Справа № 800/342/17
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.02.2018 м. Київ П/9901/292/18 800/342/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - судді Мороз Л.Л.,

суддів: Анцупової Т.О., Берназюка Я.О., Бучик А.Ю., Гімона М.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін адміністративну справу №800/342/17

за позовною заявою ОСОБА_2 до Верховної Ради України, третя особа - Вища рада правосуддя, про визнання незаконною постанови від 21 квітня 2011 року №3288-VІ, -

в с т а н о в и в :

19 травня 2011 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати незаконним рішення Вищої ради юстиції (надалі також ВРЮ) від 06 грудня 2010 року №1344/0/15-10 в частині внесення подання до Верховної Ради України про звільнення його з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області за порушення присяги;

- визнати незаконною постанову Верховної Ради України (надалі також ВРУ) від 21 квітня 2011 року №3288-VІ в частині звільнення його з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області за порушення присяги судді.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_2 зазначав, що ним не було вчинено жодних дій, спрямованих на ухвалення завідомо незаконного рішення в інтересах фізичних осіб, а довідка-пропозиція члена Вищої ради юстиції не містить жодних конкретних обставин щодо порушення ним присяги та є безпідставною та необґрунтованою, а тому прийняте на підставі такої довідки оскаржуване рішення від 06 грудня 2010 року №1344/0/15-10 підлягає скасуванню, як і постанова Верховної Ради України від 21 квітня 2011 року №3288-VІ. Вказував, що подання Вищої ради юстиції про звільнення за порушення присяги судді розглянуто Верховною Радою України за його відсутності, яка мала місце з поважних причин. Крім того, всупереч вимог Кодексу законів про працю України, звільнення з посади судді відбулось в період його перебування у відпустці по догляду за дитиною. Позивач також зазначав, що в залі парламенту під час голосування про його звільнення з посади судді були присутні менше ніж 226 депутатів, що є додатковою підставою для визнання оскаржуваної постанови незаконною.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 червня 2011 року адміністративний позов у частині позовних вимог про визнання незаконним рішення Вищої ради юстиції від 06 грудня 2010 року №1344/0/15-10 залишено без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 21 липня 2011 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що процедура реєстрації та підготовки проекту оскаржуваної постанови порушена не була, про день та час розгляду ВРУ проекту постанови про звільнення за порушення присяги позивач був повідомлений, зі стенограми засідання ВРУ вбачається, що за пропозицію про звільнення позивача проголосував 291 депутат, а тому його твердження про присутність у залі ВРУ менше ніж 226 депутатів є необґрунтованим. Крім того, Вищий адміністративний суд України зазначив, що факт неприйняття ОСОБА_2 присяги чи відсутність тексту присяги в особовій справі не звільняє від відповідальності за порушення присяги.

Не погодившись із таким рішенням Вищого адміністративного суду України, у січні 2012 року ОСОБА_2 подав до Європейського суду з прав людини (далі Суд) заяву проти України, в якій скаржився: за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року №ETS №005, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР (далі Конвенція), на те, що провадження стосовно його звільнення було несправедливим та суперечило принципу незалежного і безстороннього суду; за статтею 8 Конвенції на те, що звільнення значним чином вплинуло на його приватне життя.

З огляду на схожість заяви ОСОБА_2 з іншими заявами, поданими до Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об'єднані відповідно до пункту 1 Правила 42 Регламенту Суду.

19 січня 2017 року Суд ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_2 №5678/12, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя. Суд постановив, що упродовж трьох місяців від дня, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач має сплатити заявникам суми, зазначені у Додатку II, а також додатково суми будь-яких податків, що можуть нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу. Зокрема, ОСОБА_2 присуджено відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 євро (пункт 156 рішення Суду).

Рішення Суду набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.

У зв'язку із прийняттям Європейським судом з прав людини зазначеного рішення, у квітні 2017 року позивач, на підставі пункту 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України, подав до Верховного Суду України заяву про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 21 липня 2011 року, в якій просив скасувати вказану постанову та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, а саме визнати незаконною Постанову ВРУ від 21 квітня 2011 року №3288-VІ в частині звільнення його з посади судді.

Постановою Верховного Суду України від 07 серпня 2017 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково; постанову Вищого адміністративного суду України від 21 липня 2011 року скасовано; справу передано на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_2, Верховний Суд України виходив з того, що згідно із визначеним чинним законодавством порядком виконання рішень Європейського суду з прав людини, а також враховуючи, що Верховний Суд України відповідно до наданих йому повноважень позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини справи, досліджувати докази та оцінювати їх, констатовані Європейським судом з прав людини порушення конвенційних та національних вимог в аспекті справи, що розглядається, можуть бути усунуті в спосіб скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 21 липня 2011 року, якою ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позову, й передачі справи до цього суду на новий розгляд, під час якого необхідно ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.

