Справа № 825/2013/17
Суддя: Д'яков В.І.
Дата ухвалення: 2018-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2018 року м. Чернігів Справа № 825/2013/17

Чернігівський окружний адміністративний суду складі:

головуючого судді - Дякова В.І.,

за участю секретаря - Лазаренко В.Г.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області про визнання протиправними та скасування наказів, зобов'язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3, позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області, про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 29.12.2014 № 447 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_3 з посади заступника начальника СВ Антрацитівського МВ ГУМВС України у Луганській області за п. 64 є (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ; визнання противоправним та скасування наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 29.12.2014 № 4170 в частині застосування дисциплінарного стягнення до заступника начальника СВ Антрацитівського МВ ГУМВС України у Луганській області майора міліції ОСОБА_3; поновлення майора міліції ОСОБА_3 на службі в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника СВ Антрацитівського МВ ГУМВС України у Луганській області з 30.12.2014; - зобов'язання Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області у особі ліквідаційної комісії виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2014 року по день ухвалення рішення у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що звільнення його з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області є протиправним та таким, що порушує його права та законні інтереси, а тому, просить суд скасувати наказ про звільнення та поновити його на посаді, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 20.12.2017 відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні на 17 січня 2018 року о 10:00 год.

17.01.2018 у підготовчому засіданні було оголошено перерву для витребування документів.

07.02.2018 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15 лютого 2018 року о 13:00 год.

15.02.2018 ухвалою суду, занесеною секретарем судових засідань до протоколу судового засідання, позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про прийняття доповнень до позову у звязку з тим, що вони подані після закінчення підготовчого провадження.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, з врахуванням обставин викладених у позові.

Представник ліквідаційної комісії ГУ МВС у Луганській області в судовому засіданні проведеному в режимі відеоконференції позов не визнав з мотивів, викладених у відзиві на позов (а.с. 111-122). Зазначив, що оскаржувані накази прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

З 25.08.1993 ОСОБА_3 проходив службу в ОВС України. З 04.09.2012 - на посаді заступника начальника СВ Антрацитівського МВ ГУМВС України у Луганській області.

З 25.06.2014 позивач перебував у черговій відпустці за 2014 рік у кількості 45 діб.

З 19.05.2014, після захоплення адміністративної будівлі ГУМВС України у Луганській області незаконними озброєними формуваннями самопроголошеної «Луганської народної республіки» тимчасовим місцем дислокації Головного управління МВС України у Луганській області було визначено м. Сватове Луганської області.

Окрім того, 04.07.2014 на офіційному веб-сайті МВС України (mvs.gov.ua) було розміщено звернення колегії МВС України до особового складу органів і підрозділів внутрішніх справ Донеччини та Луганщини, згідно якого всі працівники органів та підрозділів внутрішніх справ ГУМВС України у Луганській області були зобовязані прибути до м. Сватове Луганської області.

У подальшому, з 04.08.2014 відповідно до наказу ГУМВС України у Луганській області від 31.07.2014 № 1363 ГУМВС України у Луганській області було передислоковано до м. Сєвєродонецьк Луганської області.

На виконання вимог наказу МВС України від 12.03.2013 № 230, яким затверджена Інструкція про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, наказом начальника ГУМВС України у Луганській області від 27.12.2014 № 4165 було призначено службове розслідування за фактом невиходу на службу окремих співробітників міліції.

29.12.2014 був затверджений висновок службового розслідування, за результатами якого прийняте рішення щодо звільнення співробітників ОВС області, серед інших й ОСОБА_3, які не прибули до тимчасового місця дислокації ГУМВС України у Луганській області для подальшого проходження служби.

29.12.2014 був виданий наказ ГУМВС України у Луганській області № 4170 «Про покарання окремих співробітників ГУМВС України у Луганській області».

Виконуючи вимоги Дисциплінарного Статуту, ГУМВС України у Луганській області був виданий наказ від 29.12.2014 № 447 о/с, відповідно до якого ОСОБА_3 був звільнений з органів внутрішніх справ у запас ЗС України (з постановленням на військовий облік) за п. 64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

23.09.2017 позивач звернувся з запитом до Ліквідаційної комісії ГУМВС України у Луганській області з визначення його статусу відносно МВС України.

