Справа № 826/14620/16
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 січня 2018 року 11:36 № 826/14620/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Васильченко І.П., суддів: Вєкуа Н.Г., Федорчука А.Б., при секретарі судового засідання Ксендзові А.С. розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
провизнання рішення від 15.07.2016 р. № 377-16 протиправним та його скасування,

за участю представників сторін:

позивач: ОСОБА_1;

від позивача: ОСОБА_2;

від відповідача: не з'явився.

На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 31 січня 2018 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 15.07.2016 р. № 377-16.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 11.10.2016 р. суддею Абловим Є.В. відкрито провадження по справі та призначено колегіальний судовий розгляд справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 01.11.2017 р. суддею Васильченко І.П. справу прийнято до свого провадження та призначено колегіальний розгляд справи.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю оскаржуваного рішення, що обумовлено тим, що позивача завчасно не проінформували про наявність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця, а також позбавили можливості взяти участь у розгляді матеріалів, які були покладені в основу спірного рішення. Окрім того, в оскаржуваному рішенні відповідач посилається на обставини, які не відповідають фактичним обставинам справи.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомив. Згідно наданих суду письмових заперечень проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні, також просить суд розгляд справи здійснювати без його участі. Обґрунтовуючи свої заперечення зазначає, що рішення було прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.

Державною міграційною службою України 15.07.2016 р. прийнято рішення № 377-16, згідно якого громадянин Вірменії ОСОБА_1 втратив статус біженця, оскільки він добровільно знову скористався захистом країни громадянської належності та добровільно повернувся до країни, яку він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 р. № 1629 -ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Статті 8, 9 Конституції України проголошують, що чинні міжнародні договори України є частиною національного законодавства, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятком, встановленим Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, передбаченому законом (стаття 26 Конституції).

Виходячи з положень статті 92 Конституції України, статус іноземців та осіб без громадянства визначається виключно законами.

Враховуючи норми Конституції України, правовідносини у даній справі регулюються Законами України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про біженців», Кодексом адміністративного судочинства України, міжнародними договорами і зокрема, Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом до неї 1967 року, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, рекомендаціями уповноважених міжнародних організацій, зокрема УВКБ ООН, Ради Європи тощо.

Правові підстави і порядок розгляду питання щодо втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порядок прийняття відповідного рішення з таких питань і наслідки прийняття такого рішення визначені ст. 11 Закону України № 3671-VI.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону України № 3671-VI статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Згідно з ч. 8 ст. 11 Закону України № 3671-VI уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п'ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

Відповідно до ч. 9 ст. 11 Закону України № 3671-VI у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання.

Таким чином, рішення про втрату статусу біженця повинно прийматись центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (Державною міграційною службою України), на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів. Тобто, при прийнятті вказаного рішення підлягає перевірці обґрунтованість відповідного подання та наявність передбачених ч. 1 ст. 11 Закону України № 3671-VI підстав втрати статусу біженця.

Дане положення щодо втрати статусу біженця узгоджується з пунктом 4 розділу С статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року.

Як встановлено судом, громадян Вірменії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнаний біженцем на підставі рішення Держкомнацрелігій від 11.10.2010 № 529-10 відповідно до ст. 1 Закону України «Про біженців» від 21.06.2001 р. № 2557-ІІІ.

Головним управлінням ініційовано процедуру втрати статусу біженця ОСОБА_1 на підставі надісланої Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС (лист від 10.09.2015 № 8.6/4969-15) інформації, отриманої Посольством України в Республіці Грузія від Міністерства закордонних справ Грузії (нота від 31.08.2015 № 01/33074) про те, що останній неодноразово перебував на території країни громадянської належності вже після отримання ним статусу біженця в Україні.

У зазначеній ноті Міністерства закордонних справ Грузії зазначається, що ОСОБА_1, у період з 01.01.2011 р. по 17.08.2015 р. перетинав державний кордон Грузії шляхом проходження контрольно-пропускних пунктів через відділи прикордонно-міграційного контролю «Аеропорт Тбілісі», «Садахло» і «Гугуті» з яких останні два є пунктами перетину грузинсько-вірменської ділянки кордону на підставі проїзного документа біженця НОМЕР_1 та паспортів громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3, оформлених на його ім'я.

Здійснивши перевірку фактів перетину позивачем державного кордону України в межах інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан) встановлено, що 16.05.2005 р. ОСОБА_1 вперше в'їхав на територію України авіарейсом № 274 Єреван-Київ на підставі паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_2.

