Справа № 815/5815/17
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2018-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5815/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2018 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд колегією в складі:

головуючого судді Бойко О.Я.,

за участю:

секретаря судового засідання Белінського Г.В.,

представника позивача ОСОБА_1 за довіреністю,

представника відповідача Ніколенко М.М. за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області про визнання протиправними дії та зобов'язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

СУТЬ СПОРУ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 з позовом до Державної міграційної служби України, Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області в якому з урахуванням уточнення до позову просив:

1. Визнати протиправними дії Державної міграційної служби України, щодо рішення від 05.09.2017 року №365-17 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_3 та скасувати рішення від 05.09.2017 року №365-17 про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_3.

2. Зобов'язати Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_3.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив.

17.03.2017 р. позивач отримав довідку «Про звернення за захистом в Україні» №006929.

Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області 24.03.2017 р. склало висновок про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно позивача з урахуванням наведених фактів, які вимагають подальшої перевірки, вирішено прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

31.05.2017 р. Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийняло рішення щодо визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою для перегляду заяви було надання заявником нових та підтверджувальних документів, що вказують на переслідування у країні громадської належності та стали підставою для перегляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У листопаді 2017 року позивач отримав повідомлення №330 від Державної міграційної служби України Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підстава рішення ДМС від 05.09.2017 р. №365-17

У повідомленні про відмову зазначено, що позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач вважає, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення зазначені обставини до уваги не прийняв.

Таким чином, позивач вважає, що рішення ДМС України про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, протиправним та таким, що належить до скасування.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених в уточненій позовній заяві ( т.3 а.с.19-34).

Представник відповідачів у задоволенні позову просила відмовити з підстав викладених у відзиві на адміністративний позов (т.3 а.с.55-62).

В обґрунтування відзиву представник відповідачів зазначила, що перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Представник відповідачів також зазначила, що побоювання позивача щодо переслідування владою країни громадської належності підтверджуються об'єктивною інформацією, але переслідування не пов'язане з наявністю жодних конвенційних ознак у зв'язку з чим ГПУ не вбачає політичної вмотивованості у кримінальному переслідуванні позивача. У ДМС України є серйозні підстави вважати, що в обставинах справи позивача відсутній чіткий і прямий причинний зв'язок між правопорушенням, яке інкримінується позивачем «шахрайство» з його політичними вподобаннями.

Представник відповідачів зазначала, що залишення позивачем Батьківщини не було втечею, викликаною необхідністю отримати захист (виїхав легально з метою відкриття власного бізнесу), а звернувся за захистом в Україні позивача змусила неможливість легалізуватися на території іншим способом (одружився з громадянкою України і намагався отримати дозвіл на імміграцію в Україні).

Ухвалою суду від 16.11.2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 16.11.2017 р. зупинено провадження по справі до отримання витребуваних матеріалів Ухвалою суду від 18.12.2017 року

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017р.

Пункт 10 Розділу VІІ Перехідних Положень КАС України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою суду від 18.12.2017 р. поновлено провадження та продовжено розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 26.12.2017 р.

07.02.2018 року в судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про закриття підготовчого провадження по справі та просив розпочати судове засідання по суті саме з 07.02.2018 року.

24.01.2018р. суд усно ухвалив задовольнити клопотання представника позивача, викликати свідками в суд ОСОБА_7, ОСОБА_8

07.02.2018р. в судовому засіданні суд усною ухвалою допустив перекладача з української мови на білоруську ОСОБА_9

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідачів, покази свідків, дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до задоволення частково. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Республіки Білорусь, уродженцем с. Домнікі Полоцького району Вітебської області постійно проживав у м. Новополоцьк. За національністю білорус, за віросповіданням православний християнин. За сімейним станом одружений з громадянкою України.

02.09.2014 р. позивач легально виїхав з Республіки Білорусь до України, маршрутним автобусом, сполученням Новополоцьк - Чернігів. Державний кордон України перетинав на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1.

29.04.2016 р. позивач затриманий в аеропорту м. Одеси під час спроби виїзду до Туреччини з туристичною метою через перебування у міжнародному розшуку та порушену проти нього кримінальну справу в Республіці Білорусь за ч.4 ст.209 КК РБ (шахрайство), ч.1 ст.13, ч.4 ст.209 КК РБ (приготування до шахрайства), ч.4 ст.16, ч.1 ст.231 (ухилення від сплати митних платежів).