18.11.2017 позивач отримав відповідь на вищезазначений запит, у якій повідомлялось, що наказом ГУМВС України у Луганській області від 29.12.2014 № 447 о/с його було звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 "є" (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, на виконання вимог наказу ГУМВС від 29.12.2014 № 4170, разом з відповіддю була надіслана тільки копія витягу вищезазначеного наказу № 447 о/с від 29.12.2014.

Вважаючи вищевказані накази протиправними, позивач звернувся до суду за захистом свої прав.

Відповідно надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Згідно до ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», одним із субєктів боротьби з тероризмом, є Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», Міністерство внутрішніх справ України здійснює боротьбу з тероризмом шляхом запобігання, виявлення та припинення злочинів, вчинених з терористичною метою, розслідування яких віднесене законодавством України до компетенції органів внутрішніх справ; надає Антитерористичному центру при Службі безпеки України необхідні сили і засоби; забезпечує їх ефективне використання під час проведення антитерористичних операцій.

Відповідно до Присяги працівника органів внутрішніх справ України, яка затверджена постановою Кабінету ОСОБА_4 України від 28 грудня 1991. № 382, зазначено, що співробітник міліції присягає з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов'язок, вимоги статутів і наказів, постійно вдосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, всіляко сприяти зміцненню авторитету органів внутрішніх справ.

«Клянеться мужньо і рішуче, не шкодуючи своїх сил і життя, боротися із злочинністю, захищати від протиправних посягань життя, здоров'я, права й свободи громадян, державний устрій і громадський порядок».

Тобто порядок дій працівника міліції чітко регламентований вищезазначеним законодавством та зобовязує співробітника міліції при будь - яких обставинах захищати життя, здоров'я, права і свободи громадян та державний устрій від протиправних посягань.

Відповідно до ст. 1 Статуту, службова дисципліна - це дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету ОСОБА_4 України, наказів та інших нормативно- правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Службова дисципліна в органах внутрішніх справ досягається: створенням належних умов проходження служби особами рядового і начальницького складу; набуттям високого рівня професіоналізму; забезпеченням гласності та об'єктивності під час проведення оцінки результатів службової діяльності; дотриманням законності і статутного порядку; повсякденною вимогливістю начальників до підлеглих, постійною турботою про них, виявленням поваги до їх особистої гідності; вихованням в осіб рядового і начальницького складу високих моральних і ділових якостей; забезпеченням соціальної справедливості та високого рівня соціально-правового захисту; умілим поєднанням і правильним застосуванням заходів переконання, примусу.

Відповідно до ст. 2 Статуту, дисциплінарний проступок - це невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Відповідно до ст. 5 Статуту, за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Відповідно до ст. 7 Статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; дотримуватися норм професійної та службової етики; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету.

Отже, працівники органів внутрішніх справ носять особливий статус та на них покладені обов'язки, дотримання яких є обов'язковим.

Позивачем в свою чергу не наведено доказів поважності неприбуття до місця тимчасової дислокації ГУМВС України у Луганській області та доказів інформування ГУМВС України у Луганській області про причини неприбуття.

Позивач обґрунтовує поважність неприбуття до місця тимчасової дислокації ГУМВС України у Луганській області тим, що його батьки хворіли та потребували догляду.

Зазначаючи це, ОСОБА_3 не надає будь-яких медичних документів, які підтверджують необхідність стороннього догляду за батьками в період з серпня по грудень 2014 і у подальшому та доказів того, що крім нього здійснювати зазначений догляд було нікому.

У своєму позові ОСОБА_3 зазначає, що його батько у червні 2014 знаходився на стаціонарному лікуванні, але будь-яких документів на підтвердження цього не надає. Позивач надає копію довідки від 02.06.2014 № 2831 управління соціального захисту населення Лутугинської районної державної адміністрації Луганської області, у якій зазначено, що ОСОБА_5 дійсно є інвалідом II групи загального захворювання та копію свідоцтва про смерть, виданого на імя ОСОБА_5.

