Справа № 810/5107/14
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.02.2018 Київ К/9901/1402/18 К/9901/1404/18 810/5107/14
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 810/5107/14

за позовом ОСОБА_1 до Районного відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Київській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Районного відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду, прийняту 14 вересня 2015 року у складі головуючого судді Кушнової А. О., та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду, постановлену 17 листопада 2015 року у складі колегії суддів: головуючого - Желтобрюх І. Л., суддів: Мамчура Я. С., Шостака О. О.,

та касаційною скаргою Районного відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Київській області на окрему ухвалу Київського окружного адміністративного суду, постановлену 14 вересня 2015 року у складі головуючого судді Кушнової А. О., та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду, постановлену 17 листопада 2015 року у складі колегії суддів: головуючого - Желтобрюх І. Л., суддів: Мамчура Я. С., Шостака О. О.,

в с т а н о в и в :

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Районного відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

визнати незаконним перебування його автомобіля Мазда 3, номерний знак НОМЕР_1, під арештом за постановою відповідача від 6 червня 2013 року № 38707854 з 2 листопада 2013 року до 5 серпня 2014 року;

визнати протиправною та незаконною бездіяльність начальника Районного відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 та державного виконавця ОСОБА_3, яка полягає в умисному нескасуванні постанови від 6 червня 2013 року № 38707854 про арешт майна, безпідставному утриманні майна позивача під арештом за період з 2 листопада 2013 року до 5 серпня 2014 року та умисному невиконанні рішення суду від 16 вересня 2013 року та ухвали від 14 лютого 2014 року;

визнати грубим порушенням начальником Районного відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 та державним виконавцем ОСОБА_3 статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» щодо ненадсилання документів виконавчого провадження ВП № 38707854, ВП № 41292163, а саме постанов про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту.

Позов мотивований систематичним протиправним прийняттям відповідачем рішень про арешт належного позивачу майна, а саме автомобіль Мазда 3. Так, позивач зазначає, що вперше арешт на автомобіль та оголошення його у розшук здійснювались державним виконавцем у зв'язку з примусовим виконанням виконавчого напису нотаріуса про стягнення з позивача боргу на користь банку в рамках виконавчого провадження ВП 19622633. У подальшому, у зв'язку з добровільною сплатою позивачем боргу в сумі 3000,00 гривень, виконавче провадження підлягало закінченню зі скасуванням арешту та інших заходів, спрямованих на примусове виконання виконавчого документа, однак державний виконавець протиправно і безпідставно виніс постанову про стягнення з позивача виконавчого збору і наклав арешт на його майно з інших підстав. Після судових рішень, якими державного виконавця зобов'язано повернути виконавчий документ стягувачу, визнано незаконними дії по стягненню виконавчого збору, скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження з приводу його стягнення, відповідач безпідставно продовжує вчиняти незаконні дії з приводу арешту автомобіля, вишукуючи для цього різні правові підстави, а також вчиняє бездіяльність з приводу невжиття заходів, що передбачені законодавством.

У запереченнях проти позову відповідач зазначав, що арешт автомобіля накладався на підставі постанови державного виконавця від 18 червня 2010 року ВП № 19622633 про стягнення з позивача виконавчого збору, яка виділена в окреме виконавче провадження ВП № 38707854 та є виконавчим документом. Відповідач вважає, що арешт на майно боржника накладений законно, оскільки позивачем не сплачено виконавчий збір у сумі 9221,78 гривень. Також відповідач посилався на те, що підстави для внесення відповідних змін до реєстру обтяжень майна відсутні, оскільки арешт, накладений на майно боржника, у разі закінчення виконавчого провадження, скасовується, крім випадків не стягнення виконавчого збору. Вимоги про визнання грубим порушенням надсилання документів виконавчих проваджень вважає безпідставними, оскільки всі документи направлялись у передбачений законом спосіб.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Ухвалою від 14 вересня 2015 року Київський окружний адміністративний суд визнав поважною причину пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з адміністративним позовом про визнання перебування майна під арештом незаконним, бездіяльності протиправною та незаконною, визнання грубим порушенням надсилання документів виконавчого провадження та поновив цей строк.

