Справа № 308/9584/17
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2018-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2018 рокуЛьвів№ 876/11551/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Іщук Л.П.,

суддів Обрізка І.М.,Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Джули В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Бангладешу ОСОБА_2 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 вересня 2017 року, ухвалену головуючим суддею Монич О.В. о 15:02:21 у м. Ужгороді, у справі за адміністративним позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Бангладешу ОСОБА_2 про примусове видворення,-

встановив:

Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся з позовом до громадянина Бангладешу ОСОБА_2 про примусове видворення іноземця з України на підставі частини 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» .

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 вересня 2017 року позов задоволений.

Громадянин Бангладешу ОСОБА_2 оскаржив постанову суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції обставини, що мають значення для справи, з'ясовані неповно, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та порушені норми матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства з України повинні передувати дві обставини, зокрема, наявність рішення відповідного компетентного органу про примусове повернення іноземця та встановлення факту ухилення іноземця від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обгрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. Наголошує на тому, що його затримано 25.09.2017 року, а судове рішення стосовно видворення ухвалене вже 29.09.2017 року. Оскільки весь цей період він був затриманий, то був позбавлений можливості самостійно повернутися до країни походження. Вважає, що підстав для його примусового видворення немає.

Просить апелянт скасувати постанову і прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.09.2017 року прикордонним нарядом відділу прикордонної служби «Верховина Бистра» виявлено та затримано відповідача поза межами пункту пропуску у складі групи осіб на напрямку 128 прикордонного знаку при спробі незаконного перетинання державного кордону з України в Словацьку Республіку. Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у відповідача були відсутні.

Довідкою начальника відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу Чопського прикордонного загону Олійника А.В. №27/1240 від 28.09.2017 року ( а.с.8 ) встановлено особу затриманого як громадянина Бангладешу ОСОБА_2.

Начальником Чопського прикордонного загону полковником Ю.О. Михайлюком 28.09.2017 року затверджено рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства громадянина Бангладеш ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.н., у якому встановлено, що у зв'язку з тим, що даний громадянин не володіє українською мовою, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження, документів та коштів для повернення не має, слід розмістити його у пункті перебування іноземців з одночасним поданням позову про його примусове видворення до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що відповідач документів, що посвідчують його особу, коштів для виїзду з території України та родичів на території України не має; також відповідач не звертався про надання йому статусу біженця в Україні і не є особою, яка потребує додаткового захисту. Суд першої інстанції вважав, що відповідач не має законних підстав для перебування на території України.

Апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції і надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Далі - Закон ).

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Тобто, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Обов'язковим є попереднє прийняття зазначеними органами рішення про примусове повернення.

Як вбачається із матеріалів справи, вимоги Закону в даному випадку позивачем дотримані, рішення про примусове повернення відповідача прийняте (а.с.7), а також встановлено наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення про примусове повернення з території України, зокрема, це відсутність у ОСОБА_2 документів, які посвідчують його особу, та коштів на придбання проїзного документа, що унеможлює самостійне залишення території України.

Судом першої інстанції також встановлено і відповідачем не спростовано, що підстави, які б стали перешкодою для видворення його за межі території України (ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»), відсутні.

Зокрема, встановлено, що відповідач у передбачений Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» строк не звертався до відповідного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційний суд не приймає до уваги покликання апелянта на відсутність підстав для його примусового видворення з території України, оскільки такі покликання є необґрунтованими та недоведеними. Судом першої інстанції підставно встановлено, що у відповідача відсутня можливість самостійного повернення до країни походження (відсутні кошти для легального повернення, відсутні документи на право перебування на території України та легальний перетин державного кордону України, відсутні родинні зв'язки на території України ), що свідчить про те, що відповідач ухилятиметься від самостійного та добровільного залишення території України.

Також необґрунтованими є доводи апелянта щодо ненадання йому можливості самостійного повернення до країни походження і безпідставності висновку позивача про ухилення від виконання рішення про примусове повернення, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про примусове видворення була обґрунтованість підстав вважати, що ОСОБА_2 ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення з України.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу громадянина Бангладешу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 вересня 2017 року у справі № 308/9584/17- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складене 20.02.2018 року