Утім будь-яких медичних документів, що його батько потребує стороннього догляду у звязку із хворобою не надає, з наданої довідки не вбачається характеру захворювання та ступеня його розвитку. У копії свідоцтва про смерть від 17.11.2014 серії І-ЕД № 427331, виданого на імя ОСОБА_5, зазначено, що останній помер у віці 67 років. Але у матеріалах справи відсутні докази, що причиною смерті ОСОБА_5 є саме загальне захворювання, на підставі якого йому було встановлено групу інвалідності.

Щодо хвороби своєї матері ОСОБА_6 позивач надає копії медичних документів, датованих 2011 роком. Будь-якої медичної документації, що вона потребувала стороннього догляду, як на момент винесення оскаржуваних наказів, так і в подальшому, позивач не надає.

ОСОБА_3 надає довідку від 19.09.2016 Государственного учреждения «Лутугинская центральная многопрофильная больница «Луганской народной республики»», у якій зазначено, що ОСОБА_6 перебуває на диспансерному обліку в онкокабінеті. Але це не завадило ОСОБА_3 у період 2016-2017 року не знаходитися не лише за місцем мешкання своєї матері, а й взагалі на території України, та здійснювати за нею догляд, як у період 2014 року.

Адже згідно довідки ОСОБА_7 в Луганській області від 06.01.2018 № 111/111/20-2017 відповідно до запитуваної інформації щодо перетину кордону ОСОБА_3 у період часу з 01.07.2014 по 21.08.2017 останній вїхав на територію держави 15.06.2016 та виїхав 18.06.2016, згодом вїхав 12.08.2017, тобто у період часу з 18.06.2016 по 12.08.2017 ОСОБА_3 знаходився поза межами території України.

Тобто твердження позивача, що його батьки не мали можливості самостійно рухатися у звязку із хворобою та потребували стороннього догляду, у звязку із чим він не зміг прибуття до місця тимчасової дислокації ГУМВС України у Луганській області, не підтверджені та не обґрунтовані.

Між іншого, відповідно до зазначеної довідки вбачається, що ОСОБА_3 вїхав на територію України 15.06.2016, але дані щодо виїзду його з території України з 01.07.2014 відсутні. З аналізу наведених даних вбачається, що ОСОБА_3 виїхав за межі України до 01.07.2014 та в період оскаржуваних наказів і у період з серпня по грудень 2014 догляду за батьками за місцем їх мешкання не здійснював або у період з 01.07.2014 по 15.06.2016 здійснював незаконний перетин кордону.

У звязку із чим, не зрозумілим є твердження позивача щодо наявності бажання проходити службу в органах внутрішніх справ увесь цей час та як останній зазначає у своєму позові «відсутності коштів для здійснення подорожі до місця тимчасової дислокації ГУМВС України у Луганській області», адже, як вбачається, можливість здійснювати чисельні «подорожі», перетинаючи державний кордон, зокрема й із Російською Федерацією, позивач все ж таки мав.

Також у своєму позові ОСОБА_3 зазначає, що на його утриманні знаходиться неповнолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Але будь-який доказів, що він один займається вихованням свого сину, останній не надає.

Обґрунтовуючи факт неприбуття для подальшого проходження служби за місцем тимчасової дислокації ГУМВС України у Луганській області позивач зазначає: «вважаю, що у розумінні статті 4 Дисциплінарного статуту та пункту 21 Положення № 114 не може вважатися обовязковою до виконання вказівка керівництва щодо проходження служби за новим місцем дислокації, оскільки не містить конкретних завдань, строків виконання».

У свою чергу, стаття 4 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, затвердженого Законом України від 22.02.2006 № 3460-ІV, регламентує порядок віддання та виконання наказів осіб начальницького складу підлеглим особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, а у пункті 21 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_4 УРСР від 29.07.1991 № 114, зазначено, що особи рядового і начальницького складу зобов'язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників.

Вищенаведене твердження позивача свідчить, що наказ від старших прямих начальників про необхідність прибуття для подальшого проходження служби за місцем тимчасової дислокації ГУМВС України у Луганській області, він все ж таки отримував, але не виконав даний наказ, оскільки останній, на його думку, не містив конкретних завдань та строків виконання.