Київський окружний адміністративний суд постановою від 14 вересня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року, позов задовольнив частково:

визнав протиправними дії Районного відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції щодо утримання під арештом автомобіля Мазда 3, номерний знак державної реєстрації НОМЕР_1, що належить ОСОБА_1, за виконавчим провадженням № 38707854 в період з 2 листопада 2013 року до 5 серпня 2014 року;

визнав протиправною бездіяльність начальника Районного відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 щодо не скасування постанови про арешт майна за виконавчим провадженням від 6 червня 2013 року № 38707854 за період з 2 листопада 2013 року до 5 серпня 2014 року;

визнав протиправною бездіяльність державного виконавця Районного відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3 щодо не скасування постанови про арешт майна за виконавчим провадженням від 6 червня 2013 року № 38707854 за період з 2 листопада 2013 року до 5 серпня 2014 року;

визнав протиправною бездіяльність Районного відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції щодо не направлення боржнику постанови про накладення арешту на все майно, що належить боржнику, в рамках ВП № 38707854 від 6 червня 2013 року; постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 41292163 від 19 листопада 2013 року; постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 41292163 від 5 серпня 2014 року;

в іншій частині в позові відмовив.

Також 14 вересня 2015 року Київський окружний адміністративний суд постановив окрему ухвалу, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року, згідно з якою доведено до відома Міністерства юстиції України про виявлені факти порушень законодавства Районним відділом державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції для вжиття необхідних заходів щодо усунення причин та умов, що їм сприяли.

У касаційній скарзі на постанову Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року відповідач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішень про часткове задоволення позову, просить скасувати їх рішення та залишити позовну заяву без розгляду.

Позивач надав заперечення проти вказаної касаційної скарги та просить залишити її без задоволення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 11 травня 2010 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 вчинив виконавчий напис № 3244 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ«Укрсоцбанк» боргу в сумі 92217,87 гривень за рахунок коштів, отриманих від реалізації заставленого майна - транспортного засобу Мазда 3.

Постановою державного виконавця районного відділу Державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції (далі - Орган ДВС) Вовкотруб Н. І. від 4 червня 2010 року ВП № 19622633 відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого напису, боржнику - ОСОБА_1 встановлено термін для добровільної сплати боргу - до 10 червня 2010 року. Копію цієї постанови позивач отримав 12 червня 2010 року, тобто після закінчення строку для її добровільного виконання.

На момент відкриття державним виконавцем виконавчого провадження ВП № 19622633, а саме станом на 4 червня 2010 року, сума боргу ОСОБА_1 перед банком складала 3000,00 гривень.

У зв'язку з несплатою добровільно суми боргу у розмірі 3000,00 гривень, постановою зазначеного державного виконавця від 10 червня 2010 року ВП № 19622633 накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 у межах суми боргу та заборонено здійснювати його відчуження.

16 червня 2010 року цей же державний виконавець прийняла постанову про оголошення у розшук та затримання автомобіля Мазда 3, 2008 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_1, що належить ОСОБА_1, вилучення ключів та технічного паспорту.

У зв'язку з несплатою боржником суми боргу у розмірі 3000,00 гривень у строк, встановлений для добровільного виконання рішення, постановою від 18 червня 2010 року ВП № 19622633 державний виконавець Вовкотруб Н. І. постановила стягнути з ОСОБА_1 виконавчий збір у сумі 9221,78 гривень.

Разом із цим, ОСОБА_1 виконав свої зобов'язання перед банком добровільно, поза межами виконавчого провадження, у зв'язку з чим ПАТ «Укрсоцбанк» двічі звертався до Органу ДВС із заявами про закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документу стягувачеві.

Дані обставини встановлені постановою Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2013 року у справі № 810/4362/13-а, яка набрала законної сили 2 листопада 2013 року. Однак державний виконавець з формальних причин відмовляв стягувачу в закінченні виконавчого провадження та поверненні виконавчого документа, а арешт майна позивача увесь цей час тривав.

Не погоджуючись з цими діями державного виконавця, позивач звертався до суду з позовом про їх оскарження, зокрема, про зобов'язання закрити виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь АКБ «Укрсоцбанк» 92217,87 гривень та зобов'язання скасувати арешт на автомобіль Мазда 3, номер державної реєстрації АІ 4290 ВО, та на нерухоме майно за адресою: Київська область, Білоцерківський район, село Мала Вільшанка, вулиця Гагаріна, 41а, звільнити позивача від сплати виконавчого збору.

