Справа № 757/41970/17-а
Суддя: Писанець В. А.
Дата ухвалення: 2018-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2018 року суддя Печерського районного суду міста Києва Писанець В.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання рішення протиправним, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови йому в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах; зобов'язати відповідача зарахувати йомудо пільгового стажу за Законом України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи з 01.07.1976 р. по 01.09.1976 р., з 15.08.1977 р. по 14.04.1978 р., з 02.06.1980 р. по 01.12.1980 р., з 01.08.1986 р. по 31.10.1994 р., з 22.08.1995 р. по 10.11.1999 р., 11.11.1999 р. по 02.11.2003 р., з 01.01.2004 р. по 21.06.2007 р. та призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення». При цьому позивач посилався на те, 07.03.2017 року він звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення», проте відповідач відмовив йому в призначенні пенсії, протиправно не зарахувавши до пільгового стажу указані періоди, коли він працював на підприємствах, що залишилися на тимчасово окупованій території України.

Відповідачу у десятиденний строк з дня одержання копії ухвали та копії документів було надано можливість подати заперечення проти позову та необхідні документи, однак у вказаний строк відповідач письмової позиції щодо позову не надав.

Також, відповідачу було роз'яснено, що у разі неподання у встановлений строк заперечень проти позову або у разі неподання заяви про визнання позову, справа буде вирішена у порядку скороченого провадження на підставі наявних матеріалів, а у випадку неможливості ухвалення судового рішення на підставі наявних матеріалів, справу буде розглянуто за загальними правилами.

Дослідивши письмові докази суд дійшов наступного висновку.

Позивачем у справі є ОСОБА_1, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Сімферополь АР Крим.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення» 07.03.2017 року.

06.04.2017 року Центральним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві прийняло рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугою років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення» гр. ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст.14 Закону України «про пенсійне забезпечення» працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 25 років.

Згідно трудової книжки позивача, яку було видано 06 березня 1960 року, позивач працював: з 01.07.1976 по 01.09.1976, з 15.08.1977 по 14.04.1978, 3 02.06.1980 по 01.12.1980, з 01.08.1986 по 31.10.1994, з 22.08.1995 по 10.11.1999 на посадах робочого, водія, геофізика Кримської геофізичної експедиції об'єднання «Кримгеологія» (реорганізованої в Кримську геофізичну партію «Кримгеофізика» Полтавської експедиції по геофізичним дослідженням у свердловинах); з 11.11.1999 по 02.11.2003, з 01.01.2004 по 21.06.2007 на посаді геофізика Кримської партії по геофізичним дослідженням свердловин державного геофізичного підприємства «Кримгеофізика» (реорганізованого в ПрАТ «ГЕО СПЕКТР»); з 05.05.2008 по 28.11.2012 на посадах геофізика партії геолого-технологічних досліджень Кримської польової промислово-геофізичної партії ЗАТ «Укрпромгеофізика» (реорганізованого в ПрАТ «ГЕО СПЕКТР»); з 05.05.2008 по 28.11.2012 на посадах геофізика партії геолого-технологічних досліджень, начальника загону геолого-технологічних досліджень ЗАТ «Укрпромгеофізика» (реорганізованого в ПрАТ «ГЕО СПЕКТР»).

Окрім трудової книжки, позивач на підтвердження трудового стажу надав відповідачу, зокрема: довідку Полтавської експедиції по геофізичним дослідженням у свердловинах № 954 від 28 жовтня 2014 року за періоди роботи з 01.07.1976 по 01.09.1976, з 15.08.1977 по 14.04.1978, 3 02.06.1980 по 01.12.1980, з 01.08.1986 по 31.10.1994, з 22.08.1995 по 10.11.1999, з 11.11.1999 по 02.11.2003, з 01.01.2004 по 21.06.2007 роки; довідку Державного унітарного підприємства Республіки Крим «Кримгеологія» №1098 від 30 червня 2015 року за теж самі періоди роботи, що зазначені вище; довідку № 1/01-15 ПрАТ «ГЕО СПЕКТР» за період роботи з 22.06.2007 по 28.11.2012 роки.

Проте, згідно листа Полтавської експедиції по геофізичним дослідженням у свердловинах Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» № 544 від 10.06.2015 року документи про стаж роботи та заробітну плату колишніх працівників Кримської геофізичної партії «Кримгеофізика» Полтавської ЕГДС знаходяться на зберіганні на тимчасово окупованій території АРК. Крім того, згідно з Розпорядженням Ради Міністрів Республіки Крим від 26 квітня 2014 року № 563-р «Про деякі питання управління майном Республіки Крим» майно Кримської геофізичної партії «Кримгеофізика» Полтавської експедиції по геофізичним дослідженням у свердловинах на праві господарчого ведення закріплено за Державним унітарним підприємством Республіки Крим «Кримгеологія».

Саме, ця обставина стала підставою для відповідача у відмові в призначенні пенсії позивачу за вислугу років. Відмову відповідача в призначенні пенсії за вислугу років, позивач вважає неправомірною, оскільки пільговий стаж позивача складає 14 років, 7 місяців і 10 днів.