У зв'язку з набранням 15 грудня 2017 року чинності Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» зазначена справа передана на розгляд Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII) позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2018 року дану справу прийнято до провадження, встановлено учасникам справи строки для подання відзиву на позовну заяву (відповідачу), відповіді на відзив та заперечень проти відповіді на відзив (позивачу), пояснень щодо цього позову (третій особі).

У поданому відзиві представник Верховної Ради України просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що приймаючи оскаржувану постанову ВРУ діяла на законних підставах та відповідно до порядку, встановленого чинним законодавством України.

У поясненнях представник Вищої ради правосуддя також просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що рішення Вищої ради юстиції є законними, а доводи позивача про необґрунтованість її висновків про порушення позивачем присяги судді - безпідставними. Вказує, що Конституційний Суд України у своєму рішенні від 21 травня 2002 року № 9-рп /2002 зазначив, що тільки Вища рада юстиції має виключне конституційне повноваження вносити подання про звільнення суддів з посади, і що будь-яких застережень чи обмежень у реалізації цього повноваження Конституція України не передбачає.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд, розглядаючи дану адміністративну справу в межах заявлених позовних вимог, виходить з наступного.

Судом встановлено, що Указом Президента України від 27 червня 1996 року №482/96 ОСОБА_2 призначений на посаду судді Бориспільського міського суду Київської області

Постановою Верховної Ради України від 07 лютого 2002 року №3060-ІІІ позивач обраний суддею цього ж суду безстроково, а після реорганізації суду працював на посаді судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

Вищою радою юстиції 06 грудня 2010 року розглянуто пропозиції члена Вищої ради юстиції Портнова О.В. від 29 та 30 липня 2010 року про внесення подання про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області за порушення присяги і прийнято рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_2 з посади судді за порушення присяги.

Постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2011 року №3288-VІ, зокрема ОСОБА_2 звільнено з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області за порушення присяги судді.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Надаючи правову оцінку постанові Верховної Ради України від 21 квітня 2011 року №3288-VІ, суд, перш за все, враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні «Куликов та інші проти України».

Порядок виконання рішення Суду, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон №3477-IV), іншими нормативно-правовими актами.

За приписами абзацу 9 частини першої статті 1 Закону №3477-ІV виконання рішення Суду включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 Закону №3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

У справі «Куликов та інші проти України» Суд зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інституційні зміни. У зв'язку із цим, Суд не в змозі на даний час оцінити ефективність відновлення національного провадження, якщо заявники цього вимагатимуть. Проте, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними.

Так, стаття 17 Закону №3477-IV встановлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У свою чергу, стаття 18 Закону №3477-IV визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду, тобто відповідно до статті 1 цього Закону - практику Суду та Європейської комісії з прав людини.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France Суд зазначив, що: «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права».

Внаслідок проведених у ході судової реформи змін, органом, до повноважень якого віднесено питання у тому числі, щодо призначення судді на посаду, забезпечення здійснення дисциплінарним органом дисциплінарного провадження щодо судді; звільнення судді з посади тощо, є Вища рада правосуддя.

У рішенні «Олександр Волков проти України», яке взяте за основу Європейським судом з прав людини при постановленні рішення «Куликов та інші проти України» Суд зазначив, що «точність та передбачуваність підстав для дисциплінарної відповідальності є бажаними для цілей юридичної визначеності та особливо для гарантування незалежності суддів. Тому слід докласти зусиль для того, щоб уникнути розпливчастих підстав або широких визначень. Проте нове визначення включає в себе багато загальних термінів, таких як «[вчинення] дій, що порочать звання судді або можуть викликати сумніви [щодо] його/її неупередженості, об'єктивності та незалежності, [або у] чесності та непідкупності судових органів» та «порушення морально-етичних принципів поведінки судді» серед інших. Це видається особливо небезпечним через такі нечіткі терміни та можливість використання цього як політичної зброї проти суддів. Таким чином, підстави для дисциплінарної відповідальності досі сприймаються надто широко та потрібне більш жорстке регулювання для того, щоб забезпечити незалежність судової влади».

У пунктах 110 -112 даного рішення ЄСПЛ зазначив, що наслідком принципів, згідно з якими здійснюється формування складу Вищої ради юстиції, закріплених у Конституції України та розвинутих у Законі України «Про Вищу раду юстиції», є те, що переважну більшість членів Вищої ради юстиції складають особи, які не є суддями та обрані безпосередньо органами виконавчої та законодавчої влади (три члени Вищої ради юстиції безпосередньо призначаються Президентом України, три члени - парламентом, два члени - всеукраїнською конференцією працівників прокуратури, Міністр юстиції та Генеральний прокурор України є членами Вищої ради юстиції за посадою).