Київський окружний адміністративний суд постановою від 30 листопада 2012 року у справі № 2а-5794/12/1070, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2013 року, зазначений позов задовольнив:

зобов'язав Орган ДВС винести постанову про повернення ПАТ «Укрсоцбанк» виконавчого документу про стягнення з ОСОБА_1 на користь АКБ «Укрсоцбанк» 92217,87 гривень;

зобов'язав Орган ДВС вчинити дії щодо звільнення з-під арешту заставленого майна: автомобіля марки Мазда, модель 3, 2008 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_1, та нерухомого майна за адресою: Київська область, Білоцерківський район, село Мала Вільшанка, вулиця Гагаріна, 41-а, що належить ОСОБА_1

6 червня 2013 року вказане рішення суду виконано відповідачем.

Так, постановою від 6 червня 2013 року ВП № 19622633 державний виконавець органу ДВС ОСОБА_3 постановила повернути стягувачу виконавчий документ - виконавчий напис нотаріуса від 11 травня 2010 року № 3244 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» боргу в сумі 92217,87 гривень, а також припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання.

При цьому суди встановили, що у тексті згаданої постанови зазначено, що вона прийнята у зв'язку з надходженням до відділу заяви від ПАТ «Укрсоцбанк» про повернення виконавчого документу стягувачу, що не відповідає дійсності, оскільки із заявами про повернення виконавчого документу у зв'язку з добровільним погашенням заборгованості боржником банк звертався до відповідача двічі 28 січня 2011 року та 12 липня 2012 року, в той же час дана постанова про повернення виконавчого документу прийнята у зв'язку з набранням 22 травня 2013 року законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 2а-5794/12/1070, яким суд зобов'язав Орган ДВС винести постанову про повернення ПАТ «Укрсоцбанк» виконавчого документу.

Крім того, в тексті постанови від 6 червня 2013 року про повернення виконавчого документу стягувачу державний виконавець зазначив, що стягнення згідно виконавчого документу не проводилось, а постанову про стягнення виконавчого збору виділено в окреме провадження.

Того ж дня постановою від 6 червня 2013 року ВП №19622633 державний виконавець органу ДВС ОСОБА_3 постановила звільнити з-під арешту майно, що належить ОСОБА_1 і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, цього ж дня державний виконавець Органу ДВС ОСОБА_3 прийняла дві інші постанови:

від 6 червня 2013 року ВП № 38707854 про відкриття виконавчого провадження з приводу стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 9221,78 гривень на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 18 червня 2010 року б/н;

від 6 червня 2013 року ВП № 38707854 про накладення арешту на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_1, адреса: АДРЕСА_1, у межах суми стягнення - 9371,78 гривень, а також про заборону відчуження будь-якого майна, що належить боржнику - ОСОБА_1

Запис про публічне обтяження на підставі постанови державного виконавця від 6 червня 2013 року ВП № 38707854 внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, зі змісту якого вбачається, що накладено арешт на автомобіль MAZDA 3, 2008 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_1, що належить ОСОБА_1

Не погоджуючись із такими рішеннями державного виконавця, позивач звертався до суду.

Київський окружний адміністративний суд постановою від 16 вересня 2013 року у справі № 810/4362/13-а (з урахуванням ухвали Київського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2014 року про роз'яснення судового рішення) скасував постанову державного виконавця Органу ДВС ОСОБА_3 від 6 червня 2013 року ВП № 38707854 про відкриття виконавчого провадження зі стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 9221,78 гривень.

При цьому в зазначеній постанові від 16 вересня 2013 року у справі № 810/4362/13-а суд констатував, що ОСОБА_1 сплатив борг у добровільному порядку, про що неодноразово повідомлено відповідача представниками стягувача. З моменту відкриття виконавчого провадження відповідачем (Органом ДВС) не вчинялися будь-які дії примусового характеру, направлені на виконання напису від 11 травня 2010 року № 3244 у розумінні поняття «заходи примусового виконання», що визначене Законом України «Про виконавче провадження», тому останній не набув права на винесення постанови про стягнення з позивача виконавчого збору, адже виконавчий збір стягується від фактично стягненої суми або вартості майна боржника.