Позивач зазначає, що відмова йому в призначенні пенсії з боку відповідача є необґрунтованою, постановлено всупереч Закону України «Про пенсійне забезпечення», з порушенням гарантій, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, та дискримінаційною по відношенню до нього, що порушує його конституційні права.

Оцінюючи указані вище докази та вирішуючи справу в цілому, суд виходить з того, що відповідно до статей 1, 3, 8 Основного Закону Україна є соціальною та правовою державою, де найвищою соціальною цінністю визнається людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека, де права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, де утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, де визнається і діє принцип верховенства права. З урахуванням цього згідно з положеннями ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Крім того, згідно з положеннями ч. 3 ст. 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: … 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); … 5) добросовісно; 6) розсудливо; … 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)…».

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Andrejeva v. Latvia» (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку - незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків - ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

У справі «Будченко проти України» (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п. 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення статей 1, 3, 8, 129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці.

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а так само Конституцією та законодавством України, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того, відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації:

«1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об'єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об'єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Аналогічний підхід закріплено в національному праві. Так, відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» формами дискримінаціє є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск (ст.5). Відповідно до ст.1 цього Закону непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Саме в такій особливій ситуації опинився позивач у цій справі, який є внутрішньо переміщеною особою та раніше працював на підприємствах, які залишилися на тимчасово окупованій території України, що унеможливлює подання будь-яких уточнюючих довідок чи інших архівних документів щодо роботи позивача на цих підприємствах (а у випадку надання таких документів вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки неможливо перевірити їх достовірність).

Слід зазначити, що відповідач відмовляється визнати пільговий стаж позивача виключно на тій підставі, що позивач не надав уточнюючих довідок підприємства, виданих в установленому законом порядку, а надані позивачем довідки, які були видані підприємством, яке залишилося на тимчасово окупованій території України, відповідач не врахував як такі, що видані незаконно.

Разом із тим, статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. Крім того, відповідно до п.20 цього Порядку, в тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5); у разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування. Відповідно до п.17 указаного Порядку за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв'язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

На переконання суду, Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, було прийнято саме з метою створення юридичних механізмів підтвердження трудового стажу працівників з метою належної реалізації ними права на пенсійне забезпечення, у зв'язку з чим Порядком передбачено кілька альтернативних способів підтвердження трудового стажу, які можуть бути застосовані в різних ситуація (на підставі інших, ніж трудова книжка, документів або на підставі показань свідків ). У жодному разі не можна дійти висновку, що метою цього Порядку є створення формальних перешкод для реалізації права особи на отримання пенсії. І хоча вимагаючи деякі документи (наприклад, уточнюючу довідку підприємства), органи Пенсійного фонду України переслідують в цілому законну мету попередження зловживання громадянами своїми правами та запобігання необґрунтованому призначенню пенсії, тим не менше органи Пенсійного фонду України, виконуючи свої повноваження повинні діяти обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно (ч. 3 ст. 2 КАС України) з тим, щоб не створювати штучних і явно необґрунтованих перешкод для реалізації громадянами їх прав.

Разом із цим, у цій справі відповідач не застосував жодних з указаних вище правових процедур підтвердження пільгового стажу, передбачених Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, та не врахував, що доступ до трудових архівів відповідних підприємств є неможливим внаслідок воєнних дій та тимчасової окупації частини території Луганської області.

У даному випадку відповідач повинен був керуватися положеннями ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також пунктами 1, 2, 17, 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, та перевірити наявність пільгового стажу на підставі записів у трудовій книжці, показань свідків, даних, наявних у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, судом встановлено, що позивач має 14 років 7 місяців 10 днів пільгового стажу, що дає йому право на призначення пенсії на пільгових умовах на підставі ч. 1 ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення». З огляду на це, суд приходить до висновку, що дії відповідача по відмові в зарахуванні пільгового стажу та відмові в призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах є незаконними, оскільки не відповідають вимогам ст.ст. 1, 3, 8, 46 Конституції України, ст.ст. 13, 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пунктів 1, 2, 17, 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», ст. 14 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у поєднанні зі ст.1 Першого Протоколу до неї, ст. 1 Протоколу №12 до указаної Конвенції, пунктів 3, 5, 6, 8 ч. 3 ст.2 КАС України.

Це дає підстави задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 8, 11, 18, 19, 69-71, 105, 160-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_1 до Центрального управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання рішення протиправним, зобов'язання вчинити певні дії- задовольнити.

Визнати протиправними дії Центрального управління Пенсійного фонду України в місті Києвіщодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років.

Визнати протиправним рішення Центрального управління Пенсійного фонду України в місті Києвівід 06 квітня 2017 року за №20085/05 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Зобов'язати Центральне управління Пенсійного фонду України в місті Києвізарахувати ОСОБА_1до пільгового стажу за Законом України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи з 01.07.1976 р. по 01.09.1976 р., з 15.08.1977 р. по 14.04.1978 р., з 02.06.1980 р. по 01.12.1980 р., з 01.08.1986 р. по 31.10.1994 р., з 22.08.1995 р. по 10.11.1999 р., 11.11.1999 р. по 02.11.2003 р., з 01.01.2004 р. по 21.06.2007 р. та призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 07 березня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В. А. Писанець