Справа № 826/13800/16
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 лютого 2018 року 10:54 № 826/13800/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Васильченко І.П., при секретарі судового засідання Ксендзові А.С., розглянув у відритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м.Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2;

від відповідача: Аблішев В.А.

На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 01 лютого 2018 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м.Києві, в якому просить, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог:

1. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м.Києві № 375-1305 від 14.04.2016 р.;

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м.Києві № 4159-13 від 20.06.2016 р.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, що випливає із того, що позивач не є ані власником земельних ділянок, ані їх користувачем. Окрім того, відповідач протиправно визначив позивачу податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні, оскільки вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті у відповідності до вимог чинного законодавства. Допущенні неточності під час розрахунку суми грошових зобов'язань не вплинули на суму останніх.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м.Києві винесено податкове повідомлення-рішення від 14.04.2016 р. № 375-1305, яким ОСОБА_1 згідно із пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та відповідно до п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України визначено суму податкового зобов'язання з земельного податку з фізичних осіб в сумі 114 011,92 грн.

ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м.Києві винесено податкове повідомлення-рішення від 20.06.2016 р. № 4159-13, яким ОСОБА_1 згідно пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України визначено суму податкового зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості за 2015 рік в сумі 2115,67 грн.

Позивач не погоджуючись із прийнятими рішеннями звернулась до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 14.04.2016 р. № 375-1305, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання із земельного податку на суму 114 011,92 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо: згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Згідно з п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 являється власником нежилих приміщень з АДРЕСА_2

Вказане підтверджується копіями витягу з Державного реєстру правочинів від 29.12.2011 №10899153 та нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 29.12.2011 за реєстраційним №2300 та акта передачі нежилих приміщень від 29.12.2011.

Відповідно до листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 02.08.2016 р. №2, наданого у відповідь на запит адвокатського бюро «Грішина та партнери», згідно даних міського земельного кадастру за адресою: АДРЕСА_3 обліковуються наступні земельні ділянки:

- Ділянка площею 0,4347 га (кадастровий номер НОМЕР_2), яка на підставі рішення Київської міської ради від 23.12.2010 № 435/5247 надана державній організації (установі, закладу) дошкільному навчальному закладу № 1/185 МВС України в постійне користування для експлуатації та обслуговування дошкільного навчального закладу (державний акт на право постійного користування земельною ділянкою від 05.10.2011 № 02-9-00136);

- Ділянка площею 2,1162 га (обліковий код НОМЕР_3), адреса згідно МЗК - АДРЕСА_4 обліковується за державним комунальним підприємством по утриманню будівель, споруд та прибудинкової території Печерського району м.Києва. Київською міською радою за поданням Департаменту земельних ресурсів рішення щодо передачі (надання) вказаних земельних ділянок у користування (власність) не приймались. Документи, що підтверджують право користування (власності) на вказану земельну ділянку в Департаменті не зареєстровані.

Земельні ділянки на АДРЕСА_3, що обліковуються за громадянкою ОСОБА_1 в МЗК відсутні.

Окрім того, статус позивача як суб'єкта підприємницької діяльності протягом 2012 - 2015 років відповідачем документально не підтверджений.

Згідно ст. 269 Податкового кодексу України платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Пунктом 287.1 ст. 287 Податкового кодексу України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Згідно п. 287.8 ст. 287 Податкового кодексу України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Відповідні центральні органи виконавчої влади з питань земельних ресурсів та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пп. 14.1.42 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

У пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України закріплено, що земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу). А землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (пп. 14.1.73. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника/землекористувача, набутого в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Разом з тим, відповідачем не надано доказів того, що ОСОБА_1 набула статус власника або землекористувача щодо земельної ділянки площею 173,70 м2 під багатоквартирним жилим будинком за адресою: АДРЕСА_2, де знаходиться належне їй нежитлове приміщення, та доказів належності позивачу вказаної земельної ділянки на праві власності чи праві користування або виділення її в якості прибудинкової території.

Окрім того, суд звертає увагу, що протиправність рішення державної податкової інспекції у Печерському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві із визначення позивачеві грошового зобов'язання із плати за землю на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2, проте за іншій податковий період, вже було предметом судового дослідження та судового розгляду.

