Справа № 816/2279/17
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2018-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 лютого 2018 року м. ПолтаваСправа №816/2279/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кукоби О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Пилипенко А.В.,

позивача - громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4,

представника позивача - ОСОБА_5,

перекладача - ОСОБА_6,

представника відповідача - Зубарєвої С.В.,

представника третьої особи - Харченка О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 14.12.2017 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі - ДМС України), третя особа без самостійних вимог на предмет спору - управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (надалі - УДМС України в Полтавській області), у якому просить:

скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.11.2017 №427-16;

зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовано тим, що спірне рішення прийнято відповідачем безпідставно, без врахування всіх обставин, якими позивач обґрунтовував наявність підстав для визнання його біженцем. Звертав увагу на те, що ним надані достатні та переконливі свідчення про побоювання повернення до країни громадянської належності у зв'язку з політичними та релігійними переслідуваннями.

04.01.2018 судом одержано письмові пояснення третьої особи щодо позовних вимог, у яких представник УДМС України в Полтавській області просила у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому посилалась на те, що позивачем у ході розгляду заяви про визнання біженцем не доведено наявність реальної загрози його життю та здоров'ю у країні походження.

10.01.2018 судом одержано відзив ДМС України на позов, у якому представник відповідача просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Зазначила, що спірне рішення вважає правомірним та обґрунтованим, а позовні вимоги - безпідставними. Звертала увагу на наявність суперечностей у поясненнях позивача під час проведених співбесід стосовно обставин його виїзду з країни громадянської належності. Наголошувала на тому, що у позивача відсутні будь-які документи, які б посвідчували його належність до будь-якої політичної партії. На переконання представника відповідача, інформація про можливість переслідування позивача обґрунтована виключно його усними твердженнями, разом з тим відомостей про будь-які утиски в країні походження та документів, що б підтверджували передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" обставини, позивачем не надано.

Відповідь на відзив позивачем не надано.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, наполягала на відмові у задоволенні позовних вимог з мотивів, викладених у письмовому відзиві.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні за безпідставністю.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін та третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Народної Республіки Бангладеш 07.08.2017 звернувся до УДМС України в Полтавській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /а.с. 51/. Дану заяву мотивував посиланнями на те, що він виріс у сім'ї, члени якої приймали участь у діяльності Націоналістичної партії Бангладеш, а він у студентські роки входив до складу формування під назвою "Ісламська студентська організація", за що чотири рази був затриманий та обвинувачений, за твердженням позивача безпідставно, у вбивстві, яке він не скоював.

За твердженням позивача, у 2013 році він змінив свої релігійні переконання та прийняв християнську віру, за що був підданий переслідуванням з боку мусульман та втік до Індії, а у подальшому отримав українську візу і приїхав в Україну для навчання.

У заяві позивач стверджував про переслідування членів своєї сім'ї та їх вбивство прихильниками "Союзу бенгальських студентів".

Рішенням ДМС України від 17.11.2017 №427-17 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /а.с. 156/.

Не погодившись з даним рішенням, позивач оскаржив його до суду.

Надаючи правову оцінку спірному рішенню та відповідним доводам сторін, суд виходить з такого.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За змістом статті 1 названого Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Таке ж саме визначення терміну "біженець" містить і підпункт 2 пункту "А" статті 1 Конвенції про статус біженців від 28.07.1951, до якої Україна приєдналася згідно із Законом від 10.01.2002 №2942-III.

Таким чином, поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності, або за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) такі побоювання мають бути пов'язані з ознаками расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно із визначенням, наведеним у пункту 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини п'ятої статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту спірного рішення судом встановлено, що позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Оцінюючи спірне рішення на його відповідність критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зважає на такі обставини.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Суд зауважує, що у заяві від 07.08.2017, під час проведення співбесід, а також у ході розгляду справи у суді, позивач стверджував про наявність у нього побоювань стати жертвою переслідувань у Народній Республіці Бангладеш через політичні та релігійні переконання.