Під час звернення за захистом в Україні у 2005 та 2006 роках вказана особа не приховувала наявність зазначеного паспортного документа, про що внесла інформацію до заяв про надання статусу біженця та анкет особи, яка звернулася із заявою про надання статусу біженця. Після визнання ОСОБА_1 біженцем в Україні останній був документований посвідченням та проїзним документом біженця встановленого зразка.

13.06.2011 р. він виїхав за межі території України на підставі проїзного документа біженця НОМЕР_1 авіарейсом № 417 сполученням «Київ-Тбілісі». У цей же день позивач через контрольно-пропускний пункт відділу прикордонно-міграційного контролю «Садахло» виїхав до Вірменії автомобільним транспортом, що також підтверджується штампом прикордонного відомства Республіки Грузія у проїзному документі біженця НОМЕР_1.

Враховуючи відсутність у проїзному документі біженця НОМЕР_1 штампів про перетин вірмено-грузинської ділянки кордону, відповідач дійшов висновку про наявність підстав вважати, що після двох тижнів перебування на території країни громадянської належності позивач 28.06.2011 на підставі паспорта громадянина Вірменії серії Ав № 0474505 повернувся до Грузії і у цей же день на підставі проїзного документа біженця НОМЕР_1 авіарейсом № 418 сполученням «Тбілісі-Київ» повернувся на територію України.

11.09.2013 р. ОСОБА_1 виїхав за межі території України на підставі проїзного документа біженця НОМЕР_1 авіарейсом № 517 сполученням «Київ-Тбілісі», а повернувся на територію України 30.09.2013 р. потягом № 23 сполученням «Москва-Одеса», на підставі нового паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_3, що свідчить про його перебування на території країни громадянської належності майже протягом трьох тижнів та звернення до компетентних органів Вірменії з метою оформлення нового паспорта громадянина Вірменії та його фактичне отримання заявником.

24.06.2015 р. позивач виїхав за межі території України на підставі проїзного документа біженця НОМЕР_1 авіарейсом № 517 сполученням «Київ-Тбілісі», а 25.06.2015 через контрольно-пропускний пункт відділу прикордонно-міграційного контролю «Садахло» виїхав до Вірменії автомобільним транспортом, що також підтверджується штампом прикордонного відомства Республіки Грузія у проїзному документі біженця НОМЕР_1.

Враховуючи відсутність у проїзному документі біженця НОМЕР_1 штампів про перетин вірмено-грузинської ділянки кордону, відповідач дійшов висновку про наявність підстав вважати, що після двох тижнів перебування на території країни громадянської належності позивач 12.07.2015 на підставі паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_3 повернувся до Грузії і у цей же день на підставі проїзного документа біженця НОМЕР_1 авіарейсом № 518 сполученням «Тбілісі-Київ» повернувся на територію України.

Подальшим опрацюванням інформації, наявної у базі даних «Відомості про осіб, які перетинають державний кордон України» інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан) з'ясовано, що у період з червня 2011 року по вересень 2013 року позивач неодноразово перетинав державний кордон України на підставі проїзного документа біженця серії НОМЕР_1 та паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_2; у період з вересня 2013 року по серпень 2015 року позивач неодноразово перетинав державний кордон України на підставі проїзного документа біженця серії НОМЕР_1 та паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_3.

При цьому, він використовували одночасно - проїзний документ біженця для виїзду з України та перельоту до Грузії, а паспорти громадянина Вірменії для подальшого виїзду з території Грузії та переїзду до Вірменії і у зворотному напрямку.

Під час співбесід, які проводилися 10.04.2014 р. та 08.10.2015 р. в рамках процедури продовження терміну дії посвідчення біженця, позивач повідомив що не виїжджав на територію Вірменії, що свідчить про приховування факту перебування на території громадянської належності та користування її захистом.

В рамках провадження процедури втрати позивачем статусу біженця ОСОБА_1 були направлені неодноразові повідомлення за місцем його реєстрації для можливого прийняття у ній участі шляхом надання відповідних пояснень та матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення (листи від 16.02.2016 № 12/89, від 24.03.2016 № 12/171). Однак, вказана особа до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в місті Києві не з'явилася.

При опрацюванні матеріалів особової справи гр. Вірменії ОСОБА_1 з'ясовано, що він не надав оригінали паспортів громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 на зберігання, що свідчить про порушення ним законодавства України у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та їх подальше використання при перетині кордонів, у тому числі країни походження.

Як зазначено в пункті 134 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, положення пункту 4 розділу С статті 1 Конвенції про статус біженців відноситься до добровільного поселення. При цьому розуміється повернення в країну своєї громадянської належності з метою постійного проживання. Тимчасовий візит не означає поселення і не тягне за собою втрату статусу біженця.