На території України стосовно позивача був застосований тимчасовий арешт у період 29.04.2016 р. - 06.06.2016 р. Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 06.06.2016 р. запобіжний захід був змінений на домашний арешт.

08.08.2016 р. позивач звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви позивача територіальний підрозділ ДМС прийняв рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області №161 від 23.08.2016 р.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, позивач оскаржив його в судовому порядку

Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 28.02.2016 р. по справі №815/4473/16 залишив адміністративний позов без розгляду.

15.03.2017 р. позивач повторно звернувся до відповідача, Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС, з заявою за міжнародним захистом у зв'язку з новововиявленими обставинами власного переслідування.

24.03.2017 р. відповідач склав висновок про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно позивача, відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» з урахуванням наведених фактів, які вимагають подальшої перевірки (т. 1 а.с.84-86).

24.03.2017 р. відповідач, Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області, видав наказ №57 про оформлення позивачу документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.87).

20.03.2017 р. позивач отримав довідку про зверненння за захистом в Україні №006929 (т.1 а.с. 10).

08 листопада 2017 року позивач отримав повідомлення №330 Державної міграційної служби України Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В повідомленні про відмову №330 від 07.11.2017 р. зазначено, що позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зокрема:

-подана позивачем інформація переслідування не відповідає критеріям міжнародного захисту;

-отримана від позивача інформація щодо його переслідування має низку суперечностей, які суттєво вплинули на прийняття рішення за його заявою.

Підставою для відмови, як зазначено у повідомленні, є рішення ДМС України від 05.09.2017р.№365-17 (том ІІ, а.с.19).

Крім того, суд встановив, що відповідно до постанови слідчого від 15.07.2015р. (м.Гродно, Республіка Білорусь) позивач був притягнутий в якості обвинуваченого у кримінальній справі та йому було пред'явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.209., ч.13, ч.4 ст.209, ч.4 ст.16., ч.1 ст.231 КК Республіки Білорусь (том ІІ, а.с.218-221).

Постановою старшого слідчого Щучинського районного відділу Слідчого комітету Республіки Білорусь від 31.12.2014п. позивач був об'явлений в розшук (том ІІ, а.с.218-221). .

До вказаних правовідносин суд застосовує наступні норми права.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідач - Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 р., є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст. Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ч.11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналіз наявної інформації по країні походження:

Назва статті:HumanRightsWatch, ВСЕМИРНЫЙ ДОКЛАД 2017,БЕЛАРУСЬ.

Зміст: Положительная риторика властей в вопросах прав человека в 2016 г. не подкреплялась реальным улучшением ситуации. В стране продолжает применяться смертная казнь. Активисты и критически настроенные журналисты по - прежнему подвергаются судебному преследованию. Наблюдаюсь дальнейшее ограничение свободы ввыражения мнений : было законодательно расширено определение «экстремизма», а также запрещено распространение среди несовершеннолетних определенной информации под надуманным предлогом их безопасности. Международные наблюдатели отметили некоторый прогресс на сентябрьских парламентских выборах 2016 г., призвав при этом к дальнейшим реформам.

Евросоюз, сославшись на освобождение политзаключенных и прогресс на выборах, отменил свои санкции, Европейский банк реконструкции и развития снял ограничения на кредитование государственных организаций. При этом власти Беларуси по-прежнему отказывались сотрудничать со спецдокладчиком ООН по Беларуси.

В октябре 2016 г. правительство утвердило план действий по выполнению рекомендаций договорных органов ООН и Совета по правам человека по итогам универсального периодического обзора. Консультаций с независимым гражланским обществом не проводилось, а сам документ носит общий характер, и в нем недостаточно отражены вопросы гражданских и политических прав.

Джерело: https://www. hrw,org/ru/world-report/countrv-chapters/298644

Назва статті:ООН критикует Беларусь за нарушения прав человека, преодолевает мандат спецдокладчика.