Дані побоювання позивач пов'язує з такими обставинами:

1) ймовірність його переслідування у зв'язку з політичною діяльністю, оскільки у період навчання в політехнічному інституті м. Комілла позивач був лідером студентської організації "Ісламі Чхатра Шібір", пов'язаної з політичною партією "Джамаат-е-Ісламі", яка є опозиційною до правлячої в Народній Республіці Бангладеш партії "Авамі Ліг". За твердженням позивача з цих підстав він неодноразово піддавався переслідування та був ув'язнений, у т.ч., за надуманими обвинуваченнями у вбивстві;

2) ймовірність переслідування у зв'язку з релігійними переконаннями, оскільки у 2013 році позивач прийняв християнство, у зв'язку з чим він та його сім'я були піддані переслідуванням з боку радикалів-мусульман.

При цьому у ході проведення співбесід УДМС України в Полтавській області з пояснень позивача встановлено, що у Бангладеш він здобув вищу освіту, закінчивши у 2011 році політехнічний інститут в м. Комілла та отримавши спеціальність інженера комп'ютерних технологій, у 2011-2013 роках позивач працював у Бангладеш в області веб-дизайну, створенні і популяризації сайтів, адмініструванні комп'ютерних мереж. Країну своєї громадянської належності позивач залишив легально за навчальною візою та 24.12.2013 прибув до м. Харків /а.с. 83-85/.

Докази свого відношення до політичної діяльності у Народній Республіці Бангладеш у позивача відсутні, за його твердженням, він не збирався подавати документи на отримання статусу біженця в Україні, а виїздив для навчання. Так, в Україні позивач навчався на підготовчому відділенні Харківської державної зооветеринарної академії /а.с. 72 - зворот/.

Доводи позивача про численні ув'язнення та порушення відносно нього кримінальних справ не підтверджені жодними доказами.

При цьому суд враховує інформацію по країні походження щодо участі членів студентських організацій у внутрішньополітичній боротьбі /а.с. 129-130/. Так, Посольство України в Республіці Індія у липні 2017 року повідомляло, що головні опозиційні партії Бангладеш (у першу чергу, Націоналістична партія Бангладешу /НПБ/), з одного боку і правляча "Авамі Ліг" перебувають у стані практично перманентної боротьби, що супроводжується масовими протестними акціями, які приводили до збройних сутичок та загибелі людей, а також блокування життєдіяльності міст країни, роботи органів влади різно го рівня. У Бангладеш акції протесту часто обтяжені проявами насильства за участі членів студентських організацій, пов'язаних з основними політичними партіями. Такі випадки не скоординовані на національному рівні, зазвичай йдеться про невеликі групи студентів/молоді в окремих університетах, коле джах визначеного регіону, які змагаються за контроль над певною територі єю. У більшості випадків протягом останніх декількох років сутички відбу валися між активістами студентської організації "Бангладеш чхатра ліг", пов'язаної з Авамі Ліг, з одного боку, та наближеним до НПБ угрупуванням "Джатіябаді Чхатра Дал" і/чи наближеним до іншої проісламської опози ційної партії Джамаат-і-ісламі угрупуванням "Ісламі Чхатра Шібір" (до якого себе відносить позивач), з іншого боку.

Окремі випадки політичних репресій в країні супроводжуються затриманнями та арештами, однак зазначені дії з боку влади не носять масового характеру, і є реакцією на дії радикальних елементів з метою знизи ти "градус напруження" в країні та недопущення дестабілізації ситуації.

При цьому, як повідомив позивач під час проведення співбесіди співробітниками УДМС України в Полтавській області 01.09.2017, кримінальні справи проти нього були порушені за участь у масовій бійці, чинення опору органам поліції, вбивство члена організації "Бангладеш чхатра ліг" та незаконне використання вогнепальної і холодної зброї /а.с. 114 - зворот/. Окрім того, в ході цієї співбесіди позивач повідомив про членство у громадській організації "Bangladesh Islamic Chatrachebir" та заперечив своє членство у політичній партії "Bangladesh Jamate Islami". Тобто, позивач заперечив свою участь у політичних партіях Народної Республіки Бангладеш.

Щодо діяльності студентської організації "Ісламі Чхатра Шібір" представник відповідача в судовому засіданні зауважила, що у лютому 2014 року американський аналітичний центр "IHS Jane" опублікував доповідь "Індекс глобального тероризму та повстанського нападу", у якому "Bangladesh Islamic Chatrachebir" увійшла до списку найактивніших недержавних збройних угрупувань 2013 року.

До того ж, Посольство України в Республіці Індія у доповіді за липень 2017 року зазначило, що державний міністр закордонних справ Бангладеш Ш. Алама у своїй заяві 2016 року щодо заборони діяльності найбільшої опозиційної ісламістської партії "Джамаат-і-ісламі" (з якою пов'язують діяльність студентської громадської організації "Ісламі Чхатра Шібір") назвав її повноцінним терористичним угрупуванням /а.с. 129-130/.