Тлумачення поняття "добровільне поновлення використання захисту країни громадянської належності" надано в Керівництві з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН (Женева, 1992), згідно п.п.119-121 якого:

"119. Це положення про припинення передбачає три умови:

а) добровільність: біженець має діяти добровільно;

b) намір: біженець повинен мати намір вчинити дію з метою знову скористатися захистом своєї громадянської належності;

c) поновлення: біженець має дійсно отримати такий захист.

120. Якщо біженець діє не добровільно, він не перестає бути біженцем. Якщо він отримав розпорядження країни, наприклад, країни свого перебування, здійснити всупереч своїм намірам вчинок, що може бути розцінений як використання захисту країни свого громадянського походження, наприклад, звернення до консульства за національним паспортом - він не перестає бути біженцем лише тому, що підкорився такому розпорядженню. З причин, що не залежать від його волі, він може бути змушений скористатися засобами захисту країни свого громадянського походження...

121. При з'ясуванні питання, чи втрачено статус біженця саме за таких обставин, необхідно розрізняти дійсне використання захисту своєї країни та випадковими, несуттєвими контактами з владою цієї країни..."

Згідно з п.125 Керівництва по процедурах і критеріях визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН), в тих випадках, коли біженець відвідує країну свого проживання звичайного місце проживання, але не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною його місця проживання, він розглядається деякими державами в якості особи, що відновила використання захисної країни свого попереднього звичайного місце проживання і такий, що втратив свій статус біженця у відповідності із теперішній станом про припинення. Але такі випадки слід розглядати із врахуванням індивідуальних обставин. Відвідування батьків похилого віку або хворих будуть мати іншу оцінку відносин біженця із країною свого походження звичайного місце проживання, аніж регулярні візити в цю країну, які здійснені для проведення відпустки або в цілях встановлення ділових відносин.

Аналіз наведених норм дає підставу вважати, що статус біженця втрачається у випадку фактичного повернення особи в країну яку покинула або за межами якої перебувала внаслідок побоювання переслідувань.

Таким чином, заважаючи на вільний неодноразовий безперешкодний в'їзд/виїзд до Вірменії, відносно тривалий термін перебування на її території, безперешкодне і безпечне проживання у колі родичів, можливість безперешкодно вирішувати власні справи дають підстави для висновку, що позивач здійснив виїзд до країни громадянської належності з власної волі, мав певну мотивацію свого виїзду та заздалегідь його спланував.

Наявність паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_2, а в подальшому оформлення та отримання (документування) нового паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_3 у компетентному державному органі Вірменії та їх використання, свідчить про те, що позивач добровільно відновив нормальні відносини з країною громадянської належності та фактично отримав захист країни, громадянином якої він є.

Відповідно до пунктів 121, 122 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців 1951 року, в тих випадках, коли біженець звертається до компетентних органів країни громадянської належності за отриманням національного паспорта або іншого документа і отримує його або коли паспорт продовжується, то це буде означати, за відсутності доказів зворотного, що він планує користуватися захистом країни своєї громадянської належності. Отримання дозволу на в'їзд або закордонного паспорта для виїзду, розцінюється як підстава для припинення статусу біженця).

Отже, відновлення нормальних стосунків, добровільність неодноразового повернення особи до країни громадянської належності, певний термін безперешкодного перебування на її території свідчить про відсутність небезпеки стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності, яку він залишив і за межами якої перебував.

В той же час позивач стверджує, що не перетинав кордону Вірменії на підтвердження чого надав довідку Головного центру обробки спеціальної інформації № 140 від 10.11.2016 р., згідно якої позивач в період з 16.11.2011 по 16.08.2016 р. не перетинав державний кордон Вірменії. Проте суд критично оцінює наданий позивачем доказ, оскільки як встановлено судом та доведено відповідачем, позивач виїхав до Москви, потім до Грузії і лише потім до Вірменії. Таким чином, на територію Вірменії позивач потрапляв через кордон із Грузією.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 15.07.2016 р. № 377-16 про скасування позивачу статусу біженця прийнято у спосіб та у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому підстави для його скасування у суду відсутні.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи наявні в справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача. Разом з тим, відповідач як суб'єкт владних повноважень в ході судового розгляду довів обґрунтованість своїх висновків і правомірності прийнятого на його підставі рішення.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (02096, АДРЕСА_1) відмовити.

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.П.Васильченко

Судді: Н.Г.Вєкуа

А.Б.Федорчук

Повний текст постанови виготовлено та підписано 09.02.2018 р.