Справа № 303/3415/17
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2018-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 лютого 2018 року

Київ

справа №303/3415/17

адміністративне провадження №К/9901/5565/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Бевзенка В.М.,

суддів - Данилевич Н.А.,

Шарапи В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області

на постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.10.2017 (головуючий суддя - Котубей І.І.)

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2017 (головуючий суддя - Матковська З.М., судді - Бруновська Н.В., Шавель Р.М.)

у справі № 303/3415/17

за позовом ОСОБА_3

до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області

про скасування постанови,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 22.02.2016.

Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.10.2017 у справі № 303/3415/17, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2017, позов задоволено. Визнано незаконною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 22.02.2016, винесену у виконавчому провадженні ВП № 49469821 при примусовому виконанні виконавчого № 2-а/303/332/13, виданого 15.01.2015 Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у позові у повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

В запереченнях на касаційну скаргу позивач з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області № 2-а/303/332/13 виданого 15.01.2015 щодо зобов'язання голови Лалівської сільської ради Гелмеці Є.В. надати ОСОБА_3 інформацію на запит від 26.03.2013.

22.02.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Вудмаска М.Ф., на підставі пункту 11 частини першої статті 49, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, якою постановлено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-а/303/332/13 виданого 15.01.2015 Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області про зобов'язання голови Лалівської сільської ради Мукачівського району Гелмеці Є.В. надати ОСОБА_3 інформацію на запит від 26.03.2013.

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до висновку щодо відсутності у відповідача законних підстав для закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 11 частини першої статті 49 та статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій враховуючи наступне.

Відповідно до частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Виконання рішень судів здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно із частиною п'ятою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Частиною першою статті 13 вказаного Закону визначено перелік розпорядників публічної інформації, якими зокрема є суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Пунктом 6 частини першої статті 14 цього Закону передбачено, що розпорядники інформації зобов'язані надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації.

Отже, розпорядником публічної інформації є орган місцевого самоврядування, Лалівська сільська рада, яку було і зобов'язано надати повну інформацію, що запитувалася згідно інформаційного запиту від 26.03.2013.

Відповідно до пункту 11 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 24.01.1999) виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

Частиною третьою статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Отже, Законом України «Про виконавче провадження» передбачено послідовність дій державного виконавця, після вчинення яких такий вправі приймати постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, судами попередніх інстанцій правильно зазначено, що приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини першої статті 49 та частини третьої статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 24.01.1999), з посиланням на те, що виконати рішення без участі боржника неможливо, дії відповідача є безпідставними та такими, що не ґрунтується на вимогах закону.

Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що оскільки державним виконавцем не було вжито всіх можливих та необхідних заходів щодо виконання судового рішення, у державного виконавця не було законних підстав для закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 11 частини першої статті 49 та частини третьої статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 24.01.1999).

Посилання скаржника в касаційній скарзі на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, а саме статті 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» в частині неналежного відповідача, до якого можуть бути пред'явлені позовні вимоги, судом касаційної інстанції відхиляються.

Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 2 якого примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Частиною третьою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 06.07.2005) передбачено, що відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

За змістом частини першої статті 3 Закону України «Про державну виконавчу службу» органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Наведений перелік органів державної виконавчої служби є вичерпним.

Отже, відповідачами у справах з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби можуть бути лише перераховані органи державної виконавчої служби; структурні ж підрозділи органів державної виконавчої служби: відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, відділи примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі не визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» як самостійні органи державної виконавчої служби, що виключає можливість їхньої участі як відповідачів у таких справах.

За змістом частини першої та частини третьої статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 06.07.2005) суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулись, зокрема, не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного відповідача належним, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи; якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача.

При цьому, вчинення дій щодо заміни первинного відповідача належним або залучення другого відповідача є правом суду й вирішується залежно від позиції позивача та обставин справи.

З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи не вирішував питання заміни відповідача або залучення другого відповідача, а процесуальний закон на час вчинення такої процесуальної дії таких повноважень для апеляційних судів не передбачає, тому вказана обставина не може бути підставою для скасування судових рішень при правильному вирішенні справи по суті позовних вимог.

За таких обставин підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Згідно із частиною другою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 327, 341, 343, 349, 351, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області залишити без задоволення.

Постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.10.2017 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2017 у справі № 303/3415/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Головуючий В.М.Бевзенко

Судді Н.А.Данилевич

В.М.Шарапа