Справа № 804/7433/17
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 р. Справа № 804/7433/17

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді при секретарі судового засідання ОСОБА_1 ОСОБА_2
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Головного управління МВС України в Дніпропетровській області до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання нечинною та скасування постанови про стягнення витрат у виконавчому провадженні №53872200 від 24.10.2017р., -

ВСТАНОВИВ:

09 листопада 2017р. Головне управління МВС України в Дніпропетровській області звернулося з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та просить:

- визнати нечинною та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 24.10.2017р. у справі за виконавчим провадженням ВП №53872200 про стягнення з позивача витрат виконавчого провадження.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем винесена постанова від 24.10.2017р. про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження №53872200 в розмірі 51 грн., яка була отримана позивачем 01.11.2017р. Представник позивача зазначає, що позивачем до відкриття виконавчого провадження ВП №53872200 у січні 2017р. фактично виконано належним чином та в повному обсязі постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.03.2016р., згідно виконавчого листа №804/16178/15 від 23.12.2016р., про що було повідомлено органи ДВС. Також, в обґрунтування позовних вимог, представник позивача вказує на те, що 11.09.2017р. за виконавчим провадженням №53872200 відповідачем винесено постанову про накладення на позивача штрафу в розмірі 5100 грн., що визнана нечинною та скасована постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.10.2017р. у справі №804/6186/17. За викладеного, позивач вважає, що оспорювана постанова про стягнення з позивача витрат виконавчого провадження необґрунтована та безпідставна, а тому, на думку представника позивача, підлягає визнанню нечинною та скасуванню.

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином 27.11.2017р. у відповідності до вимог ст.38 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується змістом телефонограми, наявної у матеріалах справи (а.с.38).

29.11.2017р. представником відповідача до канцелярії суду були подані письмові заперечення на позов, у яких відповідач проти задоволення вказаного позову заперечував, просив у його задоволені відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що 24.10.2017р. державним виконавцем у виконавчому провадженні №53872200 було прийнято постанову про стягнення з боржника за даним виконавчим провадженням (Головне управління МВС України в Дніпропетровській області) витрат виконавчого провадження у розмірі 51,00 грн. згідно до вимог ст.42 Закону України «Про виконавче провадження», при цьому, у вказаній постанові розяснено про те, що витрати органів ДВС, повязані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Наказом Міністерства юстиції України №3917/5 від 29.12.2016р. встановлено плату за користування автоматизованою системою виконавчого провадження у розмірі 51,00 грн. за кожне відкрите виконавче провадження, копія постанови про відкриття такого виконавчого провадження була направлена позивачеві для виконання. Також і п.3 наказу Міністерства юстиції України №954/3 від 24.03.2017р. встановлено, що плата за користування системою органами ДВС здійснюється за рахунок коштів авансового внеску стягувача, а у разі якщо стягувача звільнено від сплати авансового внеску згідно до ч.2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» така оплата здійснюється за рахунок стягнутих з боржника за цим виконавчим провадженням коштів на витрати виконавчого провадження. Оскільки, у даному виконавчому провадженні стягувач звільнений від сплати такого авансового внеску, так як дана категорія виконавчих проваджень відноситься до категорії трудових правовідносин, а тому представник відповідача вважає, що оспорювана постанова винесена державним виконавцем з дотриманням вимог встановлених чинним законодавством України та обґрунтовано. Окрім того, у запереченнях представник відповідача просив провести судове засідання без його участі (а.с.40-43).

Згідно з ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Представник позивача не заперечував проти розгляду справи у письмовому провадженні з урахуванням вимог ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи наведене, та те, що представник відповідача у запереченнях вказав про розгляд справи без його участі, строки розгляду і вирішення справи, встановлені ч. 5 ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності представників сторін у письмовому провадженні за наявними у справі доказами та з урахуванням ч. 4 ст. 122, ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наданих сторонами документів судом встановлені наступні обставини у справі.

05.05.2017р. державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду за виконавчим листом №804/16178/15 від 23.12.2016р. у виконавчому провадженні №53872200 щодо зобовязання Головне управління МВС України в Дніпропетровській області розглянути рапорт від 05.11.2015р. поданий старшим лейтенантом міліції ОСОБА_3 у порядку, встановленому п.9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» (а.с.12).

У період з травня 2017р. по вересень 2017р. тривало примусове виконання вказаного судового рішення, у результаті якого боржник звертався до суду за розясненням, а також на боржника було накладено штраф за невиконання вимог державного виконавця, що підтверджується матеріалами справи (а.с.13-30).

