Справа № 757/12134/14-а
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2018-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.02.2018
Київ

справа № 757/12134/14-а

провадження № К/9901/5941/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Бучик А.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач: - управління Пенсійного фонду України у Київському районі міста Сімферополя Автономної Республіки Крим,

- Пенсійний фонд України,

- Головне управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим,

- Управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області,

- третя особа. яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Печерського районного суду міста Києва в складі судді Гладун Х.А. від 19 травня 2015 року і ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Шелест С.Б., Пилипенко О.Є., Романчук О.М. від 13 серпня 2015 року, -

встановив:

Позивач через уповноваженого представника звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнення та відкликання позовних вимог, просила: визнати бездіяльність Пенсійного фонду України та Головного управління Пенсійного фонду України в Автономній республіці Крим щодо незабезпечення своєчасного і в повному об'ємі фінансування і виплати пенсії позивачу протиправною і дискримінаційною; визнати бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Сімферополя Автономної Республіки Крим щодо непоновлення, ненарахування і невиплати позивачу пенсії за віком, а також дії щодо відмови в поновленні пенсії за її відповідною заявою протиправними і дискримінаційними; зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області поновити з 11 вересня 1997 року позивачу нарахування і виплату пенсії за віком, з проведенням її індексації і здійснення компенсації втрати частини доходу у зв'язку з несвоєчасною виплатою незаконно непоновленої, ненарахованої і невиплаченої пенсії позивачу, допустивши негайне виконання виплати пенсії за 1 місяць.

Позов обґрунтовано тим, що позивачу з 1992 року призначено пенсію за віком. У 1995 року разом із сім'єю виїхала до Ізраїлю на постійне місце проживання, та отримала пенсію за 6 місяців. В подальшому виплату пенсії припинено, проте у зв'язку з визнанням неконституційними положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», які передбачали, що під час перебування особи за кордоном пенсія виплачується у тому разі, якщо це передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість якої надана Верховною Радою України, просить відновити виплату пенсії.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що позивач має право на поновлення пенсії, оскільки має громадянство України, а тому її право на пенсійне забезпечення має бути однакове із громадянами, що проживають на території України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 жовтня 2015 року відкрито касаційне провадження за вищевказаною скаргою.

Заслухавши суддю - доповідача, колегія суддів прийшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон. Остання постійно проживає в Ізраїлі. Позивач перебувала на обліку в УПФУ в Київському районі м. Сімферополя АРК та отримувала пенсію за віком з 1992 року. З 1995 року виплата пенсії припинена через виїзд на проживання за кордон.

Представник позивача 05.03.2014 року направив до УПФУ в Київському районі м. Сімферополя АРК заяву щодо поновлення виплати раніше призначеної пенсії.

За результатами розгляду заяви, УПФУ в Київському районі м. Сімферополя АРК листом № 85/ч-08 від 26.03.2014 роз'яснено порядок подання заяви, зокрема, повідомлено про те, що така заява подається у відповідності до вимог Порядку №22-1 особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, завіреної нотаріально.

Листом від 17.03.2014р. №6950/02-40 Пенсійним фондом України також роз'яснено порядок звернення до органів Пенсійного фонду з питань поновлення раніше призначеної пенсії.

20.10.2014 року представником позивача подано заяву до УПФУ в Генічеському районі Херсонської області про поновлення виплати пенсії , оскільки АР Крим є тимчасово окупованою територією, а тому на підставі постанови Правління ПФУ від 07.07.2014 року № 13-4 "Про органи, що здійснюють виплату пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя" УПФУ в Генічеському районі Херсонської області визначено одним з органів, що здійснюють виплату пенсії пенсіонерам з АРК.

До заяви (встановленої форми) були додані: копія довіреності, копія паспорту, копія картки платника податків, копія трудової книжки, копія відповіді від 04.04.2014 року.

Листом від 28.10.2014 року за вих. № 4718/08 УПФУ в Генічеському районі відмовлено у поновленні пенсії, оскільки позивач не проживає на території АР Крим, а виїхала на постійне місце проживання за кордон, тому виплата пенсії не передбачена законодавством.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суди попередніх інстанцій ї виходили з того, що заява про поновлення раніше призначеної пенсії подана з порушенням Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками та зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09 липня 2003 року виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІVщодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІVвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІVдержава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Отже, колегія суддів звертає увагу судів попередніх інстанцій, що, безумовно, позивач як громадянин України має право на виплату призначеної їй пенсії.

Відповідно до п. 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління пенсійного Фонду України, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Правлінням Пенсійного фонду України затверджено Постанову "Про органи, що здійснюють виплату пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя" від 07.07.2014 № 13-4, пунктом 1 якої визначено, що органами, що здійснюють пенсійне забезпечення та надання соціальних послуг особам, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя є Генічеське об'єднане управління Пенсійного фонду України та Скадовське об'єднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області.

Отже, передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою. Колегія суддів звертає увагу, що і до УПФУ в Київському районі м. Сімферополя АРК та до УПФУ в Генічеському районі звертались представники позивача на підставі нотаріально завіреної довіреності з проставленим апостилем, що підтверджується описом поштового вкладення та додатками до заяви.

Згідно п. 2.8 Порядку при поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати:

1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення;

2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу;

3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім'ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім'ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника інвалідом або учасником війни тощо).

Колегія суддів звертає увагу, що додаткові документи можуть надаватися, а не є обов'язковими.

Стосовно строків звернення до суду колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів звертає увагу, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. З цього часу відповідач зобов'язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та невідновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

Згідно з ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Частина 2 цієї статті передбачає, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Колегія суддів вказує, що до вказаних правовідносин слід застосувати положення ст. 99, 100 КАС України. Вказана позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 08 грудня 2015 року (справи № 21-5653а15) та від 08.06.2016 року (справа № 505/2135/14-а).

Суд вважає за можливе зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії з 05 березня 2014 року, тобто з дати звернення представника позивача із заявою.

В свою чергу вимоги за період з 11 вересня 1997 року до 04 березня 2014 року підлягають залишенню без розгляду.

Позовні вимоги в частині визнання бездіяльності Пенсійного фонду України та Головного управління Пенсійного фонду України в Автономній республіці Крим щодо незабезпечення своєчасного і в повному об'ємі фінансування і виплати пенсії позивачу задоволенню не підлягають, оскільки відповідні обставини не доведені. Також згідно Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління саме на районні управління покладені завдання приводу призначення (здійснює перерахунок) і виплати пенсії та інші виплати відповідно до законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

В свою чергу, частиною 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухвалення нового рішення та залишенням без розгляду адміністративного позову за період з 11 вересня 1997 року до 04 березня 2014 року.

Керуючись ст.ст. 343, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Сімферополя Автономної Республіки Крим щодо непоновлення, ненарахування і невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком з 05 березня 2014 року.

Зобов'язати Генічеське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Херсонській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 05 березня 2014 року.

Позов за період з 11 вересня 1997 року до 04 березня 2014 року залишити без розгляду.

В задоволенні решти позову відмовити.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А.Ю. Бучик

судді М.М. Гімон

Л.Л. Мороз