Справа № 826/17605/16
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2018-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Волощук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний банк" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний банк" до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Тришер" про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Публічне акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний банк" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Тришер" про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії. Свої вимоги обгрунтовує тим, що, на його думку, відповідачем безпідставно вимагалось надання підтвердження сплати авансового внеску у розмірі 2%, оскільки ПАТ «ПУМБ» було направлено заяву про відкриття виконавчого провадження ще на час дії Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 28.12.2015 року, яким не передбачалось сплати стягувачем авансового внеску при пред'явленні виконавчого документа до виконання.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2017 року у задоволенні вказаного адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Свої вимоги обгрунтовує тим, що, на його думку, вказане рішення суду першої інстанції є необгрунтованим та підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції не було досліджено доводи позивача та розглянуто справу однобоко.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» направлено поштою до відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби України заяву про примусове виконання виконавчого напису нотаріуса № 8254, вчиненого 22.10.2010 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Морозовим Є.В.

Повідомленням від 24.10.2016 року № 52702474/20.1-565/12 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедалом О.О. повернуто виконавчий документ без прийняття до виконання з підстав п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». В повідомленні зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. Натомість ПАТ «ПУМБ» не надав підтвердження сплати авансового внеску.

Вважаючи, що відповідачем в порушення вимог законодавства безпідставно винесено спірну постанову, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні даного адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є неправомірними та необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обгрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади та процедура примусового виконання виконавчих документів регламентовані Законом України "Про виконавче провадження".

Так, статтею 1 Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 2 цього Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов'язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об'єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, зокрема, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

У статті 26 Закону визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (п.1 ч. 1 ст. 26 Закону).

Частиною 2 ст. 26 Закону передбачено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Судом першої інстанції було встановлено, що спір виник у період між втратою чинності Законом України "Про виконавче провадження" та набранням чинності Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VIII, в контексті строків пред'явлення виконавчих документів до виконання та вимог до обов'язкового пакету документів, які подаються для примусового виконання виконавчих документів та є підставою, для відкриття виконавчого провадження.

Позивач наполягав на тому, що ним було направлено заяву про відкриття виконавчого провадження поштою 04.10.2016 року, тобто до набрання чинності Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VIII, на підтвердження чого надано копії поштової квитанції про направлення.

Водночас, вказаний документ зареєстровано в Міністерстві юстиції України за № 31602-0-33-16 17.10.2016 року.

З цього приводу, відносно того, яким законом врегульовані спірні правовідносини, колегія суддів враховує норми розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII.

Так, ст. 1 розділу ХІІІ Закону № 1404-VIII визначено, що цей Закон набирає чинності одночасно з набранням чинності Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", крім статей 8, 9 та положень, що стосуються діяльності приватних виконавців, які вводяться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом.

Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону ( ст. 7 розділу ХІІІ Закону № 1404-VIII).

З наведених вище норм вбачається, що лише за умови, якщо здійснення виконавчих дій розпочато до 05.10.2016 року, такі дії завершуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", який діяв до 05.10.2016 року.

У розумінні Закону України "Про виконавче провадження" в редакції від 05.10.2016 року виконавчі дії виконавець вчиняє під час здійснення виконавчого провадження, а виконавче провадження відповідно - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень.

З аналізу вищезазначених норм права, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що питання щодо наявності підстав для відкриття виконавчого провадження, або повернення виконавчого документа стягувачеві, повинно вирішуватись в порядку Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Частиною 4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII унормовано, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред'явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Судом першої інстанції було встановлено, що до 05.10.2016 року здійснення виконавчих дій по відповідному виконавчому документу розпочато не було.

Направлення 04.10.2016 року позивачем (заявником) поштою заяви про відкриття виконавчого провадження, тобто в період дії попередньої редакції Закону, не свідчить про початок виконавчих дій до набрання чинності нової редакції Закону. Подання заяви про відкриття виконавчого провадження не є виконавчою дією, а є дією стягувача, направленою на ініціювання вчинення уповноваженим суб'єктом виконавчих дій.

Таким чином, у державного виконавця після 05.10.2016 року були відсутні підстави відкривати виконавче провадження за нормами Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-ХІV.

Враховуючи, що стягувачем не було сплачено авансовий внесок, при цьому, останній не підпадає під категорію пільг щодо звільнення від його сплати, як передбачено ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що в даних спірних правовідносинах наявні підстави, визначені п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VII, для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що спірні дії відповідача є правомірними, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини в адміністративній справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального при дотриманні норм процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний банк" - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

В.Е. Мацедонська

Повний текст складено 22.02.2018 року.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Лічевецький І.О.

Мацедонська В.Е.