Справа № 552/156/18
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2018-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 лютого 2018 року м. ПолтаваСправа № 552/156/18

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кукоби О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Пилипенко А.В.,

представника відповідача - ОСОБА_1,

представника третьої особи - Мартиненко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради про визнання незаконною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (надалі - позивач, ОСОБА_3.) звернувся до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області (надалі - ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області), управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області (надалі - УДВС ГТУЮ у Полтавській області), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, у якому просив визнати незаконною та скасувати постанову від 08.12.2015 ВП №45886678 про закінчення виконавчого провадження.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на виконанні у ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області перебувало виконавче провадження №45816678, відкрите на підставі виконавчого листа Київського районного суду м. Полтави від 04.12.2014 №552/4800/14-а, що спірною постановою закінчено у зв'язку з поверненням виконавчого документа до суду, який його видав, на підставі частини третьої статті 75 Закону України "Про виконавче провадження". Звертав увагу на те, що державний виконавець не вчинив всіх залежних від нього дій щодо виконання судового рішення, у зв'язку з чим наголошував на передчасності рішення про закінчення виконавчого провадження. Окрім того, позивач посилався на те, що державний виконавець своєчасно не надіслав йому постанову про закінчення виконавчого провадження.

21.02.2018 судом отримано відзив на позов, у якому представник відповідача просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. При цьому посилалась на правомірність та обґрунтованість спірного рішення. Звертала увагу на те, що державний виконавець вжив сіх залежних від нього заходів щодо примусового виконання вимог виконавчого документа.

Представник третьої особи надала пояснення, у яких зазначила, що на виконання вимог судового рішення у справі №552/4800/14-а Управлінням проведено перерахунок одноразової грошової допомоги позивачу, однак виплату коштів не проведено у зв'язку з відсутністю у Державному бюджеті України відповідних бюджетних асигнувань.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2018 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

Позивач у судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений у порядку, визначеному частиною першою статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною третьою статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Звертала увагу на те, що виконавче провадження №45816678 знищено у зв'язку із закінченням строку його зберігання.

Представник третьої особи у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, наполягала на відмові у їх задоволенні з мотивів, наведених у письмових поясненнях.

Заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що на виконанні у ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області перебувало виконавче провадження №45816678, відкрите на підставі виконавчого листа Київського районного суду м. Полтави від 04.12.2014 №552/4800/14-а про зобов'язання управління праці та соціального захисту населення виконкому Київської районної в м. Полтаві ради здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_3 одноразової компенсації при встановленні вищої 2 групи інвалідності за шкоду, заподіяну здоров'ю внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до ст. 48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на момент виплати, з урахуванням фактично виплачених сум /а.с. 28-31/.

15.12.2014 виконавче провадження відкрито.

30.01.2015 виконавче провадження зупинено у зв'язку зі зверненням державного виконавця до Київського районного суду м. Полтави з поданням про зміну способу та порядку виконання рішення суду.

08.12.2015 виконавче провадження поновлено у зв'язку з надходженням ухвали суду про відмову у задоволенні подання державного виконавця про зміну способу та порядку виконання судового рішення.

Того ж дня, з боржника стягнуто виконавчий збір у розмірі 2040,00 грн, а виконавче провадження закінчено на підставі пункту 11 частини першої статті 49 Закону України "Про виконавче провадження".

Матеріали виконавчого провадження відповідачем не надані з посиланням на їх зниження у зв'язку із закінченням строку зберігання.

За відсутності доказів про інше суд погоджується з доводами позивача про те, що постанову про закінчення виконавчого провадження від 08.12.2015 ним одержано 04.01.2018 /а.с. 6-7/.

Не погодившись з даною постановою, позивач оскаржив її до суду.

Надаючи правову оцінку спірному рішенню суб'єкта владних повноважень, суд виходить з такого.

На момент виникнення спірних відносин умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, було визначено Законом України від 21.04.1999 №606-XIV "Про виконавче провадження".

В силу положень частини першої статті 11 цього Закону, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 49 названого Закону, виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

У свою чергу, відповідно до частини третьої статті 75 Закону України "Про виконавче провадження", у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Таким чином, виконавче провадження з підстави, визначеної пунктом 11 частини першої статті 49 Закону України "Про виконавче провадження", могло бути закінченим у зв'язку з неможливістю виконання рішення суду без участі боржника.

Водночас, Закон України "Про виконавче провадження" зобов'язував державного виконавця до моменту ухвалення рішення про закінчення виконавчого провадження накласти на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та внести подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом.

Разом з цим, як повідомила у судовому засіданні представник відповідача, рішення про накладення на боржника штрафу державним виконавцем не приймалось у зв'язку з наявністю у боржника поважних причин невиконання судового рішення, а саме - відсутністю відповідних бюджетних асигнувань для проведення визначеної у судовому рішенні виплати.

Так само, представник третьої особи зауважила, що на виконання вимог судового рішення у справі №552/4800/14-а Управлінням проведено перерахунок одноразової грошової допомоги позивачу, однак виплату коштів не проведено у зв'язку з відсутністю у Державному бюджеті України відповідних бюджетних асигнувань. При цьому представник третьої особи посилалась на рішення Європейського Суду з прав людини у справах "Ромашов проти України" та "Войтенко проти України".

Оцінюючи наведені твердження відповідача та третьої особи, суд виходить з такого.