ЄСПЛ визнав зміни до Закону «Про Вищу раду юстиції» від 7 липня 2010 року щодо обрання десяти членів Вищої ради юстиції з-поміж суддів недостатніми, оскільки органи, що призначають членів Вищої ради юстиції, залишаються тими ж самими, і тільки троє суддів обираються суддями. В цьому Суд вбачає вплив політичних органів Уряду на склад Вищої ради юстиції та вказав на потребу забезпечити необхідний рівень судової незалежності, у спосіб, в який до дисциплінарного органу обираються судді. Суд послався на висновок Венеціанської комісії, що змінена процедура не вирішила питання, оскільки саме по собі призначення й надалі здійснюється тими ж самими органами, а не суддями (пункти 28 та 29 висновку Венеціанської комісії, наведеного у пункті 79).

У цьому ж рішенні (пункт 113) Суд зазначав, що згідно зі статтею 19 Закону «Про Вищу раду юстиції» тільки чотири члени Вищої ради юстиції працюють в ній на постійній основі. Інші члени працюють та отримують свою зарплатню поза межами Вищої ради юстиції, що неминуче означає їхню матеріальну, ієрархічну та адміністративну залежність від їхніх головних роботодавців та ставить під загрозу як їхню незалежність, так і безсторонність.

Разом з тим, щодо розгляду питання про звільнення суддів на пленарному засіданні Верховної Ради України у пункті 122 рішення у справі «Олександр Волков проти України» Суд зазначив, що пленарне засідання не є належним місцем для розгляду питань факту та права, оцінки доказів та юридичної кваліфікації фактів. Роль політиків, які засідають у парламенті та від яких не вимагається мати будь-який юридичний або судовий досвід у встановленні складних питань факту та права, не була належним чином пояснена Урядом та не була обґрунтована як така, що відповідає вимогам незалежності та безсторонності суду згідно зі статтею 6 Конвенції.

Враховуючи висновки Європейського суду з прав людини, викладені у вищезазначеному рішенні «Куликов та інші проти України» про порушення органами, які приймали рішення про звільнення позивача з посади судді, принципів незалежності та неупередженості, що саме по собі виключало можливість прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд зазначає, що даний беззаперечно вказує на наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог.

Отже, з огляду на положення статей 2, 5, 245, 266 Кодексу адміністративного судочинства України та враховуючи, що оскаржувана постанова є індивідуальним актом, який виконав функцію індивідуального врегулювання прав та обов'язків позивача і став підставою для звільнення його з посади судді, суд вважає за необхідне визнати оскаржувану постанову протиправною та скасувати її.

Слід також зазначити, що відповідно до пункту 15 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Вищу раду правосуддя» матеріали та подання Вищої ради юстиції про звільнення суддів, за якими до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» не прийнято рішення Президентом України чи Верховною Радою України, передаються до Вищої ради правосуддя для ухвалення рішення про звільнення суддів з посад з підстав, зазначених у поданнях. Рішення про звільнення судді з посади ухвалюється Вищою радою правосуддя у пленарному складі без виклику судді, щодо якого розглядається питання про звільнення. Регламентом Вищої ради правосуддя може бути передбачена спрощена процедура розгляду цього питання.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги встановлені Європейським судом з прав людини порушення вимог статей 6, 8 Конвенції при розгляді справи позивача Вищою радою юстиції, Верховною Радою України, Вищим адміністративним судом України, - суд приходить до висновку про задоволення позову шляхом визнання протиправною та скасування постанови Верховної Ради України від 21 квітня 2011 року №3288-VІ в частині звільнення його з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області за порушення присяги судді.

Крім того, на підставі частини 2 статті 9 та частини 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України суд зобов'язує Верховну Раду України передати матеріали та подання Вищої ради юстиції від 06 грудня 2010 року №1344/0/15-10 в частині внесення подання про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області за порушення присяги до Вищої ради правосуддя для розгляду, оскільки функції щодо призначення та звільнення суддів належать до повноважень саме ВРП

Зазначений висновок суду відповідає приписам підпункту «б» частини третьої статті 10 Закону №3477, який передбачає, що з метою забезпечення відновлення порушених прав Стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру, якими є відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції, яке здійснюється шляхом повторного розгляду справи адміністративним органом.

Керуючись статтями 2, 5, 242-245, 262, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до Верховної Ради України, третя особа - Вища рада правосуддя, про визнання незаконною постанови - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати Постанову Верховної Ради України від 21 квітня 2011 року №3288-VІ в частині звільнення ОСОБА_2 з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області за порушення присяги судді.

Зобов'язати Верховну Раду України передати матеріали та подання Вищої ради юстиції від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10 в частині внесення подання про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області за порушення присяги до Вищої ради правосуддя для розгляду.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 22 лютого 2018 року.

Головуючий суддя Л.Л. Мороз

Судді Т.О. Анцупова

Я.О. Берназюк

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон