Справа № 826/16209/16
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2018-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Волощук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Афганістану ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Афганістану ОСОБА_5 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про скасування рішення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вважає протиправними дії відповідача щодо позбавлення його статусу біженця, оскільки підстави втрати статусу біженця передбачені в ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту» та жодна з перелічених зазначеною правовою нормою підстав не може бути застосована щодо позивача.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції. Свої вимоги обгрунтовує тим, що вважає оскаржуване судове рішення суду першої інстанції таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом першої інстанції покладено в основу даного рішення те, що позивачем було надано недостовірну інформацію під час співбесіди. Вважає такі висновки суду першої інстанції поверховими та просить ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що наказом відділу міграції Київської міської державної адміністрації Міністерства України у справах національностей та міграції від 23 травня 1996 року № 219 визнано громадянина Афганістану ОСОБА_5 біженцем в Україні відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців».

Відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту», пп «а» пункту 7.7 Розділу VІІ наказу МВС України від 17.09.2011 року № 649 «Про затвердження Правил порядку розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для розгляду питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату та позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» Державною міграційною службою України було прийнято рішення від 22.08.2016 року № 452-16 про визнання позивача таким, що добровільно повернувся до країни, за межами якої він перебував внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою політичних переконань.

Вважаючи рішення Державної міграційної служби України від 22.08.2016 року № 452-16 безпідставним та протиправним, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні даного адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є неправомірними та необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обгрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові підстави і порядок розгляду питання щодо втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порядок прийняття відповідного рішення з таких питань і наслідки прийняття такого рішення визначається статтею 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 вказаного Закону статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Пункту 6 частини першої статті 11 вказаного Закону статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту може бути особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, або клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади (частина 4 статті 11 Закону).

Згідно частина 9 статті 11 Закону у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до частини 10 статті 11 Закону рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи.

Частинами 11, 12 статті 11 Закону закріплено право центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання, а також у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, викладеної у поданні, потреби в установленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, - звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів щодо особи, стосовно якої вирішується питання про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Подання щодо втрати та позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, документи, отримані або підготовлені під час розгляду подання, додаються до особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (частини 13 статті 11 Закону).

Згідно частини 14 статті 11 цього Закону, на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилається разом з особовою справою біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, до відповідних посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади (частина 15 статті 11 Закону).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, у відповідності до частини 16 статті 11 Закону, надсилає особі, стосовно якої прийнято рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця чи додаткового захисту або скасовано рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або видає їй письмове повідомлення із зазначенням причин такого рішення і роз'ясненням порядку його оскарження. Посвідчення біженця або посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, та їх проїзні документи для виїзду за кордон вилучаються або визнаються недійсними.

У разі невикористання особою права на оскарження протягом п'яти робочих днів з дня її письмового повідомлення про прийняття рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця чи статусу додаткового захисту або скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, вилучає у такої особи посвідчення біженця чи посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, та їх проїзні документи для виїзду за кордон або визнає їх недійсними та повертає особі національний паспорт та інші документи (якщо такі є в особовій справі заявника), що перебувають на зберіганні (частина 18 статті 11 Закону).

Особа, яка не реалізувала право на оскарження рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших встановлених Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" законних підстав для перебування в Україні (частина 19 стаття 11 Закону).

Судом першої інстанції зі змісту оскаржуваного рішення було встановлено, що відповідач як на правову підставу для його прийняття посилався на пункту 3 частини 1 статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту», зазначаючи, що позивач добровільно скористався захистом країни громадянської належності (підданства).

Процедуру втрати статусу біженця позивача було ініційовано Головним управлінням Державної міграційної служби в місті Києві в зв'язку з надходженням листа Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України від 14.06.2016 року № 8.6/3765-16 про з'ясування наявності підстав для ініціювання процедури втрати позивачем статусу біженця в Україні.

За змістом листа Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України від 14.06.2016 року № 8.6/3765-16, за результатами проведеного аналізу особової справи позивача встановлено, що установчі дані позивача внесені до заяв - анкет на обмін посвідчення біженця та видачу/обмін проїзного документа біженця під час оформлення та персоналізації не відповідають відомостям установчі дані, зазначені у наказі Управління у справах національностей та міграції Київської міської Державної адміністрації Державного комітету України у справах національностей та міграції від 12.09.1997 року від 783 про надання статусу позивачу.

На виконання листа Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України від 14.06.2016 року № 8.6/3765-16 Головну управління Державної міграційної служби України в м. Києві було проведено співбесіду з позивачем для підтвердження або спростування його виїзду до Афганістану, детального з'ясування обставин та причин виїзду і перебування на території загалом та з метою можливого пошуку іншої (другої) дружини та подальшого укладення шлюбу (у разі підтвердження). Також було з'ясовано наявність чи відсутність переслідувань або іншої загрози. Витребувано всі наявні документи та знято їх копії та долучено до особової справи. Проведено детальне з'ясування можливого звернення до Посольства Ісламської Республіки Афганістану в Україні для оформлення будь-яких документів та можливого отримання інших послуг з надання відповідних пояснень щодо мотивації таких дій.

Згідно з протоколу співбесіди від 18.07.2016 року, громадянин Афганістану ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою в'їзду в Україну переткнув кордон не маючи при собі документів, що посвідчують особу, тобто нелегально, залізничним транспортом. Зі слів позивача перебуваючи в статусі біженця, він переткнув кордон України з метою поїздки до ОАЕ (Дубаї) лише одного разу у 2010 році.

Проте, вищевказана інформація не співпала з раніше наданою, а саме з інформацією, яку позивач надав під час проведення співбесіди від 24.05.2016 року, згідно якої позивач стверджував, що їздив ОАЕ (Дубаї) у 2011 році та в 2012 році. На питання що стосується виїзду та перебування на території Афганістану і статусі біженця, позивач повідомив, що не їздив до країни громадянської належності.

Крім того, відповідно до протоколу співбесіди від 18.07.2016 року, на питання стосовно шлюбу з жінкою на ім'я ОСОБА_6, яка була вказана в анкеті особи для оформлення надання статусу біженця від 23.04.1996 року, позивач відповів, що офіційного шлюбу як такого не було. Відомо, що була тільки домовленість батьків про майбутнє одруження позивача та дівчинки на ім'я ОСОБА_6. Зі слів позивача стало відомо, що він офіційно одружений з громадянкою Афганістану ОСОБА_4. На підтвердження своїх слів позивач надав копію довідки про одруження видану Посольством Ісламської Республіки Афганістан в Україні від 29.10.2012 року, де датою одруження вказано 03.08.2010 року.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем вивчивши особову справу № 11.25.0090-01 громадянки Афганістану ОСОБА_4 дружини позивача, стало відомо, що вона прибула в Україну 22.06.2011 року, що не співпадає з датою одруження на території України, як зазначено в довідці про одруження. А це свідчить про те, що вищевказані громадяни позивач та його дружина не могли одружитися на території України у 2010 році. Вказані обставини свідчать про недостовірно надану інформацію позивачем.

З урахуванням вищевикладеного, судом першої інстанції було встановлено, що громадянин Афганістану ОСОБА_5 надав недостовірну інформацію відповідачу.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», встановлено, що статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Отже відповідачем доведено наявність підстав для позбавлення позивача статусу біженця.

З наведених вище обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що адміністративний позов є енобґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Розглянувши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини в адміністративній справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального при дотриманні норм процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_5 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

В.Е. Мацедонська

Повний текст виготовлено 09.02.2018 року.