19 листопада 2013 року на виконання вказаних судових рішень та виконавчого листа № 810/4362/13-а, виданого 13 листопада 2013 року Київським окружним адміністративним судом, начальник Органу ДВС ОСОБА_2 виніс постанову ВП № 38707854 про скасування процесуального документу, якою скасував документ «Постанова про відкриття виконавчого провадження (з ідентифікатором)» від 6 червня 2013 року, видану державним виконавцем Органу ДВС ОСОБА_3

Однак, жодних дій чи рішень з приводу скасування арешту на майно ОСОБА_1 в рамках виконавчого провадження ВП № 38707854 посадовими особами Органу ДВС вчинено не було.

В той же час, 19 листопада 2013 року державний виконавець Органу ДВС ОСОБА_3 відкрила нове виконавче провадження ВП № 41292163 з приводу стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 9221,78 гривень на підставі виконавчого документа - постанови державного виконавця Органу ДВС про стягнення виконавчого збору від 18 червня 2010 року б/н.

У подальшому позивач звернувся до суду з позовом, в якому серед позовних вимог була й вимога про оскарження постанови державного виконавця від 6 червня 2013 року ВП № 38707854 щодо накладення арешту на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_1, у тому числі автомобіль MAZDA 3, 2008 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_1, за яким Київським окружним адміністративним судом відкрито провадження в адміністративній справі № 810/4650/14.

5 серпня 2014 року начальник Органу ДВС ОСОБА_2 здійснив перевірку виконавчого провадження ВП № 41292163, за результатами якої прийняв постанову від 5 серпня 2014 року, згідно з якою:

скасував постанову державного виконавця від 6 червня 2013 року ВП № 38707854 про накладення арешту на майно боржника (ОСОБА_1) та оголошення заборони на його відчуження;

постановив вилучити запис № 8 про публічне обтяження № 13784386 з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, вчиненого на підставі постанови державного виконавця від 6 червня 2013 року ВП № 38707854 про арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Цією ж постановою начальник Органу ДВС ОСОБА_2 наклав новий арешт на майно боржника (ОСОБА_1) та оголосив заборону на його відчуження в межах суми стягнення при виконанні постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 18 червня 2010 року б/н, а також зобов'язав державного виконавця Карпенко Н. В. внести відомості щодо накладення арешту до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

5 серпня 2014 року державним виконавцем Органу ДВС Карпенко Н. В. винесено постанову № 41292163 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1, у межах суми стягнення 9221,78 гривень.

Відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна станом на 19 серпня 2014 року до зазначеного реєстру внесено запис про визнання нечинним запису щодо публічного обтяження рухомого майна, що належить ОСОБА_1, на підставі постанови державного виконавця від 6 червня 2013 року ВП № 19622633, підстава - постанова про перевірку виконавчого провадження від 5 серпня 2014 року.

Водночас, 6 серпня 2014 року до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено запис № 14481567 про публічне обтяження у вигляді арешту рухомого майна, що належить ОСОБА_1, на підставі постанови державного виконавця Органу ДВС про арешт майна та оголошення заборони його відчуження від 5 серпня 2014 року ВП № 41292163.

При цьому за результатом розгляду справи № 810/4650/14 Київський окружний адміністративний суд постановою від 11 серпня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 1 грудня 2015 року, позов задовольнив частково:

визнав протиправною бездіяльність Органу ДВС, що виявилась у невчиненні дій, спрямованих на виконання постанови державного виконавця від 6 червня 2013 року ВП № 19622633 про повернення виконавчого документа стягувачеві та припинення дій (скасування) заходів, застосованих у межах виконавчого провадження ВП № 19622633 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АКБ «Укрсоцбанк» боргу в сумі 92217,87 гривень на підставі виконавчого напису нотаріуса від 11 травня 2010 року № 3244;

визнав протиправною та скасував постанову державного виконавця Органу ДВС від 16 червня 2010 року № 7433 про оголошення у розшук та затримання автомобіля Mazda 3, 2008 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_1, що належить ОСОБА_1, яка прийнята в межах виконавчого провадження ВП № 19622633 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АКБ «Укрсоцбанк» боргу у сумі 92217,87 гривень на підставі виконавчого напису нотаріуса від 11 травня 2010 року № 3244;

