Справа № 826/4593/17
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2018-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4593/17 Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Волощук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_4 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії. Свої вимоги обгрунтовує тим, що, на його думку, відповідачами під час прийняття оскаржуваних рішень не враховано всіх обставин, за наявності яких він звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач не погоджується з тим, що йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо нього смертної кари, або виконання вироку про і смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2017 року у задоволенні вказаного адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Свої вимоги обгрунтовує тим, що, на його думку, вказане рішення є необгрунтованим та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Російської Федерації, народився в с. Комсомольське, Кізілюртовського району, Республіка Дагестан, за національністю аварець, одружений, сповідує іслам. До України прибув легально повітряним сполученням 07.08.2016 року. З документів, що посвідчують особу, надав паспорт громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_1 та копію закордонного паспорта серії НОМЕР_2.

01.09.2016 року позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у місті Києві. Основною причиною звернення за захистом ОСОБА_4 зазначає побоювання сфабрикованого кримінального переслідування у Російській Федерації.

За результатами попереднього розгляду заяви позивача ГУ ДМС у місті Києві прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Російської Федерації ОСОБА_4 у зв'язку з очевидною необґрунтованістю заяви, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (Наказ ГУ ДМС у місті Києві № 497 від 21.09.2016 року).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач 05.10.2016 року звернувся зі скаргою на наказ ГУ ДМС у місті Києві № 497 від 21.09.2016 року до Державної міграційної служби України, однак отримав повідомлення № 28 від 28.02.2017 року, з якого убачається, що відповідно до ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" Державною міграційною службою України прийнято рішення від 20.01.2017 року № 2-17 про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС у місті Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідачів, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні даного адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є неправомірними та необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обгрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Судом першої інстанції зі змісту наказу ГУДМС у місті Києві, прийнятого 21.09.2016 року № 497, за переглядом якого позивач звернувся до Держаної міграційної служби України, в якості підстави для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_4 слугували положення частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме: очевидна необґрунтованість заяви, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Також судом першої інстанції було встановлено, що позивач прибув до України з території третьої безпечної країни авіарейсом Афіни-Київ, що свідчить про відсутність суб'єктивного елементу обґрунтованості його побоювання.

В анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.09.2016 року ОСОБА_4 вказує, що у 2003 році його звинуватили в участі у незаконному військовому формуванні та у військовому конфлікті в Чечні у 1999-2003 роках. Разом з тим, позивача було виправдано. В період з 2003 по 2011 роки, за його словами, він піддавався регулярним перевіркам з боку органів влади, які постійно погрожували розправою, у зв'язку з чим він був вимушений переїхати до Єгипту.

Проте, в протоколі співбесіди від 19.09.2016 року позивач вказує, що в 2002 році правоохоронні органи змушували його взяти на себе відповідальність за вибух у Каспійську, який стався 09.09.2002 року. Вподальшому, коли вони дізналися, що позивач в той період знаходився в Калмикії, його почали змушувати взяти на себе і відповідальність за те, що він брав участь в незаконних військових формуваннях під час війни в Чечні.

Разом з цим, позивач у співбесіді від 19.09.2016 року зазначив, що проблеми з правоохоронними органами у нього були лише у 2008 та 2010 роках.

Отже, вищенаведені суттєві розбіжності у твердженнях позивача ставлять під сумнів повідомлені ним побоювання повернення до країни походження та являються неправдоподібними.

У випадку наявності зазначених погроз, заявник міг би користуватись внутрішніми правовими механізмами захисту, як це було з його звинуваченням в участі у незаконному збройному формуванні, в результаті чого його було виправдано.

Відповідно до ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10.08.2016 року, 07.08.2016 року працівниками Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України затримано громадянина Російської Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який значиться у міжнародному розшуку з метою арешту та екстрадиції до Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 208, ч. 2 ст. 205-5 Кримінального кодексу Російської Федерації.

Згідно матеріалів екстрадиційної перевірки та з листа Департаменту захисту національної державності СБУ від 01.12.2016 року № 5/2/1-20059, у 2013-2015 роках позивач приймав участь у бойових діях на території Сирії у складі міжнародної терористичної організації «Ісламська держава».

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів - не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Такий самий принцип викладений у Статті 1Р (Ь) Конвенції про статус біженців 1951 року (далі-Конвенція).

У розпорядженні Департаменту захисту національної державності СБУ наявна інформація щодо вчинення вказаним шукачем захисту злочинів неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які відповідно до Кримінального кодексу України належать до тяжких та особливо тяжких злочинів.

