Справа № 820/4870/17
Суддя: Старосуд М.І.
Дата ухвалення: 2018-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2018 р. м. ХарківСправа № 820/4870/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Старосуда М.І.

суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України у Київській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2017, суддя Супрун Ю.О., вул. Мар'їнська, 18-Б-3, м. Харків, 61004, повний текст складено 16.11.17 по справі № 820/4870/17

за позовом громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України у Київській області

третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просила суд скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 30.12.2013 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2017р. позовні вимоги задоволено.

Відповідач, не погодившись із вказаною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм процесуального та матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної апелянт зазначив, що у зв'язку з отриманням запиту від ГУ ДМСУ в Харківській області відповідачем на підставі п.4.5 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 року № 681, проведено перевірку законності надання дозволу на імміграцію в Україну та видачу посвідки на постійне проживання громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1. В ході перевірки було встановлено, що рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію від 27.02.2006 року було прийнято з порушенням вимог імміграційного законодавства, а тому на підставі п.6 ст.12 Закону України «Про імміграцію» рішенням № 48 від 30.12.2013 року такий дозвіл було скасовано.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши постанову суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 27.02.2006 року керівництвом ВГІРФО ГУМВС України в Київській області прийнято рішення щодо надання дозволу ОСОБА_1 на імміграцію відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як особі, яка є матір'ю іммігрантки та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1.

25.11.2013 року до Управління Державної міграційної служби України в Київській області надійшов запит від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 4/18187 від 13.11.2013 року щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1.

Згідно з висновку Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 30.12.2013 року щодо законності надання дозволу на імміграцію позивачу від 27.02.2006 року, неповнолітня ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на момент прийняття документів у її матері, не мала дозволу на імміграцію, а також не було підтверджено її належність до громадянства України, вона не могла отримати дозвіл на імміграцію самостійно, але тільки спільно з батьками, у зв'язку з чим позивач не могла бути визнана як мати іммігрантки. Зазначені обставини свідчать що рішення про надання дозволу на імміграцію прийнято усупереч законодавства, а тому доцільним є скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області 30.12.2013 року прийнято рішення № 48 "Про скасування дозволу на імміграцію в Україну", оскільки встановлено наявність умов за яких дозвіл на імміграцію не надається.

Позивач 08.09.2017 року звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про обмін посвідки на постійне місце проживання у зв'язку з непридатністю її до подальшого використання і 15.09.2017 року отримала лист № 04/1-23307, з якого дізналася, що рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області від 30.12.2013 року громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 скасовано дозвіл на імміграцію в України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем до суду не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 07 червня 2001 року "Про імміграцію" (далі - Закон №2491-ІІІ, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Приписами пп.2, 3 ч.1 ст. 6 Закону №2491-ІІІ визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Статтею 9 Закону №2491-ІІІ встановлено, що до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

Крім зазначених документів, зокрема, подаються: для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Статтею 10 зазначеного Закону (в редакції, що діяла на час оформлення посвідки) встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Пунктом 12 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. N 1983 (в редакції, яка діяла на час надання посвідки) передбачено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Таким чином, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Як зазначено вище, ВГІРФО ГУМВС України в Київській області 27.02.2006 року прийнято рішення щодо надання позивачу дозволу на імміграцію відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як особі, яка є матір'ю іммігрантки та документовано посвідкою на постійне проживання серії КВ 10936/55226 з терміном дії "безстроково".

Отже, ВГІРФО ГУМВС України в Київській області при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та видачі посвідки на постійне місце проживання в Україні, проводив перевірку законності залишення позивача на постійне проживання на території України та керуючись пунктом п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених у ст. 10 Закону України "Про імміграцію", не виявив, у зв'язку з чим видав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію" (у редакції, що діяла на час прийняття рішення відповідачем про скасування дозволу), дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, дозвіл на імміграцію може бути скасований у випадках, передбачених пунктами 1-5 статті 12 вказаного Закону, а також в інших випадках, передбачених Законами України (пункт 6 ст.12 Закону України Про імміграцію), тобто Законом України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію" є обов'язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно зі ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Отже, відповідачем при прийняті спірного рішення не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача. Скасування цього дозволу, а не його зміна або скасування з прийняттям нового рішення, без врахування обставин, які існують, при відсутності будь-якої вини позивача у виниклих обставинах, суттєво порушує права позивача.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач під час прийняття рішення від 30.12.2013 року про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, без урахування принципу пропорційності, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши у межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та прийняв законне рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова прийнята з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права, що обумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Київській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2017 по справі № 820/4870/17 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, а у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, постанова може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 лютого 2018 року.

Головуючий суддя (підпис)М.І. Старосуд
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло А.М. Григоров