визнав протиправною та скасував постанову державного виконавця Органу ДВС від 18 червня 2010 року ВП № 19622633 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 9221,78 гривень;

визнав протиправними дії Органу ДВС, що виявились у накладенні арешту на майно ОСОБА_1 та вжитті інших заходів, спрямованих на примусове виконання постанови державного виконавця Органу ДВС від 18 червня 2010 року ВП № 19622633 щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 9221,78 гривень;

скасував усі заходи, вжиті Органом ДВС з метою примусового виконання постанови від 18 червня 2010 року ВП № 19622633, у тому числі постанову від 5 серпня 2014 року № 41292163 в частині накладення арешту на майно ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження в межах суми стягнення при виконанні постанови від 18 червня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 9221,78 гривень;

у задоволенні решти позовних вимог відмовив.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що впродовж тривалого періоду часу посадові особи Органу ДВС систематично вчиняли протиправні дії та приймали рішення, спрямовані на обмеження прав ОСОБА_1 на вільне користування і розпорядження належним йому майном, шляхом накладення арешту на це майно, а також проявили бездіяльність, що виявилась у невжитті заходів для припинення чинності арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання (оголошення у розшук та затримання автомобіля).

Крім того, суд дійшов висновку про порушення з боку відповідача порядку направлення документів виконавчого провадження.

Зазначена позиція підтримана Київським апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів і вважає їх такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.

Щодо доводів касаційної скарги про необхідність залишення позовної заяви без розгляду з огляду на пропуск позивачем десятиденного строку звернення до суду, колегія суддів виходить із такого.

За правилами частини першої статті 102 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII, яка була чинна на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Частиною першою статті 100 цього ж Кодексу обумовлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Як уже зазначено, ухвалою від 14 вересня 2015 року Київський окружний адміністративний суд визнав поважною причину пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з цим позовом і поновив цей строк.

Постановляючи цю ухвалу, суд надав належну та детальну оцінку обставинам справи і причинам поважності пропуску строку звернення до суду.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для переоцінки поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом і відхиляє відповідні доводи скаржника.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги про наявність таких, що набрали законної сили, судових рішень між тими ж сторонами та з тих самих підстав, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції надав належну оцінку цьому питанню шляхом порівняльного аналізу цієї справи та судових рішень між тими ж сторонами в інших адміністративних справах та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування правил пункту 4 частини першої статті 157 названого вище Кодексу.

Вивчивши доводи касаційної скарги стосовно незгоди з висновками судів у частині протиправності дій Органу ДВС щодо протиправності утримання під арештом належного позивачеві автомобілю, протиправності бездіяльності начальника Органу ДВС та державного виконавця ОСОБА_3 щодо не скасування постанови про арешт майна за виконавчим провадженням № 38707584 від 6 червня 2013 року в період з 2 листопада 2013 року по 5 серпня 2014 року, суд касаційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На час виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, були визначені Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон України «Про виконавче провадження»), за змістом статті 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Приписами статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» обумовлено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно зі статтею 83 цього ж Закону контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку встановленому цим законом.

Частиною другою статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржникові надано право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Суди встановили, що 2 листопада 2013 року набрала законної сили постанова Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2013 року у справі № 810/4362/13-а, якою, з урахуванням ухвали цього ж суду про роз'яснення судового рішення, скасовано винесену державним виконавцем Органу ДВС ОСОБА_3 постанову від 6 червня 2013 року ВП № 38707854 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 9221,78 гривень.

Натомість 19 листопада 2013 року начальник Органу ДВС повторно скасував постанову про відкриття виконавчого провадження від 6 червня 2013 року, винісши про це відповідну постанову у рамках виконавчого провадження ВП № 38707854.

Як правильно зазначили суди, єдиним правовим наслідком набрання законної сили судовим рішенням у справі № 810/4362/13-а повинні були бути дії державного виконавця по закінченню виконавчого провадження ВП № 38707854, та, зокрема, по зняттю арешту, накладеного на майно боржника, скасуванню інших вжитих державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, а також проведенню інших дії, необхідних у зв'язку із завершенням виконавчого провадження, однак таких дій не вчинено, натомість відкрито нове виконавче провадження № 41292163 щодо стягнення з позивача виконавчого збору.