Суд зауважує, що відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Наведене визначення поняття виконавчого провадження цілком відповідає усталеній практиці Європейського Суду з прав людини, який, зокрема, у пункті 42 рішення від 27.07.2004 у справі "Ромашов проти України" зазначив: "... пункт 1 статті 6 § 1 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків; таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "суду".".

Більш того, у пункті 43 цього рішення Європейський Суд вказав, що: "Державні органи не можуть довільно посилатись на відсутність коштів як на виправдання невиконання зобов'язань за боргом, визначеним судовим рішенням. Проте затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції".

Таким чином, відсутність у боржника коштів для проведення розрахунку зі стягувачем до певної міри може бути підставою для відкладення виконання остаточного судового рішення.

Однак, суд зауважує, що відповідні дії у спірних відносинах мали бути реалізованими виключно у спосіб, визначений процесуальним законом.

Так, відповідно до вимог частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист, що видав виконавчий лист, із поданням, а особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження - із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Натомість суду не надано доказів звернення державного виконавця чи боржника до суду із поданням (заявою) про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення.

За таких обставин, суд погоджується з доводами позивача про те, що державним виконавцем у межах виконавчого провадження №45816678 не вжито дієвих та достатніх заходів з метою повного та своєчасного виконання судового рішення у справі №552/4800/14.

У рішенні від 29.06.2004 у справі "Войтенко проти України" Європейський Суд з прав людини зауважив, що ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок. Проте, затримка виконання судового рішення на період, що є необхідним для вирішення проблем публічного порядку, може у виняткових випадках бути виправдана /пункт 39/. Суд допускає, що асигнування на виплату державних боргів може спричинити певні затримки у виконанні рішень з бюджету Уряду. Тим не менше, Суд вирішує, що не передбачивши таких асигнувань протягом трьох років підряд, держава-відповідач не виконала своїх зобов'язань за статтею 6 § 1 Конвенції /пункт 42/.

Більш того, у пункті 53 зазначеного рішення Суд наголосив, що "неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу N 1".

Враховуючи вищевикладені обставини, суд зауважує, що у цій справі рішення про зобов'язання третьої особи здійснити виплату на користь позивача набрало законної сили 07.10.2014 /а.с. 28/ та залишається не виконаним упродовж трьох років та чотирьох місяців.

При цьому боржником не надано доказів вжиття заходів, спрямованих на виконання судового рішення.

Європейський Суд з прав людини у пункті 26 рішення у справі "Кечко проти України" зазначив, що: "органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.".

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що реалізація особою права, пов'язаного з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних відносин нормативно-правових актах національного законодавства, а також підтверджене обов'язковим до виконання судовим рішенням не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Як визначено частинами першою, другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

З цих підстав, суд відхиляє як необґрунтовані посилання відповідача та третьої особи на відсутність бюджетних асигнувань для проведення відповідних виплат на користь позивача.

Окрім того, суд звертає увагу на такі обставини.

Зі змісту наданої відповідачем інформації щодо виконавчого провадження №45816678 судом встановлено, що виконавчий документ надійшов до ВПВР УДВС 11.12.2014, виконавче провадження було відкрито 15.12.2014 /а.с. 28-29/.

Відомості про вчинення державним виконавцем будь-яких дій з метою примусового виконання судового рішення відсутні.

30.01.2015 виконавче провадження було зупинено у зв'язку зі зверненням до Київського районного суду м. Полтави з поданням про зміну способу та порядку виконання судового рішення /а.с. 29/.

За змістом частини другої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) суд розглядає питання про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення в десятиденний строк.

Разом з цим, виконавче провадження поновлено лише 08.12.2015 /а.с. 29/.

При цьому, того ж дня державним виконавцем складено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору та ухвалено рішення про закінчення виконавчого провадження /а.с. 30/.

Отже, загалом виконавче провадження №45816678 перебувало в органі державної виконавчої служби майже рік. Водночас, більш ніж протягом десяти місяців виконавче провадження було зупинено та жодні виконавчі дії державним виконавцем не вчинялись.

Ухвалення державним виконавцем спірної постанови відразу після поновлення виконавчого провадження свідчить про невиконання ним вимог Закону України "Про виконавче провадження" в частині повного та своєчасного здійснення заходів виконавчого провадження.

У свою чергу, наведеним порушено право позивача на виконання остаточного судового рішення, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1291 Конституції України.

А відтак, суд констатує, що спірне рішення, яке набуло форму постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, ухвалене відповідачем з порушенням наведених вище вимог чинного законодавства, є передчасним та безпідставним, у зв'язку з чим, відповідно до приписів частини другої статті 9, пункту 2 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, його належить визнати протиправним та скасувати, а позов ОСОБА_3 задовольнити.

При цьому стосовно тверджень відповідача про знищення виконавчого провадження суд звертає увагу на приписи пунктів 2, 3 розділу ХІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 №1829/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.06.2017 за №699/30567, відповідно до яких строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Обчислення строків зберігання документів проводиться з 01 січня року, наступного за роком завершення їх діловодством (наприклад, обчислення строку зберігання виконавчого провадження, яке завершене (виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання) у 2016 році, починається з 01 січня 2017 року.

Позивач від сплати судового збору звільнений, підстави для розподілу судових витрат у відповідності до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 2, 3, 6-10, 72-77, 90, 241-246, 268-272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради про визнання незаконною та скасування постанови задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Дрібної Юлії Анатоліївни від 08.12.2015 про закінчення виконавчого провадження №45816678.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.О. Кукоба