Справа № 815/1190/17
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 січня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/1190/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Домусчі С.Д.,

Кравець О.О.,

за участю: секретар судового засідання Курманова І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому позивач просив суд: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05.10.2016 року № 512-16, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції з прийняттям по справі нового рішення про задоволення вимог, наголошуючи на порушенні судом першої інстанції, зокрема, норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Афганістану, уродженцем району Душі, провінції Баглан, за національністю хазарієць, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова пушту, також володіє фарсі та англійською мовою. За сімейним станом неодружений, дітей не має. Позивач має середню освіту, яку здобув у ліцеї «Хазрат Алі» в 2011 році. Щодо трудової діяльності позивач працював на Батьківщині вантажником у магазинах та на ринках в період 2011-2013 років у м. Пулі-Хумрі. В Україні підробляє вантажником на проминку « 7 км».

Позивач не був членом жодних політичних, молодіжних, громадських, військових чи релігійних організацій.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач виїхав з Афганістану приблизно 01.06.2013 року, нелегально без документів. Кордон нашої країни перетинав нелегально поза пунктом пропуску. Виїзд позивача з країни громадської належності відбувся за участю посередника, який надає послуги з нелегального перевезення людей. Позивач мав домовленість щодо потрапляння до країн Європи (Австрії), сплатив приблизно 7000 доларів США за виїзд з Афганістану, але посередник залишив його на території України.

У 2013 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, в якості підстави для отримання захисту позивач посилається на те, що у нього проблеми з представниками радикального руху «Талібан».

05.10.2016 року відповідач прийняв рішення № 512-16, яким відмовив позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення № 512-16 прийняте на підставі висновку ГУ ДМС в Одеській області. Висновок обґрунтованим тим, що відсутні умови, передбачені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту на підставі».

23.02.2017 року позивач отримав повідомлення № 419 від 21.10.2016 року ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України, позивач звернувся до суду з метою його оскарження.

Вирішуючи спірне питання та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним, а наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця або визнання особи, що потребує додаткового захисту у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме: ним наводяться суперечливі факти, та не доведена їх відповідність дійсності.

Так, під час проведення анкетування позивач, як на підставу для надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, вказав на те, що представники радикального угрупування Талібан відвідували релігійні заклади в селі Зарга та викликали поіменно молодиків. Небажання надавати підтримку талібам та побоювання зазнати фізичного насильства через власну відмову стало причиною виїзду позивача з країни громадської належності. Проте, в подальшому позивач вказує на те, що представники вказаного угрупування вимагали гроші від його батька та дядька, у зв`язку з підозрою, що позивач працює в правоохоронних органах. Водночас, у поданій заяві про надання позивачу статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, відсутня інформація щодо підозр з боку талібів стосовно роботи позивача в правоохоронних органах. Також, позивач спочатку під час співбесіди зазначав, що вказане угрупування вимагало гроші від його батька та дядька в релігійній установі, але в подальшому позивач вказав на те, що останні приходили до його дома та здійснили там обшук. Водночас, під час анкетування інформацію щодо обшуків позивач не надав та зазначав саме про спілкування його родини з наведеним угрупуванням в релігій установі. Крім того, згодом позивач вже вказав на те, що представники радикального угрупування Талібан вимагали гроші від його брата за відкуп позивача від співпраці з останніми. Також, позивач надав суперечливі дані щодо суми відкупу та взагалі щодо свого місця проживання, та членів сім`ї, з якими він проживав. Окрім того, позивач вказав суперечливі дані щодо смерті свого батька та суперечливу інформацію щодо свого місця перебування, коли відбулись такі події. При цьому, як у ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, а так само під час судового розгляду справи, позивач не зміг пояснити наведені суперечності. Натомість, під час проведення додаткового опитування позивач підтвердив, що особисто він не отримував жодних погроз, позивач вказує, що проживав в іншому місці, ніж його родина, та він неодноразово безперешкодно повертався до рідного села.

