огляду на це, суд вказує на безпідставність посилань позивача на практику Європейського суду з прав людини у справах Волкова та Куликова проти України, як на аргумент з приводу порушення її права на вільне обрання праці.

Отже, враховуючи те, що 23 березня 2017 року Вищою радою правосуддя прийнято рішення про звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Луганської області за вчинення істотного дисциплінарного проступку, суд вважає, що ухвала Вищої ради правосуддя від 30 березня 2017 року №654 /0/15-17 про залишення без розгляду заяви ОСОБА_3 про звільнення з посади судді Апеляційного суду Луганської області у відставку є вмотивованою та відповідає нормам чинного законодавства.

Усі доводи позивачки та їх обґрунтування, викладені в позовній заяві, спростовуються вищевикладеним та не ставлять під сумнів правомірність прийняття оскаржуваних рішень.

За таких обставин, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та відповідність оскаржуваних рішення Вищої ради правосуддя від 23 березня 2017 року №596/0/15-17 в частині звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Луганської області та ухвали від 30 березня 2017 року №654/0/15-17 критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

За правилами статті 139 КАС понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання цього позову відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 241-246, 262, 266, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

у задоволенні позову ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, відмовити повністю.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 23 лютого 2018 року.

Головуючий суддя О.В. Білоус

Судді В.М. Бевзенко

В.М. Шарапа

Н.А. Данилевич

І.Л. Желтобрюх