Справа № 826/17900/16
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2018-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Волощук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом Громадянин Шрі-Ланки ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Шрі-Ланки ОСОБА_4 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії. Свої вимоги обгрунтовує тим, що, на його думку, Державною міграційною службою України та ГУ ДМС України в м.Києві в порушення ст. 9 та ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято незаконні та необґрунтовані рішення в частині відмови у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту, що є наслідком неналежного виконання відповідачами свого обов'язку всебічно та обґрунтовано дослідити та оцінити всі обставини, які мають значення для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2017 року у задоволенні вказаного адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Свої вимоги обгрунтовує тим, що, на його думку, вказане рішення прийнято судом першої інстанції без повного і всебічного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що Громадян Шрі-Ланки ОСОБА_4, маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, не може повернутися до країни походження - Шрі-Ланки, що стало підставою для його звернення до Головного управління ДМС України в м. Києві із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В лютому 2013 року позивач був повідомлений про рішення Державної міграційної служби України № 62-13 від 06.02.2013 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач у березні 2013 року звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві про визнання неправомірним та скасування вищевказаного рішення, зобов'язання вчинити дії.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.05.2013 року у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.07.2013 року залишено без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.05.2013 року. Ухвалою Вищого адміністративного України від 27.10.2015 року залишено без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.05.2013 року та Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11.07.2013 року.

У зв'язку з нововиявленими обставинами, а саме тим, що в травні 2014 року набули чинності зміни до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також з урахуванням отриманої нової інформації про країну походження позивача, останній у 2016 році подав до Державної міграційної служби України заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

30.08.2016 року позивач отримав повідомлення № 198 від 22.08.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте на підставі Наказу № 446 від 22.08.2016 року Головного управління ДМС України в м. Києві.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачем 06.09.2016 року було подано скаргу до Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві на відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14.11.2016 року позивач отримав повідомлення Державної міграційної служби України № 258 від 11.11.2016 року про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомлення № 258 було видане на підставі рішення ГУ ДМС України в м. Києві № 55-16 від 01.11.2016 року про відхилення скарги позивача на рішення Державної міграційної служби України про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач, вважаючи прийняті рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні даного адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є неправомірними та необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обгрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

З 04 серпня 2011 року набрав чинності Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 року № 1629 -ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається» та п. 5 ст. 4 Директиви Європарламенту і Ради GC 2011/95/СС стосовно стандартів для кваліфікації громадян третіх країн чи осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного правового захисту і стосовно єдиного статусу: біженців або для осіб, що мають право на додатковий захист, і стосовно змісту захисту, що надається від 13.12.2011 року, які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини заяви, є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в Шрі-Ланка, м. Джаффна, за національністю таміл, сповідує індуїзм, неодружений, освіта середня, громадянин Шрі-Ланки. З документів, що посвідчують особу позивач надав закордонний НОМЕР_1 від 15.08.2014 року терміном дії до ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Згідно анкетних даних позивач залишив Шрі-Ланку легально літаком в період з 18.08.2002 року до 30.08.2002 року, а потім вилетів до Російської Федерації, де мешкав з 30.08.2002 року по 30.11.2002 року.

На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся 14.07.2016 року до Головного управління ДМС у м. Києві. Основною причиною звернення за захистом зазначає побоювання зазнати серйозної шкоди для життя через можливість ув'язнення компетентними органами Шрі-Ланки.

У своїй заяві від 14.07.2016 року позивач навів обставини, які неодноразово досліджувалися міграційною службою, зокрема, під час його звернення у 2003 року та 08.08.2012 року.

За змістом заяви-анкети позивач зазначив причину виїзду з країни походження аналогічну тій причині, яка була зазначена при розгляді справи при попередньому зверненні, за результатом якої позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що було підтверджено судовими рішеннями по справі № 826/2924/13-а.

Причиною, що слугувала повторному зверненню позивача за захистом стало виникнення нових обставин, що на його думку, пов'язані із погіршенням ситуації у Шрі-Ланці, а саме: переслідування компетентними органами організації «Тигрів визволення Таміл Іламу» та осіб, які їх підтримували. На підтвердження чого надав до територіального органу ДМС України копію документа юстиції миру Арумугам Канапатіппілай від 05.01.2016 року, в якому йдеться про загрозу ОСОБА_4 у разі повернення його до країни походження та про арешт батька позивача.

Проте, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вищенаведені позивачем докази не є беззаперечним доказом існування для нього небезпеки в країні походження.

Таким чином позивач не надав суду аргументованих доводів чи важливих фактів, які б підтверджували його побоювання, а тому у суду відсутні підстави для висновку, що в цілому позивач заслуговує довіри.

З пояснень позивача наданих під час співбесіди судом першої інстанції було встановлено, що для того, щоб уникнути переслідувань та дискримінації зі сторони урядових військ Шрі-Ланки, у 2000 році він переїхав до м. Коломбо. В місті Коломбо він весь час переміщувався, проблем з владою не було.

За таких обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач мав можливість залишитися в м. Коломбо, де йому ніхто не погрожував і не переслідував, натомість позивач на власний розсуд вирішив переїхати до Російської Федерації.

Крім того, позивачем не надано відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону.

Таким чином, встановлені судом першої інстанції обставини свідчать, що ситуація в країні походження позивача - Шрі-Ланці є стабільною та контрольованою владою країни. Доказів, які б спростовували наведене матеріали справи не містять.

Відповідно до інформації з відкритих джерел вбачається, що Голова КНР ХУ Цзиньтао на зустрічі з президентом Шрі-Ланки Махіндой Раджапаксою відмітив, що «з радістю спостерігає за тим, що останніми роками політична ситуація в Шрі-Ланці є стабільною, економіка розвивається великими темпами, були досягнуті позитивні зрушення у сфері післявоєнного облаштування населення. Китайська сторона переживає почуття радості у зв'язку із досягнутими Шрі-Ланкою успіхами, продовжить надавати їй допомогу в соціально-економічному аспекті буде, як і раніше, підтримувати зусилля Шрі-Ланки із захисту територіальної цілісності та підтримання державного суверенітету».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звертаючись до міграційної служби позивач свідомо маніпулює ситуацією в країні походження з метою легалізації та перебування на території України, а зазначені ним ризики є безпідставними.

Пленум Вищого адміністративного суду України в Постанові «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25.06.2009 року № 1 звернув увагу та зазначив, що об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

В матеріалах справи міститься реєстраційний листок ОСОБА_4, протоколи співбесіди, висновки спеціалістів відповідачів щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З аналізу особової справи позивача вбачається відсутність у останнього об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного достатнього та належного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Натомість інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 4.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 року № 649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону; б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

В той же час, відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25.06.2009 року № 1, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідачами в порядку, встановленому чинним законодавством, проведено перевірку наявності чи відсутності у позивача підстав для отримання додаткового захисту.

Згідно ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Як вбачається з висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидним факт, що позивач мав реальну можливість внутрішнього переміщення, де б його життю нічого не загрожувало.

Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що з матеріалів особової справи та пояснень позивача вбачається в діях ОСОБА_4 ознаки економічного мігранта, який добровільно залишив свою країну, керуючись причинами особистого характеру.

З огляду на зазначені пояснення та докази, які містяться в матеріалах справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач підпадає під ознаки економічного мігранта.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження.

На підставі вказаного та, з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону Державною міграційною службою України правомірно відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що за результатами вивчення матеріалів особової справи позивача територіальним органом Державної міграційної служби 28.10.2016 року складено вмотивований висновок щодо відсутності відповідно до абз. 5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якої встановлено, що загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказав позивач.

Тобто, відповідачами при вирішенні питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, всебічно та повно вивчено всі обставини справи, встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону щодо позивача.

Отже, територіальним органом Державної міграційної служби, де розглядалася заява позивача, було належним чином проаналізовано всі подані ним відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформація про походження та прийнято обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зважаючи на те, що судом визнано правомірною відмову відповідача ГУ ДМС України у м. Києві в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстави для скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві від 22.08.2016 року № 446 на підставі якого видано повідомлення № 198 від 22.08.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Зважаючи на встановлені обставини, відсутні підстави для визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 55-16 від 01.11.2016 року про відхилення скарги громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_4 на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, позовна вимога про зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту також не підлягає задоволенню.

Оскільки відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі положеннями Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що підстав для задоволення позову не має.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини в адміністративній справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального при дотриманні норм процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзіх, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

В.Е. Мацедонська

Повний текст складено 22.02.2018 року.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Мацедонська В.Е.

Лічевецький І.О.