Фактично арешт з майна позивача знятий не був і тривав до 5 серпня 2014 року, коли начальник Органу ДВС здійснив перевірку виконавчого провадження ВП № 41292163, за результатами якої прийняв постанову про скасування постанови державного виконавця від 6 червня 2013 року ВП № 38707854 про накладення арешту на майно боржника (ОСОБА_1) та оголошення заборони на його відчуження.

За таких обставин висновки судів щодо наявності підстав для задоволення цієї частини позовних вимог колегія суддів вважає обґрунтованими.

В частині доводів касаційної скарги про безпідставність висновків судів попередніх інстанцій в частині протиправності бездіяльності відповідача щодо направлення на адресу позивача документів виконавчого провадження, суд виходить із такого.

Частиною першою статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» обумовлено, що копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

В розрізі зазначених позовних вимог суди встановили відсутність доказів направлення та вручення позивачу постанови від 6 червня 2013 року ВП № 38707854 про накладення арешту на все майно, що належить боржнику.

Також суди встановили, що постанова від 19 листопада 2013 року ВП № 41292163 про відкриття виконавчого провадження із супровідним листом до неї від 19 листопада 2013 року № 11772 не направлялися позивачу рекомендованою кореспонденцією.

Крім того, судами встановлена відсутність у відповідача належних доказів направлення позивачу постанови начальника Органу ДВС від 5 серпня 2014 року «Про результати перевірки виконавчого провадження» ВП № 41292163, якою скасовано постанову державного виконавця від 6 червня 2013 року ВП №38707854 про накладення арешту на майно боржника (ОСОБА_1) та оголошення заборони на його відчуження та накладення нового арешту на майно боржника (ОСОБА_1) та оголошення заборони на його відчуження, та доказів направлення постанови державного виконавця Органу ДВС Карпенко Н. В. від 5 серпня 2014 року ВП № 41292163 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 у межах суми стягнення 9221,78 гривень.

Отже, суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову і в цій частині.

За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

Розглядаючи касаційну скаргу Районного відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Київській області на окрему ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року та постановлену за наслідком її апеляційного перегляду ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 166 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII, яка була чинна на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Про вжиті заходи суд повідомляється не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали.

Постановляючи зазначену окрему ухвалу, суд першої інстанції на підставі встановлених під час розгляду цієї адміністративної справи обставин та висновків щодо протиправності дій і бездіяльності відповідача, резюмував, що обставини розгляду справи та дослідження судом матеріалів декількох томів виконавчих проваджень № 19622633, № 38707854, № 41292163 з приводу стягнення з позивача суми боргу 3000,00 гривень, яку боржник сплатив самостійно поза межами виконавчого провадження, відсутність жодних претензій до боржника з боку стягувача, понад шість справ в судах різних інстанцій, понад п'ять років арешту майна позивача, який тривав і на час розгляду справи, є свідченням неналежного виконання посадовими особами Районного відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції своїх обов'язків, що вимагає реагування та покарання осіб, які допустили порушення закону.

При цьому суд дійшов висновку, що вжиття необхідних заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли вищенаведеним порушенням, саме Міністерством юстиції України обумовлено тим, що Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області та Головне управління юстиції у Київській області обізнані у питанні наявності спору між ОСОБА_1 та Районним відділом державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, про що свідчать наявні в матеріалах справи відповіді цих органів на скарги позивача, однак жодних дій по врегулюванню спірного питання, яке триває понад п'ять років, вищевказаними органами не вжито.

Верховний Суд, ураховуючи встановлені судами у цій справі факти протиправних дій (бездіяльності) посадових осіб суб'єкта владних повноважень, погоджується з висновками судів щодо наявності підстав для постановлення окремої ухвали.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Приписами підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» цього Кодексу обумовлено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Частиною першою статті 350 цього ж Кодексу закріплено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки суди не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а згадані судові рішення - без змін.

З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

п о с т а н о в и в :

Касаційні скарги Районного відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Київській області залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року у цій справі залишити без змін.

Окрему ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець