Справа № 129/1915/17
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2018-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 129/1915/17

Головуючий у 1-й інстанції: Ковчежнюк В.М.

Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.

15 лютого 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Сушка О.О. Залімського І. Г.

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

представника позивача: ОСОБА_2,

педставника відповідача: Бардецької Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_4 Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області на постанову Гайсинського районного суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про зобов'язання провести поновлення пенсії шляхом її призначення знову,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2017 року представник позивача звернувся до Гайсинського районного суду Вінницької області з позовом про зобов'язання Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_4, з 07.10.2009 р., - дня набрання чинності Рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, - шляхом нового її призначення відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів., посилаючись на те, що позивачу з 22.06.1990 р. було призначено пенсію за віком, яку вона отримувала до 24.11.2000 р., - дня виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю; після виїзду за кордон пенсійні виплати здійснено за 6 місяців наперед по 24.05.2001 р. включно і повністю припинено; 06.06.2017 р. позивач через свого представника письмово звернувся до Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області за поновленням виплати пенсії за віком з 07.10.2009 р., але 16.06.2017 р. відповідач у відновленні її виплати письмово відмовив з огляду на відсутність міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем.

Гайсинським районним судом Вінницької області постановою від 07 грудня 2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Своє рішення суд мотивував тим, що право на звернення позивача до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії виникло з моменту ухвалення Конституційним судом України рішення № 25-рп/2009, але право на її поновлення і виплату виникло саме з моменту письмового звернення до відповідача. Також, суд не задовольнив позовні вимоги щодо проведення індексації та компенсації пенсії позивача, оскільки суд вважав, що їх виплата є законним обов'язком відповідача під час виплати нарахованої пенсії та затримки у її виплаті, чого ще той не здійснював і права ОСОБА_4 на їх отримання не порушив.

Не погоджуючись з даною постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить змінити рішення суду першої інстанції в частині строку з якого має бути поновлена пенсія та по суті, задовольнити позовні вимоги.

Також, не погоджуючись з даною постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

В зазначеній скарзі відповідач вказав на те, що судом першої інстанції було проігноровано вимоги ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка визначає, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, тотожні вимоги визначені ст. 51 цього Закону, угода про соціальне забезпечення між урядами Ізраїлю та України не укладена, Верховною Радою України не прийнято законодавчі акти, які могли б забезпечити виплату пенсій громадянам, які мешкають в інших країнах, з якими Україною не були підписані відповідні міжнародні угоди, тому призначати та виплачувати позивачу пенсію на інших умовах ніж, передбачені Законом, немає підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, позивач зазначив, що Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не містить жодної норми щодо не поновлення пенсії громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, 07.10.2009 р. Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 визнано неконституційними положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання в державі, з якою Україною не укладено договору в галузі пенсійного забезпечення, з цього часу у позивача виникло право на звернення із заявою про поновлення виплати пенсії.

В судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просив суд залишити її без задоволення, а постанову Гайсинського районного суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року - змінити в частині строку з якого має бути поновлена пенсія, а саме з 07.10.2009 р.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, в задоволенні апеляційної скарги Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області необхідно відмовити, а постанову суду першої інстанції скасувати, з прийняттям у справі нової постанови з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що громадянка України ОСОБА_4 перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Гайсинському районі Вінницької області з 22.06.1990 р. та отримувала пенсію за віком до 24.11.2000 р., - дня вибуття до Ізраїлю на постійне місце проживання з виплатою пенсії за шість місяців наперед та наступним припиненням її виплати через відсутність відповідного договору між державами Україна та Ізраїль.

07.10.2009 року Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 визнано неконституційними положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання в державі, з якою Україною не укладено договору в галузі пенсійного забезпечення.

06.06.2017 р. позивач через свого представника письмово звернулася до відповідача з вимогою поновити пенсійні виплати за віком, але 16.06.2017 р., листом № 13-Т-02 відповідач відмовив позивачу у відновленні виплати пенсії за віком у зв'язку з відсутністю договору в галузі пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги відповідача стосовно того, що угода про соціальне забезпечення між урядами Ізраїлю та України не укладена, Верховною Радою України не прийнято законодавчі акти, які могли б забезпечити виплату пенсій громадянам, які мешкають в інших країнах, з якими Україною не були підписані відповідні міжнародні угоди, а також відсутності підстав призначати та виплачувати позивачу пенсію на інших умовах ніж, передбачені Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», колегія суддів зазначає наступне:

Статтею 24 Конституції України зазначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 р. (далі Закон № 1058), загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

У відповідності з ч. 3 ст. 2 Протоколу N 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст.ст. 1,2,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов'язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається. Документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон.»

За таких обставин, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

В ч. 3 ст. 22 Конституції України проголошено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Законом № 1058 чітко визначено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 4 ст. 8 Закону № 1058 встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування на рівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбаченому цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Аналогічне положення викладено у частині другій статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Згідно частин третьої та четвертої цієї статті пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.10.2009 року вказав, що закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року по справі №1-32/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV.

Відповідно до статті 152 частини 2 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року.

Пунктом 1 Порядку передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Згідно ч.2 ст.49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Відповідно ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Наявність Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року у справі № 1-32/2009 про визнання такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07. 2003 р. № 1058IV є підставою для відновлення виплати пенсії.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, позивач ОСОБА_4, проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.

Що стосується апеляційної скарги представника позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції мотивував його тим, що оскільки порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р., то ОСОБА_4 як громадянці України, яка набула право на отримання пенсії за віком та отримувала її з 22.06.1990 р. по 24.11.2000 р., а з 24.11.2000 року постійно проживає в Ізраїлі, виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця її проживання, а тому бездіяльність відповідача в не поновленні виплати їй пенсії з 06.06.2017 року порушує законне право позивача і є протиправною, що спонукає суд усунути це порушення і запобігти його виникненню в майбутньому рішенням про зобов'язання відповідача поновити ОСОБА_4, з дня подачі заяви 06.06.2017 року виплату пенсії і виплачувати її надалі до дня припинення права на неї в розмірі, встановленому Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Також, суд першої інстанції зробив висновок, що позовні вимоги про поновлення виплати пенсії ОСОБА_4 з 07.10.2009 року по 06.06.2017 року задоволенню не підлягають, оскільки у цей період позивач не зверталася до відповідача з відповідною письмовою заявою, а тому законних підстав для поновлення виплати її пенсії у відповідача не було; право на звернення позивача до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії виникло з моменту ухвалення Конституційним судом України рішення № 25-рп/2009, але право на її поновлення і виплату виникло саме з моменту письмового звернення за цим до відповідача; також не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо проведення індексації та компенсації пенсії позивача, оскільки їх виплата є законним обов'язком відповідача під час виплати нарахованої пенсії та затримки у її виплаті, чого ще той не здійснював і права ОСОБА_4 на їх отримання не порушив.

Судова колегія не може погодитися з висновками суду першої інстанції у цій справі, оскільки відмова позивачу у відновленні виплати пенсії за віком з 07.10.2009 року є безпідставною враховуючи наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року у справі № 1-32/2009 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07. 2003 р. № 1058-IV. Положення Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Вказане рішення Конституційного Суду України є безумовною підставою для поновлення позивачу виплати раніше призначеної їй пенсії.

На підставі наведеного, судова колегія дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV є підстави для поновлення конституційного права ОСОБА_4 на виплату раніше призначеної їй пенсії за віком і відповідно, саме з цього часу, тобто починаючи з 7 жовтня 2009 року, Гайсинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області, має відновити виплату пенсії громадянці України - ОСОБА_4, яка виїхала на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 12 травня 2015 року по справі № 21-180а15.

Вирішуючи питання щодо періоду за який відповідач по справі зобов'язаний здійснити нарахування та виплату раніше призначеної позивачу пенсії за віком, судова колегія виходить з положень ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Також відповідно до абзацу 3 ч.2 ст.27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону, якими визначено, що пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення.

Тобто, з наведених норм Закону індексація та перерахунок пенсії позивача має бути здійснена позивачу автоматично, і така правова позиція наведена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 01 березня 2016р. по справі № 645/1680/15-а (К/800/37715/15).

Із зазначених причин, позовні вимоги щодо проведення індексації та компенсації пенсії позивача не підлягають задоволенню, оскільки їх виплата є законним обов'язком відповідача під час виплати нарахованої пенсії та затримки у її виплаті, чого ще той не здійснював і права ОСОБА_4 на їх отримання не порушив.

З огляду на вищезазначене, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області задоволенню не підлягає, апеляційна скарга представника ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, а відповідно, постанова суду першої інстанції скасуванню, з прийняттям у цій справі іншої постанови про часткове задоволення вимог позивача.

Також слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до наведеного, сплачений представником позивача судовий збір при подачі позовної заяви в розмірі 640 грн. та сплаченим при зверненні до апеляційної інстанції судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 960 грн - підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області, відповідно до ч.1 ст.139 КАС України.

За змістом ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, у відповідності до п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому, керуючись статтею 315 КАС України, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

в задоволенні апеляційної скарги Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області, відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Гайсинського районного суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про зобов'язання провести поновлення пенсії шляхом її призначення знову скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов'язати Гайсинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області поновити виплату та виплачувати ОСОБА_4 пенсію за віком, починаючи з 7 жовтня 2009 року до дня припинення у неї права на пенсію, в розмірі, передбаченому Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області на користь ОСОБА_4 сплачений при подачі позовної заяви та апеляційної скарги судовий збір в розмірі 1600 грн. (одна тисяча шістсот) 00 коп.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 лютого 2018 року.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Сушко О.О. Залімський І. Г.