Також, 24.10.2017р. державним виконавцем була прийнята постанова у ВП №53872200 про стягнення з боржника (Головного управління МВС України в Дніпропетровській області) витрат виконавчого провадження у сумі 51,00 грн., а саме: плата за користування Автоматизованою системою виконавчих проваджень (АСВП) згідно до вимог наказу Міністерства юстиції України №3917/5 від 29.12.2016р. та ст.42 Закону України «Про виконавче провадження», що підтверджується копією відповідної постанови (а.с.32).

Позивач оспорює вказану постанову, просить визнати її нечинною та скасувати посилаючись на те, що фактичне виконання рішення суду відбулося ще в січні 2017р., до відкриття виконавчого провадження, а тому вважає оспорювану постанову необґрунтованою та безпідставною.

Дослідивши матеріали справи всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі регулюються Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-УІІІ від 02.06.2016р. (далі - Закон №1404), який набрав чинності з 05.10.2016р.

За змістом ст. 1 Закону № 1404, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.42 Закону № 1404 кошти виконавчого провадження складаються, зокрема, зі стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, повязані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Згідно наказу Міністерства юстиції України від 29.12.2016р. №3917/5 встановлено плату за користування автоматизованою системою виконавчого провадження (далі - Система) органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями у розмірі 51 грн. 00 коп. (з урахуванням ПДВ) за кожне відкрите виконавче провадження.

Плата за користування Системою органами державної виконавчої служби здійснюється за рахунок коштів авансового внеску стягувача у порядку, встановленому пунктом 17 розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802.

Якщо стягувача звільнено від сплати авансового внеску відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження", оплата за користування Системою органами державної виконавчої служби здійснюється за рахунок стягнутих з боржника за цим виконавчим провадженням коштів на витрати виконавчого провадження.

Так, згідно ч.2 ст.26 Закону № 1404 від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями, зокрема, про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що за користування автоматизованою системою виконавчого провадження органами державної виконавчої служби здійснюється плата у розмірі 51,00 грн. за рахунок коштів авансового внеску стягувача, а якщо стягувача звільнено від сплати авансового внеску відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження", оплата за користування Системою органами державної виконавчої служби здійснюється за рахунок стягнутих з боржника за цим виконавчим провадженням коштів на витрати виконавчого провадження у відповідності до вимог ст. 26,42 Закону №1404, наказу Міністерства юстиції України від 29.12.2016 № 3917/5.

Таким чином, враховуючи, що стягувач у даному виконавчому провадженні звільнений від сплати авансового внеску згідно до ч.2 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження", оплата витрат виконавчого провадження, а саме: плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження підлягає стягненню з боржника за цим виконавчим провадженням, а тому суд приходить до висновку, що державним виконавцем правомірно прийнята оспорювана постанова від 24.10.2017р. про стягнення з боржника (позивача) витрат виконавчого провадження у розмірі 51 грн.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В той же час, і ч.1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов'язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Представником позивача не було надано жодних доказів та не наведено жодних підстав, які б свідчили про протиправність оспорюваної постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 24.10.2017р. ВП №53872200 з урахуванням наведених обставин та норм чинного законодавства.

Є безпідставними посилання позивача на необґрунтованість оспорюваної постанови через те, що позивач нібито фактично виконав у добровільному порядку постанову суду у січні 2017р., тобто до відкриття виконавчого провадження, оскільки наведені обставини не звільняють позивача, як боржника за виконавчим провадженням, від сплати витрат виконавчого провадження, а саме: плати за користування АСВП, що передбачено вищенаведеними нормативно-правовими актами.

Не можуть бути покладені в основу даної постанови і доводи позивача про те, що за постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.10.2017р. у справі №804/6186/17, за якою скасовано постанову державної виконавчої служби у ВП №53872200 від 11.09.2017р. про накладення на Головне управління МВС України в Дніпропетровській області штрафу у розмірі 5100 грн., оскільки вказане судове рішення не може бути належним та допустимим доказом протиправності оспорюваної постанови від 24.10.2017р. про стягнення з боржника (позивача) витрат виконавчого провадження у розмірі 51 грн. у розумінні ст.ст. 69-70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, відповідачем наведено достатньо підстав, які свідчать про обґрунтованість прийняття оспорюваної постанови з урахуванням вимог ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно зі ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приймаючи до уваги викладене та перевіривши дії відповідача з приводу правомірності прийняття оспорюваної постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 24.10.2017р. у ВП №53872200 згідно ч.3 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку про те, що оспорювана постанова прийнята відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, а тому у його задоволенні слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч. 2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України суд виходить із того, що у разі ухвалення рішення на користь суб'єкта владних повноважень, судові витрати покладаються на позивача.

За таких обставин, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 128, 160, 161, 162, 163, 167, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Головного управління МВС України в Дніпропетровській області до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання нечинною та скасування постанови про стягнення витрат у виконавчому провадженні №53872200 від 24.10.2017р. відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1