Зміст:Совет по правам человека ООН (СПЧ) в результате голосования во время ежегодной сессии, проходящей в эти дни в Женеве, принял резолюцию о преодолении на один год мандата специального докладчика по ситуации с правами человека в Беларуси, сообщает Управление Верховного комиссара по правам человека ООН опубликованном заявлении.

Совет выразил глубокую озабоченность продолжением нарушений прав человека в Беларуси, которые носят «систематический и системный характер». СПЧ призвал правительство Беларуси провести реформы судебной системы и адвокатуры, чтобы добиться полной независимости и беспристрастности судов, обеспечить презумпцию невиновности и права на справедливое судебное разбирательство.

Оцінка суду

В основу спірного рішення Державної міграційної служби України № 365-17 від 05.09.2017 р. про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, був покладений висновок Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.09.207 року (том ІІ, а.с.22).

У даному висновку відповідач, відмовляючи позивачеві у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посилається на відсутність прямого причинного зв'язку між правопорушенням, яке інкримінується заявникові (шахрайство), і його політичними вподобаннями, а також на наявність серйозних підстав вважати, що позивач вчинив тяжкий злочин. При цьому відповідач посилається про непереконливість тверджень заявника щодо його участі у масових протестних акціях на території країн громадянської належності.

Відповідач зазначає, що у нього відсутня можливість з'ясувати правдивість тверджень заявника та водночас він виявив надання позивачем неправдивої інформації. Під неправдивою інформацією відповідач має на увазі твердження позивача під час співбесіди про підтвердження факту його участі у акціях показами свідків в адміністративній справі №815/4473/16., посилаючись на ухвали Одеського окружного адміністративного суду у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання дій протиправними щодо рішення від 23.08.2016р №5/1-376 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, в матеріалах особової справи позивача містяться наступні ухвали Одеського окружного адміністративного суду в адміністративній справі №815/4473/16: ухвала від 21.09.2016р. про зупинення провадження у справі у зв'язку з витребуванням у відповідача матеріалів особової справи; ухвала від 30.11.2016р. про зупинення провадження у справі у зв'язку з необхідністю забезпечення до судового засідання явки свідків за клопотанням представника позивача,ухвала від 28.02.2017 року про залишення позову без розгляду; (том ІІ, а.с. 69).

З огляду на ці матеріали , суд вважає, необґрунтованим висновок відповідача про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від05.09.207 року, оскільки, ухвали про зупинення провадження у справі та залишення позовної заяви без розгляду за своїм процесуальним призначенням не можуть містити в собі інформацію про покази свідків. Тому вказуючи на ці документи як на факт підтвердження неправдивості пояснень позивача , на думку суду, відповідач діяв недобросовісно. Крім того, з змісту ухвали Одеського окружного адміністративного суду про зупинення провадження у справі №815/4473/16 від 30.11.2016р. зрозуміло, що мав місце виклик свідків до суду. Однак, відповідач проігнорував цей факт, чим не дотримався вимог «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом МВС України від 07.09.2011р. №649 (надалі - Наказ №649). Адже відповідно до п.6.1Наказу №649: «У разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Згідно з п.6.2., п.6.3 Наказу №649 ДМС України має право з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення, звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднання громадян уразі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів.

Встановлюючи факт участі позивача у масових протестних акціях, суд зазначає, що за клопотанням представника позивача суд залучив в матеріали справи копію носія (диску) на який був зафіксований перебіг процесу за допомогою технічного засобу звукозаписувального пристрою «Камертон».у справі №815/4473/16 за позовомОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, що розглядалася Одеським окружним адміністративним судом.

Так, 12.02.2018р.в судовому засіданні був відтворений з копії носія звукозапис судового засідання у справі №815/4473/16, зокрема допит свідка ОСОБА_10 Під час допиту ОСОБА_10 зазначив, що є давнім другом позивача, бачив безпосередньо позивача на акції протесту, який відбувався в червні 2011 року в м. Новополоцьк, підходив та спілкувався з ним під час акції. Підтвердив також, що позивача під час акції затримали співробітники міліції.

Крім того, даний факт підтвердили свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_7, яких суд безпосередньо допитав в судовому засіданні впродовж розгляду цієї адміністративної справи. Свідки зазначили, що крім того, що через спілкування із самим позивачем, вказані події були загальновідомими, оскільки м. Новполоцьк є маленьким містом, а тому такі події як мітинги та затримання конкретних осіб на них є загальновідомими.

Таким чином, посилання відповідача , ДМС України, у своєму висновку про надання позивачем зазначеної неправдивої інформації спростовується.

Зокрема, свідок ОСОБА_8 стверджував, що він є приятелем відповідача, деякий час він також співпрацював та мав з ним комерційні стосунки. Характеризував позивача, як активну людину з політичними поглядами проти чинної влади про які йому було відомо з висловлювань самого позивача, з способу його життя. Свідок підтвердив факт участі позивача у протестних акціях в 2011році, зазначав, що він був затриманий, а також те, що після вказаних подій мало місце переслідування, яке торкнулося його роботи, позивач був звільнений з посади директора підприємства «Хеппі Дом». Про дані факти йому було відомо з особистого спілкування з позивачем, а також з слів інших осіб, оскільки м. Новополоцьк, в якому він проживає, є невеличким містом. Також вказував на те, що переслідування активного прошарку населення є загальною картиною в їхній країні.

Свідок ОСОБА_7 зазначав, що є сином позивача. Також підтвердив факт участі позивача в протестних акціях в м. Новопольцьк у 2011 році та його затримання. Вказував, що у 2012-2013р.р. до них додому неодноразово навідувалися представники правоохоронних органів, податкового органу, які опитували сусідів. Зазначав, що від зазначених органів приходили постійно листи. Підтвердив, що підприємство, в я кому позивач був співзасновником (ТОВ «Інтервіт Івест»), податковий орган позбавив ліцензії.

Щодо посилань відповідача у своїх запереченнях на те, що позивач не звернувся за міжнародним захистом одразу після потрапляння до України, що свідчить про відсутність в нього побоювань зазнати переслідувань з боку державної влади Білорусь,зокрема, позивач, перебуваючи на території України, мав інформацію щодо порушення проти нього кримінальної справи на Батьківщині, суд зазначає наступне.

З огляду на матеріали особової справи, позивач прибув до України 01-02.09.2014р. Вже підчас його перебування в Україні, 31.12.2014р. позивач був об'явлений у розшук, слідчою постановою від 15.07.2015 року його було притягнуто у якості обвинуваченого. 29.04.2016р. позивач був заарештований на території України через перебування у міжнародному розшуку та порядку видачі до Республіки Білорусь. Саме після застосування екстрадиційного арешту в нього могли виникнути обґрунтовані побоювання. При цьому суд вважає спірним питанням та неоднозначним фактом обізнаності позивача про порушення проти нього кримінальної справи посилання відповідача на довіреність від імені позивача на представлення його інтересів матір'ю в правоохоронних органах Республіки Білорусь, яка завірена нотаріусом Першої нотаріальної контори м. Миколаїв (Україна).

Так, з огляду на копію довіреності від 17.11.2014р. від імені позивача, завірену нотаріусом Першої нотаріальної контори м. Миколаїв (Україна) (том І а.с.134), вбачається що вона видана ОСОБА_11 бути представником позивача з питання видачі довідки про несудимість. При цьому суд зазначає, що відповідач, Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області, при здійсненні первинної перевірки у своєму висновку від 31.05.2015 про визнання особою, яка потребує додаткового захисту (том І, а.с.34) вказує на дану обставину: «[…] Аналізом даного документу встановлено, що зазначену довіреність було складено 27.11.2014р. в м. Миколаїв та відповідно до якої матір заявника мала право звертатись до правоохоронних структур РБ лише з метою довідки про несудимість ОСОБА_3, що підтверджує слова заявника». Проте, відповідач, ДМС України, під час складання протилежного висновку не надав будь-якої оцінки вказаному факту.