Таким чином, як у ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, так само і в позовній заяві та в апеляційній скарзі, позивачем не зазначено та не надано ніяких аргументованих пояснень та доказів щодо загрози переслідування на батьківщині, які б послужили причиною його звернення до міграційної служби, та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати права позивача від дискримінації та переслідувань.

Натомість, як в анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також під час співбесіди щодо уточнень анкетних даних в міграційній службі, позивач зазначив, що ніколи не перебував членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, та не зазначив про утиски відносно нього на батьківщині за релігійною чи гендерною ознакою.

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість тверджень відповідача стосовно того, що позивачем не надано прикладів його переслідування чи ризиків погроз його життю, безпеці чи свободі, а тому його неможливо віднести до групи ризику або соціальної групи, яка переслідується чи утискається на його Батьківщині. Колегія суддів погоджується з висновком відповідача та суду першої інстанції, що з пояснень позивача та матеріалів його особової справи вбачається відсутність побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, визначених в статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», адже фактично позивач не приймав участь в етнічних та політичних конфліктах.

В поданій апеляційній скарзі апелянт зазначає, що відповідач та суд першої інстанції не прийняв до уваги його реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни походження та посилається на те, що у разі повернення до країни походження його життю загрожуватиме небезпека.

Водночас, апелянт не зазначає, в чому саме це може проявитись, які саме він має реальні побоювання, що загрожують його життю.

Колегія суддів зазначає, що в поданій апеляційній скарзі позивач взагалі не вказує причин виїзду з країни громадської належності та жодним чином не обґрунтовує суперечливі дані надані під час розгляду його заяви міграційною службою.

Разом з тим, апелянт вказує на те, що відповідачем не враховано інформацію по країні його громадянської належності, яка свідчить про неможливість його повернення на Батьківщину.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта.

Так, колегія суддів враховує, що, як вбачається з наявного в матеріалах справи висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем враховувалась небезпека в країні походження позивача, водночас, на думку останнього, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, яка підлягає дослідженню та оцінюванню, не дала відповідачу підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Також, колегія суддів вказує на те, що лише інформація по країні походження не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом. Колегія суддів наголошує, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Так, цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Колегія суддів враховує аналіз матеріалів по країні походження позивача, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності. Колегія суддів зазначає, що аналіз матеріалів особової справи позивача, з урахуванням інформації по країні походження, свідчить, що основною проблемою в Афганістані залишається небезпека в деяких віддалених районах країни. Афганською армією та поліцією проведено ряд активних операцій проти бойовиків «Талібану» в провінціях Нангархар, Тахар, Кундуз, Фаряб, Сарі-пуль, Урузган та Логар. Радикальні ісламські угрупування «Талібан» час від часу вчиняють теракти та напади на окремих категорій осіб, зокрема, на чиновників різних рангів, поліцейських та військовослужбовців, а також командирів служби безпеки та працівників міжнародних гуманітарних організацій. Основними об`єктами для нападу вважаються особи, які пов`язані або надають допомогу уряду та міжнародним співтовариствам, в тому числі міжнародним збройним силам, журналісти та інші працівники ЗМІ, цивільні особи, які підозрюються у наданні підтримки антиурядовим формуванням, представники релігійних меншин та особи, які підозрюються в порушенні законів шаріату. Водночас, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач належить до певної політичної, релігійної, військової або громадської організації, навпаки, позивачем підтверджено, що він не належить до таких груп, що відповідно позбавляє підстав віднесення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди в Афганістані.

З огляду на викладене, аналізуючи зібранні докази щодо реальності побоювань позивача стосовно його переслідування та загальновідомі обставини щодо небезпечної ситуації у країні його походження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано погодився з висновком ГУ ДМС України в Одеській області та прийнятим на його підставі рішенням ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки з боку останнього під час процедури надання такого статусу не було зазначено жодних переконливих доводів, щоб свідчили б про обґрунтовані підстави побоюватись переслідування його на батьківщині. Зазначені позивачем у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в країні свого походження, як конвенційний біженець, та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Також, на підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2017 року залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верхового Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець