Справа № 203/1219/17
Суддя: Католікян М. О.
Дата ухвалення: 2018-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №203/1219/17
Провадження №2-а/0203/6/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2018 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

при секретарі Дзьомі Ю.О.,

з участю:

-позивача ОСОБА_1;

-представниці позивача ОСОБА_2;

-представниці відповідача Погрібної О.А.;

-представниці відповідача Антонової О.І.;

-представниці відповідача Форісь Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Центральної районної в місті Дніпрі ради про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

у с т а н о в и в:

05 квітня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Центральної районної в м. Дніпрі ради про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що від 2008 року він працював у відповідача на посаді начальника відділу соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства. 03.03.2017 року позивача було звільнено у зв'язку із скороченням його посади. Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки йому не було запропоновано зайняти рівнозначну вакантну посаду, він є інвалідом ІІІ групи і учасником бойових дій, а тому має переважне право на залишенні на роботі. Крім того, позивач має високий освітньо-кваліфікаційний рівень, що надавав йому перевагу у порівнянні з іншими працівниками. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди (т. 1 а.с.а.с. 1 - 6).

22 червня 2017 року позивач звернувся до суду з клопотанням про поновлення строку звернення до суду (т. 2 а.с. 71).

17 серпня 2017 року суд за заявою позивача своєю ухвалою залишив без розгляду позов у частині відшкодування моральної шкоди (т. 2 а.с. 105).

Того ж дня суд постановив ухвалу про залишення клопотання про поновлення строку звернення до суду без задоволення, залишення заявленого позову без розгляду (т. 2 а.с. 106).

12 жовтня 2017 року ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2017 року про залишення позову без розгляду було скасовано, справ направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т. 2 а.с. 148).

У судовому засіданні позивач, його представниця підтримали позовні вимоги у повному обсязі, а представниці відповідача - заперечували проти їх задоволення.

Заслухавши пояснення позивача, представниць сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що клопотання про поновлення строку звернення до суду необхідно задовольнити, а позов - залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у редакції, що діяла на час звернення до суду, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи встановлюються строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно зі статтею 100 КАС адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

З матеріалів справи вбачається, що місячний строк звернення до суду почав свій перебіг 04.03.2017 року (наступного дня після ознайомлення позивача з наказом про звільнення) і закінчився відповідно 03.04.2017 року.

22 березня 2017 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з аналогічним позовом, який ухвалою від 24.03.2017 року був повернутий через порушення правил територіальної підсудності (т. 2 а.с.а.с. 72, 73).

У відповідності з частиною 1 статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, що діє від 15.12.2017 року, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Своє клопотання про поновлення строку звернення до суду позивач обґрунтував тим, що він вчасно звернувся з таким позовом, але до іншого суду.

З урахуванням позиції Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, висловленої в ухвалі від 12.10.2017 року, суд вважає це клопотання таким, що може бути задоволено.

При цьому суд бере до уваги незначний час, на який позивач порушив строк звернення до належного суду, - два дні.

Судом було встановлено, що позивач має статус інваліда війни ІІІ групи (т. 1 а.с. 13).

Від 07.05.2008 року позивач працював у відповідача на посаді начальника відділу праці та контролю за пенсійним забезпеченням (згодом - відділу соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства) (т. 1 а.с.а.с. 10 - 12).

30 грудня 2016 року відповідачем було видано наказ №63 про ліквідацію від 06.03.2017 року відділу соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства, скорочення, у тому числі, посади начальника відділу соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства. Того ж дня позивач був ознайомлений із цим наказом (т. 1 а.с.а.с. 15, 16, 18).

03 січня 2017 року позивачеві у зв'язку з майбутнім скороченням було запропоновано низку вакантних посад, від яких він відмовився (т. 1 а.с. 58).

22 лютого 2017 року позивачеві у зв'язку з майбутнім скороченням повторно було запропоновано низку вакантних посад, від яких він відмовився (т. 1 а.с.а.с. 59, 62).

28 лютого 2017 року позивачеві у зв'язку з майбутнім скороченням повторно було запропоновано низку вакантних посад, від яких він відмовився (т. 1 а.с. 60).

03 березня 2017 року позивачеві у зв'язку із скороченням повторно було запропоновано низку вакантних посад, від яких він відмовився (т. 1 а.с.а.с. 61, 63).

Того ж дня наказом відповідача №20-о позивача було звільнено у зв'язку із скороченням посади (т. 1 а.с. 14).

Заявлений ОСОБА_1 позов базується на таких доводах:

-позивачеві не було запропоновано зайняти рівнозначну вакантну посаду;

-позивач є інвалідом ІІІ групи, учасником бойових дій, а тому має переважне право на залишенні на роботі;

-позивач має високий освітньо-кваліфікаційний рівень, проходив відповідні курси підвищення кваліфікації, що надавало йому перевагу у порівнянні з іншими працівниками, які не були звільнені та зайняли вакантні посади.

На думку суду, приведені доводи є необґрунтованими з наступних підстав.

За правилами, встановленими пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною третьою статті 492 КЗпП визначено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Судом встановлено, що відповідач протягом двох місяців, що передували звільненню (у тому числі у день звільнення) чотири рази пропонував позивачеві зайняти вакантні посади, зокрема: спеціаліста І категорії відділу прийому громадян, спеціаліста І категорії відділу опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги, провідного спеціаліста відділу прийому громадян, головного спеціаліста відділу опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги, головного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку, головного спеціаліста відділу з питань обслуговування інвалідів, ветеранів та обліку внутрішньо-переміщених осіб, державного соціального інспектора сектору державних соціальних інспекторів, головного спеціаліста відділу місцевих соціальних гарантій, соціального захисту осіб, постраждалих від наслідків аварії на ЧАЕС, соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства, старшого інспектора відділу прийому громадян.

Про отримання пропозицій зайняти вакантні посади 03.01.2017 року та 28.02.2017 року свідчать підписи позивача на відповідних повідомленнях (т. 1 а.с.а.с. 58, 60).

Що стосується пропозицій зайняти вакантні посади, висунутих 22.02.2017 року та 03.03.2017 року, то їх отримання підтвердились поясненнями позивача у судовому засіданні, згідно з якими він одержав такі пропозиції, але відмовився від підписання повідомлень (т. 1 а.с.а.с. 59, 61 - 63).

За змістом частини першої, пункту 5 частини другої статті 42 КЗпП (яка також є підставою заявленого позову) при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Аналіз приведеної норми свідчить про те, що принцип переваги в залишенні на роботі не є абсолютним і всеохоплюючим, оскільки застосовується винятково у випадках, коли працівник, що має перевагу, знаходиться у рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації з іншими працівниками, які таку перевагу не мають.

Стверджуючи про недотримання вказаного принципу, позивач у судових засіданнях зазначав, що відповідачем було порушено його переважне право на зайняття вакантних посад, які згодом зайняли ОСОБА_6 (начальник відділу з питань обслуговування інвалідів та ветеранів), ОСОБА_5 (заступник начальника управління), ОСОБА_7 (начальник відділу опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги), ОСОБА_8 (заступник начальника відділу опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги), ОСОБА_9 (начальник відділу персоніфікованого обліку).

Суд вважає такі доводи позивача безпідставними, оскільки вони не відповідають фактичних обставинам справи.

Так, ОСОБА_6 була призначена на посаду начальника відділу з питань обслуговування інвалідів та ветеранів наказом від 16.12.2016 року №79-о, тобто до видання наказу від 30.12.2016 року №63 (т. 2 а.с. 48).

ОСОБА_5 обійняла посаду заступника начальника управління на підставі наказу від 23.12.2016 року №90-о, тобто також до видання наказу від 30.12.2016 року №63 (т. 2 а.с. 51).

ОСОБА_7 було призначено на посаду начальника відділу опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги на підставі наказу від 23.12.2016 року №91-о, тобто також до видання наказу від 30.12.2016 року №63 (т. 2 а.с. 52).

ОСОБА_9 була призначені на посаду начальника відділу персоніфікованого обліку наказом від 29.12.2016 року №93-о, тобто також до видання наказу від 30.12.2016 року №63 (т. 2 а.с. 54).

Таким чином, посади начальника відділу з питань обслуговування інвалідів та ветеранів, заступника начальника управління, начальника відділу опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги та начальника відділу персоніфікованого обліку станом на 30.12.2016 року (на день ухвалення рішення про скорочення посади позивача) були зайняті, отже й не могли бути запропоновані позивачеві.

Аналізуючи обставини зайняття посади заступника начальника відділу опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги ОСОБА_8, суд виходить з такого.

Судом було встановлено, що ОСОБА_8 працювала у відповідача від 1996 року, до призначення на вказану посаду тривалий час займала посаду головного спеціаліста цього ж відділу, про що свідчить зміст наказу від 03.01.2017 року №3-о про її переведення на посаду заступника начальника відділу опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги (т. 2 а.с.а.с. 53, 176).

Між тим, позивач працював у відповідача від 2001 року, і лише від 2008 року - на посаді начальника відділу соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства.

Порівняльний аналіз положення про відділ прийому громадян з питань надання усіх видів соціальної допомоги (згодом - відділ опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги), посадової інструкції головного спеціаліста цього відділу (ОСОБА_8), з одного боку, та посадової інструкції начальника відділу соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства (позивача), з другого боку, наданих суду відповідачем, свідчить про те, що у контексті частини другої статті 42 КЗпП між позивачем та ОСОБА_8 не існувало рівних умов продуктивності праці і кваліфікації (т. 1 а.с.а.с. 64 - 66).

Так, робота позивача у відділі соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства, безумовно, не дозволяла йому повноцінно виконувати функції, притаманні фахівцям іншого профілю, - опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги.

Посилання позивача при цьому як на доказ достатнього обсягу кваліфікації на посвідчення республіканських постійно діючих курсів підвищення кваліфікації керівників та спеціалістів системи соціального захисту населення від 17.05.2002 року №2 є безпідставними, оскільки тривалість таких курсів (п'ять днів) та їх давність (майже п'ятнадцять років), безумовно, не можуть свідчити про їх актуальність тепер (т. 1 а.с. 106).

Утім, ОСОБА_8 тривалий час працювала головним спеціалістом саме у відділі опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги, отже її кваліфікація стосовно посади начальника цього відділу є, безсумнівно, вищою за кваліфікацію позивача, тому позивач не мав переважного права перед ОСОБА_8 на залишення на роботі.

Суд критично ставиться до доводів позовної заяви щодо порушення процедури скорочення посади позивача, оскільки такі доводи позивачем жодним чином не обґрунтовані і спростовуються відповідними письмовими доказами, наданими відповідачем (т. 1 а.с.а.с. 35 - 55).

Крім того, відповідно до частини 4 статті 78 КАС обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом було встановлено, що 19.06.2017 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська в адміністративній справі №203/1406/17 за аналогічним позовом ОСОБА_10 до Управління праці та соціального захисту населення Центральної районної в м. Дніпрі ради про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу було ухвалено постанову, якою була встановлена законність процедури скорочення чисельності працівників при виданні відповідачем наказу від 30.12.2016 року №63. Вказана постанова оскаржувалася та набрала законної сили.

Таким чином, факт законності ухвалення рішення про скорочення, у тому числі посади позивача, встановлений судовим рішенням і не підлягає додатковому доведенню.

У порядку статті 139 КАС судові витрати у справі необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись статтями 6, 7, 9, 10, 12, 19, 20, 72 - 77, 90, 94, 139, 143, 192 - 194, 210, 211, 219, 220, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Центральної районної в місті Дніпрі ради про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

ОСОБА_1 в адміністративному позові до Управління праці та соціального захисту населення Центральної районної в місті Дніпрі ради про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення. Рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 26 лютого 2018 року.

Суддя М.О. Католікян