Відповідно до статті 33 Конвенції договірні Держави не будуть жодним чином висилати або повертати біженців до кордонів країни, де їхньому життю чи свободі загрожуватиме небезпека через їхню расу, релігію, громадянство, належність до певної соціальної групи або політичні переконання. Однак, ця постанова не може застосовуватися до біженців, які розглядаються з поважних причин як такі, що є суспільно небезпечними і становлять загрозу безпеці країни, в якій вони знаходяться, або засуджені чинним вироком за вчинення особливо тяжкого злочину.

Беручи до уваги, що заявник обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, необхідно врахувати положення пп. «b» пункту «F» статті 1 Конвенції та положення про виключення, передбачені ст. 12,17 Директиви Європарламенту і Ради ЄС 2011/95/ЄС стосовно стандартів для кваліфікації громадян третіх країн чи осіб без громадянства, як бенефіціарів міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців або для осіб, що мають право на додатковий захист і стосовно змісту захисту (переглянута) від 13 грудня 2011 року, що визначають умови, за яких статус біженця та додатковий захист не надається. Згідно з цими нормами міжнародний захист не надається, зокрема особі, яка вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця або додаткового захисту.

В пункті 80 довідкової записки УВКБ ООН про застосування положень про виключення: пункт F статті 1 Конвенції про статус біженців зазначено, що у багатьох випадках вирішувати питання про застосування положень про виключення до підозрюваних в тероризмі не доведеться, оскільки вони будуть побоюватися законного судового переслідування за кримінальні діяння, а не переслідувань за однією з ознак, зазначених у Конвенції. Якщо особа вчиняла терористичні акти, визначені в міжнародних документах, згаданих в Додатку D цієї записки, і існує ризик переслідувань, то ця особа може підлягати виключенню зі статусу біженця. У цих випадках підстави для виключення згідно з пунктом F Статті 1 будуть залежати від характеру діяння і всіх його обставин. В кожному випадку необхідно встановлювати індивідуальну відповідальність, тобто особа повинна була вчинити терористичний акт або свідомо внести в нього істотний внесок. Це так навіть в тих випадках, коли саме членство в даній організації є незаконним в країні походження. Те, що людина, можливо, внесена до списку підозрюваних у тероризмі або пов'язана із забороненою терористичною організацією, служить підставою для розгляду питання про застосування положень про виключення.

Разом з цим, у пункті 10 Резолюції РБ ООН 2322 (2016) від 12.12.2016 року міститься заклик до всіх держав домагатися того, щоб особи, причетні до терористичної діяльності, та їх посібники не зловживали статусом біженця і щоб посилання на політичні мотиви не служили підставою для відхилення прохань про видачу осіб, підозрюваних в причетності до тероризму.

Відповідно до пунктів 56, 59 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, що рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями.

Екстрадиція сама по собі не становить порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для Конвенції є характерним пошук справедливої рівноваги між потребами, пов'язаними із загальними інтересами суспільства, і вимогами захисту основних прав людини.

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання притягнення до відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством країни походження як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом Російської Федерації, оскільки на даний момент вирішується питання щодо його екстрадиції відповідним органам Російської Федерації.

Крім того, матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно заявника за національною ознакою. Позивач ніколи не був членом жодної політичної партії, релігійної, військової або громадської організації. Заявник ніколи не брав участі у діяльності політичних партій, релігійних чи інших організацій.

При цьому в Російській Федерації відсутній збройний конфлікт, що дає підстави вважати про відсутність загроз життю та здоров'ю позивачу внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту у випадку його повернення до Російської Федерації.

Таким чином, з огляду на все викладе вище, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ГУ ДМС в місті Києві, де розглядалася заява громадянина Російської Федерації ОСОБА_4, було належним чином проаналізовано всі подані останнім відомості про його особу та причини звернення за захистом, і на підставі частини шостої статті 8 Закону прийнято правомірне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) (наказ ГУДМС в місті Києві від 21.09.2016 року № 497).

В свою чергу, ДМС правомірно погодилась з твердженнями ГУДМС у місті Києві стосовно того, що ОСОБА_4 не обґрунтував свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами ні в заяві, ні у ході проведення співбесіди. Твердження щодо існування загрози його життю, безпеці чи свободі на Батьківщині, наведені у заяві, є необгрунтованими, суперечливими та носять характер зловживання з метою затягування часу для недопущення його екстрадиції на територію Російської Федерації.

Крім того, ДМС, відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України, частини Другої ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на Батьківщину.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин 1, 2 статті 55 Конституції України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З огляду на встановлені вище обставини, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що оскаржувані позивачем рішення є правомірними, прийнятими відповідачами у межах та на підставі наявних в останніх повноважень.

У зв'язку з відсутністю підстав для задоволення вимог щодо визнання протиправними та скасування наведених вище рішень, відсутні підстави і для зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини в адміністративній справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального при дотриманні норм процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

В.Е. Мацедонська

Повний текст складено 22.02.2018 року.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Мацедонська В.Е.

Лічевецький І.О.