Тому суд приходить до висновку, що про необхідність прибуття для подальшого проходження служби місцем тимчасової дислокації ГУМВС України у Луганській області, позивач знав, а шляхом наведення причин неможливості прибуття, зазначених у позові, намагається виправдати свою поведінку.

Щодо тверджень позивача про те, що ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії ГУМВС України у Луганській області були порушені вимоги листа Міністерства соціальної політики України від 08.07.2014 № 7302/3/14-14/13 «Про збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються у таких районах» зазначимо наступне.

Міністерство соціальної політики України в зазначеному листі лише виклало свою позицію з даного питання, і звернулося до роботодавців з проханням взяти до уваги те, що співробітник, який не вийшов на роботу у звязку з переміщенням з районів проведення антитерористичної операції, або через неможливість виходити на роботу у звязку з небезпекою для життя і здоровя не може бути звільнений за прогул на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Однак, даний лист носить виключно рекомендаційний характер і не є обовязковим для виконання.

Відповідно до п. 8 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 № 389/2011(яке було чинним на момент винесення оскаржуваних наказів) та п. 8 Положення про Міністерство соціальної політики, затвердженого постановою КМУ від 17.06.2015 № 423, розпорядчими актами Міністерства соціальної політики, які є обовязковими для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами та місцевими державними адміністраціями, органами влади АРК, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності і громадянами виступають лише накази Міністерства соціальної політики України, видані в межах повноважень, передбачених законом.

З приводу звільнення позивача з ОВС, зазначаємо, що під час проведення службового розслідування відібрати пояснення та ознайомити позивача з дисциплінарним наказом не виявлялось можливим, у звязку з тим, що він був відсутній за місцем тимчасової дислокації ГУМВС України у Луганській області.

Про місце свого перебування керівництво Головного управління позивач не повідомляв.

Порядок проведення службового розслідування підтверджено наявними в матеріалах справи документами, а саме: наказом на призначення та проведення службового розслідування, висновком, актом про невихід на роботу (а.с. 124, 125, 126-133).

Таким чином ГУМВС України у Луганській області при звільненні позивача з ОВС діяло в межах та порядку передбаченим законом.

Зважаючи на викладене вище, а також враховуючи пасивну поведінку позивача та фактично, допущення ним бездіяльності щодо повідомлення будь-якого підрозділу органів внутрішніх справ України щодо свого місцезнаходження та бажання продовжити службу в лавах органів внутрішніх справ, зберігаючи вірність Присязі та захищаючи суверенітет та цілісність України, мирного населення протягом значного відрізку часу, в той час, коли позивачу було відомо і про втягнення України у неоголошену війну, і про загибель мирних людей, знищення державного та приватного майна, адміністративних будівель державних органів, об'єктів соціального забезпечення, відсутність будь- яких активних дій з боку позивача щодо вірності прийнятої ним Присяги, а лише очікування останнім протягом трьох з половиною років, додатково характеризує особу позивача та дозволяє прийти до висновку про намагання останнім довести обставин справи на свою користь.

Також звертає увагу нате, що зі змісту запиту ОСОБА_3 до ліквідаційної комісії ГУМВС України у Луганській області від 23.09.2017 вбачається, що позивач просить повідомити, чи звільнено його з органів внутрішніх справ України, якщо звільнено, то просить надіслати на його адресу, серед інших документів, копії відповідних наказів, висновку службового розслідування та матеріалів службового розслідування.

Аналізуючи зміст цього запиту та зміст позову видається незрозуміла ситуація, за якою ОСОБА_3 запитує інформацію чи звільнено його з органів внутрішніх справ, вважаючи, що будь-яких порушень службової дисципліни він не допускав і є діючим співробітником органів внутрішніх справ. Прохання надіслати копії висновку службового розслідування та матеріалів службового розслідування підтверджує той факт, що інформація про те, що у разі неявки до місць тимчасової дислокації ГУМВС України у Луганській області для подальшого проходження служби, відносно нього буде проведене службове розслідування за фактом невиходу на службу та розглянуто питання щодо звільнення з органів внутрішніх справ за порушення дисципліни, в частині невиконання вимог наказів керівництва МВС України та ГУМВС України у Луганській області щодо прибуття до місця тимчасової дислокації ГУМВС України у Луганській області.