Так, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.05.2014 №826/1349/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2014 р., позов ОСОБА_1 до ДПІ у Печерському районі ГУ Міністерства доходів і зборів у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення по нарахуванню суми податкового зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб задоволено в повному обсязі, з тих мотивів, що ОСОБА_1 не є власником або землекористувачем земельної ділянки площею 173,70 м2 під багатоквартирним жилим будинком за адресою: АДРЕСА_2.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 27.11.2014 р. по справі № 826/17288/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2015 р., визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Печерському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві від 30.06.2014 №2313-15 з тих же підстав.

Виходячи із наведеного вище, суд приходить до висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м.Києві від 14.04.2016 р. № 375-1305, яким позивачу визначено грошове зобов'язання з земельного податку в сумі 114 011,92 грн., що є підставою для його скасування.

Щодо податкового повідомлення рішення від 20.06.2016 р. № 4159-13, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на нерухоме майно, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно преамбули Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» 21 травня 1997 року280/97-ВР (надалі - Закон N 280/97-ВР) цей закон відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Статтею 25 названого Закону встановлено, що сільські, селищні та міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Частиною 1 ст. 69 Закону N 280/97-ВР передбачено, що органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.

Згідно ч. 1 ст. 26 названого Закону виключно на пленарних засіданнях відповідної місцевої ради вирішуються, зокрема, питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України (пункт 24).

Відповідно до ст. 8 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення) в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Водночас, відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» рекомендовано органам місцевого самоврядування: у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Наведене відповідає вимогам пункту 10.2 статті 10 Податкового кодексу України, згідно з яким саме місцеві ради обов'язково установлюють податок на майно, а також кореспондує положенням пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статті 143 Конституції України.

Згідно положень ст.10 названого Кодексу до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок, а до місцевих зборів: збір за місця для паркування транспортних засобів і туристичний збір.

Місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Зарахування місцевих податків та зборів до відповідних місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України.

Статтею 12 Податкового кодексу України визначені, зокрема, повноваження сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів.

Пунктом 12.3 ст.12 названого Кодексу передбачено, що сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп.12.3.1 п.12.3 ст.12 ПК України).

Відповідно до пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Зазначена норма кореспондується з принципом стабільності, на якому ґрунтується податкове законодавство, що проголошений у статті 4 Податкового кодексу України (підпункт 4.1.9 пункту 4.1). Відповідно до цього принципу зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Як вбачається з матеріалів справи, Київська міська рада 28.01.2015 р. прийняла рішення № 58/923, яким внесла зміни до рішення № 242/5629 від 23.06.2011 р. «Про встановлення місцевих податків та зборів у м.Києві», виклавши його у новій редакції. Рішення від 28 січня було оприлюднено в газеті «Хрещатик» № 13 від 30.01.2015 р. (офіційне друковане ЗМІ Київради). В той же час, вказаним рішенням не було встановлено ставок податку на нерухомість.

Ставки податку були встановлені в додатку № 1 до цього рішення, який було оприлюднено 06.03.2015 р. в газеті «Хрещатик» № 33 (випуск «Документы» № 20 від 06.03.2015 р.), тобто з порушенням рекомендованого строку.

Враховуючи викладені норми, для застосування рішення про встановлення місцевих податків у 2015 році, таке рішення повинно було бути прийнято до 15 липня 2014 року.

Таким чином, оскільки рішення Київської міської ради Про встановлення місцевих податків та зборів у м.Києві» прийняте 28.01.2015 р., тобто після 15.07.2014 р., то застосування його положень з метою оподаткування, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто, не раніше 2016 року.

Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що нарахування позивачу сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 2115,67 грн. є протиправним, а тому податкове повідомлення-рішення від 20.06.2016 р. № 4159-13 підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Оцінюючи наявні в справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача. Разом з тим, відповідач як суб'єкт владних повноважень в ході судового розгляду не довів обґрунтованість своїх висновків і правомірності прийнятих на їх підставі рішень.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у зв'язку із задоволенням позову підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (01133, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м.Києві від 14.04.2016 р. № 375-1305.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м.Києві від 20.06.2016 р. № 4159-13.

Присудити на користь ОСОБА_1 (01133, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати в сумі 1 161,28 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м.Києві (01011, м.Київ, вул. Лєскова, 2, ).

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П.Васильченко

Повний текст судового рішення складено та підписано 15 лютого 2018 року.