У ході судового засідання 15.02.2018 позивач надав неоднозначні пояснення, стверджуючи то про побоювання переслідувань за політичними мотивами (не пояснюючи при цьому детально з яких саме підстав), то за релігійними (стверджуючи про прийняття християнства та негативне відношення до християн у Бангладеш), а то вдаючись до закликів про надання йому статусу біженця, оскільки йому подобається Україна.

Також позивач зазначав, що він боїться повертатися до країни своєї громадянської належності у зв'язку з можливим вбивством. При цьому такі побоювання обґрунтував посиланнями на вбивство своїх батьків, інших членів родини, а також релігійні переконання.

Водночас на уточнююче запитання суду про те, з яких джерел позивачу відомо про вбивство його рідних останній пояснив, що така інформація є лише припущенням з огляду на знищення радикалами будинку, у якому проживала його сім'я, та втрату будь-яких зв'язків з рідними.

Заслухані судом як свідки громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_7 та громадянка України ОСОБА_15 лише повідомили, що усі обставини щодо побоювань позивача повертатись у країну своєї громадянської належності їм повідомлені безпосередньо позивачем.

Щодо побоювань переслідувань за релігійними переконаннями позивач повідомив, що у 2013 році він прийняв християнство, спочатку відносився до баптистської церкви Бангладеш /а.с. 96 - зворот/ а потім до церкви "Свідки Ієгови".

При цьому у судовому засіданні позивач надав копії:

1) довідки організації "Зал Царства Свідків Єгови" від 25.01.2018, у якій повідомлено про відвідування позивачем їх християнських зустрічей /т. 2, а.с. 15/;

2) довідки Харківської Церкви "Благодать" від 17.01.2018 №3, у якій повідомлено про відвідування позивачем у жовтні - грудні 2014 року богослужінь Релігійної Громади Євангельських християн-баптистів /т. 2, а.с. 14/;

3) свідоцтва про хрещення, виданого Свято-Андріївською релігійною громадою м. Полтави Української Православної церкви 26.11.2017 та довідки від 28.01.2018, якою повідомлено про прийняття позивачем православного хрещення /т. 2, а.с. 12, 13/.

З урахуванням наведеного, суд зауважує, що переконання позивача у сповідуванні християнства виглядають доволі нещиро, а зміна ним напрямків та вірувань може свідчити про намагання створити штучні умови для залишення в Україні.

До того ж, суд зауважує, що загальна кількість християн у Народній Республіці Бангладеш складає 0,4 % від всього населення країни, що становить майже 700 тис. осіб /а.с. 126 - зворот/, країна не є теократичною за своїм устроєм, Конституція Бангладеш гарантує право на свободу віросповідування (стаття 41).

Окрім вищевикладеного, суд також враховує, що позивач прибув в Україну 24.12.2013 літаком до аеропорту м. Харків за одноразовою візою типу Д на навчання. До компетентних органів з питання отримання статусу біженця у період з 24.12.2013 до серпня 2017 року, тобто протягом 3,5 років, не звертався.

На момент звернення у серпні 2017 року позивач перебував на території України нелегально, оскільки йому анульовано посвідку на тимчасове проживання з таких підстав.

09.06.2017 позивач у складі групи осіб вчинив незаконне, поза межами пунктів пропуску, перетинання державного кордону України, намагаючись потрапити до Республіки Польща, внаслідок чого був затриманий прикордонним загоном. За вчинення цих дій позивач 12.06.2017 Жовківським районним судом Львівської області визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбачено частиною другою статті 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу /а.с. 73/.

Крім того, позивач 29.05.2017 намагався незаконно перетнути державний кордон України, за що постановою Жовківського районного суду Львівської області від 01.06.2017 притягнутий до адміністративної відповідальності /а.с. 73/.

Тобто, позивач двічі намагався незаконно перетнути державний кордон України.

Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 13.06.2017 у справі №463/2885/17 позивача затримано до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні /а.с. 73-74/.

Окрім того, Київським РВ у м. Полтаві УДМС України в Полтавській області та УДМС України в Полтавській області позивача 12.07.2017 та 04.08.2017 відповідно притягнуто до адміністративної відповідальності у зв'язку з порушенням правил перебування в Україні /а.с. 76-80/.