Також судом звертається увага на те, що ОСОБА_3 не зазначає, де він знаходився увесь цей нас, на протязі трьох з половиною років, чому раніше не звертався до ліквідаційної комісії ГУМВС України у Луганській області.

У своєму позові ОСОБА_3 зазначає, що застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ є занадто суворим стягненням та не підлягає застосуванню до нього.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ, як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу. Проте, імперативних обмежень щодо встановлення того чи іншого виду дисциплінарної відповідальності нормативно-правовими приписами не встановлено; визначення виду дисциплінарного стягнення належить безпосередньо до дискреційних повноважень субєкта владних повноважень, який вільний у виборі останнього.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність встановленим п. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у вільний розсуд субєкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права.

У відповідності до Рекомендації Комітету ОСОБА_4 Європи № К(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_4 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Наділивши державні органи дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Положеннями Постанови Вищого адміністративного суду України від 21 жовтня 2010 року № П-278/10 встановлено, що з огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

У звязку із викладеним суд зазначає, що при визначення виду дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ ГУМВС України у Луганській області діяло у межах власної дискреції.

З аналізу наведеного та правових норм, діючих на момент виникнення спірних правовідносин, вбачається, що наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 29.12.2014 № 447 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_3 з посади заступника начальника СВ Антрацитівського МВ ГУМВС України у Луганській області за п. 64 є (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ та наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 29.12.2014 № 4170 в частині застосування дисциплінарного стягнення до заступника начальника СВ Антрацитівського МВ ГУМВС України у Луганській області майора міліції ОСОБА_3, прийняті у відповідності до діючого законодавства в межах дискреційних повноважень.

Такі обставини вказують на безпідставність вимог позивача щодо визнання протиправними та скасування вказаних наказів, а отже, у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Що стосується вимог про поновлення майора міліції ОСОБА_3 на службі в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника СВ Антрацитівського МВ ГУМВС України у Луганській області з 30.12.2014 та зобов'язання Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області у особі ліквідаційної комісії виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2014 року по день ухвалення рішення у справі, то вони є похідними від вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 29.12.2014 № 447 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_3 з посади заступника начальника СВ Антрацитівського МВ ГУМВС України у Луганській області за п. 64 є (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, у задоволенні якої судом було відмовлено, а отже у задоволенні вказаних вимог також необхідно відмовити.

Крім того, щодо позовної вимоги позивача про поновлення його на раніше займаній посаді, суд додатково зазначає.

Відповідно до постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 16.09.2015 № 730 про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, утворюється юридична особа публічного права Головне' управління Національної поліції в Луганській області (яке не є правонаступником ГУМВС України у Луганській області), в свою чергу Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області - ліквідовується.

На виконання вимог вищезазначеної постанови, ГУМВС України у Луганській області створено ліквідаційну комісію та 06.11.2015 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних-осіб підприємців були внесенні відомості, щодо початку ліквідації ГУМВС України у Луганській області.

У звязку з чим наказом МВС України від 06.11.2015 № 1388 «Про організаційно - штатні питання» в ГУМВС України у Луганській області скасовуються всі штати та скорочуються всі посади.

Тобто на сьогодні штат ГУМВС України у Луганській області не існує.

Крім того відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у якій, зокрема, зазначено, що у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу. При цьому не поновлюючи його на посаді. Одночасно суд визначає працівника звільненим за п.1 ч.І ст.40 КЗпП.

Таким чином, перебування ГУМВС України у Луганській області у стадії припинення юридичної особи, а також чинне законодавство, унеможливлює розгляд питання трудових відносин з ОСОБА_3, так як вони передбачають фактичне виконання функціональних (посадових) обовязків за займаною штатною посадою та оплату праці.

Таким чином відповідно до вимог законодавства не передбачено можливості поновлення особи на службі (роботі), в установі яка перебуває в процесі ліквідації.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень надав належні і достатні докази, які спростували доводи позивача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 слід відмовити повністю.

Керуючись статями 139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне рішення суду складено 22 лютого 2018 року.

Суддя В.І. Д'яков