Також відповідач, ДМС України, у своєму висновку посилаючись на серйозність підстав вважати, що особа вчинила тяжкий злочин, не надає оцінки доводам позивача щодо надуманості звинувачень, які свідчать, на думку позивача, про переслідування з боку державної влади Білорусь. Зокрема, здійснюючи перевірку матеріалів, відповідач не взяв до уваги, що в постанові старшого слідчого Щукінського районного відділу Слідчого комітету Республіки Білорусь про розшук у якості обвинуваченого від 31.12.2014р зазначено, що позивач 02.09.2014р. вибув з Республіки Білорусь на територію України через КПП «Нова Гута» із зміненими установчими даними «ОСОБА_3» (том ІІ., а.с.222). Однак згідно з аналізом паспортних даних копії паспортного документу серії НОМЕР_1 (том ІІ, а.с.202) та довідкою про особу, яка була долучена білоруською стороною до екстрадиційних матеріалів (том ІІ, а.с.244-245) установчі дані є ідентичними. При цьому суд також посилається, що аналогічний висновок про невідповідність зазначеної інформації в постанові про розшук від 31.12.2014р. матеріалам особової справи, який був зроблений Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області. В ньому також вказано на неповне проведення екстрадиційної перевірки (том І, а.с.33). Проте при складанні протилежного висновку відповідач, ДМС України, не вказав про дані факти та не здійснив їх аналіз.

Також суд не погоджується з висновком відповідача про те, що відсутні підстави вважати, що у разі повернення заявника на територію країни громадянської належності він зазнає серйозної шкоди, пов'язаної саме з наявністю конвенційних ознак, визначених Кваліфікаційною Директивою ЄС 2011/95/EU від 13.12.2011р.

Відповідно до статті 15 глави V вказаної Директиви згідно з кваліфікацією наявності серйозної шкоди для додаткового захисту вважається тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження.

З огляду на той факт, що позивачеві інкримінується правопорушення, яке за своєю тяжкістю тягне за собою покарання у вигляді позбавлення волі, суд вважає, воно відповідає критеріям серйозності шкоди.

Таким чином, суд вважає, що при винесенні оскаржуваного рішення відповідач діяв без врахування усіх обставин, що мають значення, тому рішення від 05.09.2017р. №365-17 є необґрунтованим, а відтак - належить до скасування.

Щодо посилань представника позивача на скаргу громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_12 (фігуранта однієї із заявником кримінальної справи) від 26.09.2046р. про невірне трактування слідчими Республіки Білорусь його показів стосовно участі ОСОБА_13 у здійсненні злочину суд не вважає її безумовним підтвердженням доводів позивача, оскільки цілком ймовірно, що метою такою скарги було зменшення терміну покарання ОСОБА_14 Аналогічна думка суду стосовно пояснень адвоката Довнара А.П., який діє в інтересах ОСОБА_14, та на які посилається представник позивача.

Таким чином, оскільки при винесенні спірного рішення, підставою для відмови була зазначена відсутність можливості з'ясувати правдивість тверджень заявника щодо його участі у акціях протесту та виявлення надання позивачем неправдивої інформації щодо підтвердження даного факту свідками, суд вважає доцільним зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням показів свідків та інших встановлених судом обставин в даній адміністративній справі.

Стосовно позовної вимоги позивача про визнання протиправними дій ДМС України щодо рішення від 05.09.2017р.№365-17 суд вважає її такою, що не належить до задоволення. Предметом даного спору є визнання протиправним та скасування спірного рішення. Відповідно до змісту позовних вимог підстави, на які посилається позивач, для його задоволення, пов'язані саме з необґрунтованістю спірного рішення. Щодо протиправних дій відповідача стосовно прийнятого ним рішення позивач впродовж судового розгляду справи не зазначив їх та не довів.

Відповідно до частини1 статті 77 КАСУ: «Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги і заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу».

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України : «В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача».

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору в порядку п.14 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», питання про їх розподіл судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 77, 244-246 КАС України -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Державної міграційної служби України, щодо рішення від 05.09.2017 року №365-17 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_3 та скасувати рішення від 05.09.2017 року №365-17 про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_3.

3. Зобов'язати Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області повторно розглянути заяву про визнання особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_3.

4. У решті позовних вимог відмовити.

5.Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до Одеського апеляційного адміністративного суду.

6. Позивач- ОСОБА_3, адреса: АДРЕСА_1.

Відповідач - Державна міграційна служба України, адреса: 01001, м. Київ, вул. Володимирська,9.

Відповідач - Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області, адреса: 65045, м. Одеса, вул. Преображенська,64.

Повний текст рішення складений та підписаний 22 лютого 2018 року.

Суддя О.Я. Бойко

.