Таким чином, позивач був вимушений звернутися до УДМС України в Полтавській області із заявою про визнання біженцем лише після його затримання та доставки до суду з метою розгляду питання про видворення з України. Більш того, навіть після затримання позивача останній ухилявся від явки до органів міграційної служби, за що двічі був притягнутий до адміністративної відповідальності.

Наведені вище факти, на переконання суду, об'єктивно свідчать про намагання позивача залишити територію України, а подання ним заяви про отримання статусу біженця в Україні є лише спробою легалізувати своє перебування у нашій державі з метою подальшого виїзду до країн Європейського Союзу.

Відомості про одруження позивача в Україні не є безумовною підставою для надання йому статусу біженця, оскільки не відноситься до визначених законом підстав для набуття такого статусу. На переконання суду, даний факт мав би значення виключно у разі вирішення питання про видворення позивача з України.

Суд наголошує, що особливістю адміністративного судочинства є покладення тягара доказування у справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень на відповідача /частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України/.

Суд зауважує, що відповідачем та третьою особою у повній мірі досліджені обставини звернення позивача за захистом. Так, у ході розгляду заяви УДМС України в Полтавській області проведено сім співбесід з позивачем, зібрано та проаналізовано інформацію щодо країни походження позивача, а також щодо повідомлених ним обставин.

А відтак, за результатами дослідження матеріалів особової справи позивача відповідачем ухвалено законне та обґрунтоване рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, що відповідає фактичним обставинам справи.

Натомість, зібрані у справі докази свідчать про намагання позивача використати Україну як транзитну зону для виїзду до країн Європейського Союзу.

Окрім того, загальна ситуація у країні походження позивача не надає безумовних підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У свою чергу, відомості про наявність небезпечних факторів для повернення позивача до країни громадянської належності зумовлені безпосередньо поведінкою самого позивача, підтвердженням чого є його свідчення про участь у діяльності радикальних студентських угруповань, за що він, за його твердженням, неодноразово був затриманий та притягувався до відповідальності.

До того ж, про нещирість позивача у питанні отримання захисту в Україні свідчить намагання останнього двічі незаконно перетнути державний кордон України задля потрапляння до Республіки Польща.

Беручи до уваги встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Позивач від сплати судового збору звільнений, підстави для розподілу судових витрат у відповідності до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Разом з цим, суд враховує, що за клопотанням позивача судом до участі у справі було залучено перекладача.

За змістом частини третьої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України перекладач має право на оплату виконаної роботи та на компенсацію витрат, пов'язаних із викликом до суду.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 №590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" коли залучення перекладачів у адміністративній справі здійснюється з ініціативи суду або у разі звільнення від сплати судових витрат чи зменшення їх розміру, такі витрати компенсуються за рахунок держави Державною судовою адміністрацією у їх фактичному розмірі, але не більше від граничних розмірів компенсації таких витрат, згідно з додатком; компенсація судових витрат особам, які їх зазнали, здійснюється шляхом перерахування коштів на їх поточні рахунки в банківських установах; підставою для компенсації судових витрат є судове рішення.

Граничний розмір винагороди перекладачу обчислюється за кожну годину пропорційно до середньої заробітної плати особи, розрахованої відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100. Загальний розмір виплати не може перевищувати суми, розрахованої за відповідний час виходячи із трикратного розміру мінімальної заробітної плати.

За приписами статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" мінімальна заробітна плата у погодинному розмірі з 1 січня складає 22,41 гривні.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне зобов'язати Державну судову адміністрацію України виплатити перекладачу винагороду за п'ять годин роботи (участь у судових засіданнях 15.02.2018, 16.02.2018 та час, потрібний для прибуття до суду), виходячи з трикратного розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи /(22,41 х 3) х 5/, що становитиме 336,15 грн.

Керуючись статтями 2, 3, 6-10, 71-77, 90, 241-246, підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Зобов'язати Державну судову адміністрацію України (вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601; ) відшкодувати ОСОБА_6 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1; рахунок одержувача НОМЕР_2, номер картки НОМЕР_3, банк одержувача - ПАТ КБ "Приватбанк", , МФО 305299) винагороду перекладача у розмірі 336,15 грн (триста тридцять шість гривень п'ятнадцять копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Полтавський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23 лютого 2018 року.

Суддя О.О. Кукоба