Справа № 2а/0370/3413/12
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2018-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 лютого 2018 року

Київ

справа №2а/0370/3413/12

адміністративне провадження №К/9901/2664/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А., суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.03.2014 (головуючий суддя - Довга О.І., судді - Ліщинський А.М., Запотічний І.І.)

у справі № 2а/0370/3413/12

за поданням Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області

до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Феміда-Інтер»

про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна, -

В С Т А Н О В И В:

18 жовтня 2012 року Луцька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Волинській області (далі - Луцька ОДПІ, позивач) звернулася до суду з поданням стосовно Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Феміда-Інтер» (далі - Товариство, відповідач) про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна.

Подання обґрунтоване тим, що Товариством було відмовлено у допуску до проведення документальної перевірки, а відтак, відповідно до пп. 94.2.3 п. 94.2 ст. 94 Податкового кодексу України (далі - ПК України) є підстави для застосування умовного адміністративного арешту майна платника податків.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 19.10.2012 подання задоволено, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про наявність законних підстав для застосування адміністративного арешту майна відповідача.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.03.2014 постанову Львівського окружного адміністративного суду від 19.10.2012 скасовано та відмовлено у задоволенні подання.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовано тим, що з огляду на приписи Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» обов'язковою умовою для застосування арешту активів є наявність у платника податкового боргу, а метою такого арешту є забезпечення можливості погашення податкового боргу. При чому, вжиття таких заходів є виключним (крайнім) способом забезпечення можливості погашення податкового боргу платника.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, Луцька ОДПІ звернулася до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

При цьому в обґрунтування касаційної скарги зазначено, що суд апеляційної інстанції невірно застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», який втратив чинність 01.01.2011 з набранням чинності ПК України, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Відповідач своїм правом надати відзив на касаційну скаргу не скористався, що не перешкоджає перегляду рішень судів попередніх інстанцій.

Касаційний розгляд справи проведено в порядку письмового провадження відповідно до пункту 1 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) (у редакції Закону від 03.10.2017 №2147-VІІІ, що діє з 15 грудня 2017 року).

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 05.10.2012 Луцькою ОДПІ на підставі пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 ПК України, у зв'язку із поданням Товариством заперечення від 28.09.2012 № 586-07/12 на акт позапланової виїзної документальної перевірки від 21.09.2012 № 4515/22-6/20136463, прийнято наказ № 1645 про проведення з 05.10.2012 документальної позапланової виїзної перевірки Товариства тривалістю 10 робочих днів з питань, що становлять предмет заперечення. Про прийняте рішення відповідача було інформовано листом Луцької ОДПІ від 05.10.2012 № 14035/10/22-6, що вручений платнику податків згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення 08.10.2012.

На виконання вказаного наказу працівник Луцької ОДПІ Кондратюк В.А. прибув за адресою місцезнаходження Товариства, однак наказ та направлення на проведення перевірки вручити не вдалося у зв'язку із відсутністю посадових осіб платника податків, про що складено відповідні акти: від 08.10.2012 № 613/22-6/20136463 та від 09.10.2012 № 620/22-6/20136463. Зокрема, з акта від 09.10.2012 вбачається, що згідно з наказом від 05.10.2012 № 05/10 директор Товариства ОСОБА_3 перебуває у відрядженні.

15.10.2012 позивачем складено акт № 642/22-6/20136463 про відмову у допуску до проведення перевірки представником Товариства за довіреністю від 10.07.2012 № 10/-7-12 ОСОБА_4, а також про відмову від отримання наказу та направлення на проведення перевірки; актом зафіксовано факт відсутності директора Товариства за місцезнаходженням.

За таких обставин, заступником начальника Луцької ОДПІ 17.10.2012 прийнято рішення №8 про застосування умовного адміністративного арешту майна Товариства.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні подання, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» обов'язковою умовою для застосування арешту активів є наявність у платника податкового боргу, а метою такого арешту є забезпечення можливості погашення податкового боргу.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає такий висновок суду апеляційної інстанції помилковим, оскільки судом в порушення норм матеріального права невірно застосовано до спірних правовідносин Закон України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» та проігноровано відповідні норми ПК України.

Так, з 01.01.2011 набрав чинності ПК України, пунктом 2 розділу ХІХ Прикінцевих положень якого визнано таким, що втратив чинність з 01.01.2011 Закон України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Статтею 94 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено порядок та підстави для застосування адміністративного арешту майна платника податків. Відповідно до підпункту 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 ПК України арешт майна може бути застосовано, якщо платник податків відмовляється від проведення документальної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб органу державної податкової служби.

Згідно з пунктом 94.10 статті 94 ПК України арешт на майно може бути накладено рішенням керівника органу державної податкової служби (його заступника), обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

Зважаючи на те, що відповідач не допустив посадових осіб Луцької ОДПІ до проведення документальної позапланової виїзної перевірки за наявності, передбачених для цього нормами ПК України підстав, то суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про правомірність застосування до Товариства адміністративного арешту майна згідно з рішенням від 17.10.2012 № 8. Натомість суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке є законним та обґрунтованим.

Згідно з частиною 1 статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, оскільки судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до помилкового скасування рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 345, 349, 352, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.03.2014 - скасувати, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 19.10.2012 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.А. Гончарова

Судді І.Я. Олендер

Р.Ф. Ханова