Справа № 818/410/16
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.02.2018 Київ К/9901/1662/18 818/410/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції адміністративну справу № 818/410/16

за позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції у Сумській області про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою Державної екологічної інспекції у Сумській області на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду прийняту 20 липня 2016 року у складі колегії суддів: головуючого - Перцової Т.С., суддів: Дюкарєвої С.В., Жигилія Є.В.,

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної екологічної інспекції у Сумській області (далі також - відповідач), в якому просив:

скасувати наказ відповідача №44-о від 29 лютого 2016 року «Про звільнення з посади ОСОБА_1» та наказ №59-о від 09 березня 2016 року «Про внесення змін до наказу про звільнення з посади ОСОБА_1 від 29 лютого 2016 року №44-о»;

поновити ОСОБА_1 на займаній посаді в Державній екологічній інспекцій у Сумській області;

стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 5000 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що з 18 грудня 2000 року він працював на різних посадах в Державній екологічній інспекцій у Сумській області.

Наказом №59-о від 09 березня 2016 року його звільнили з роботи у зв'язку зі скороченням штатної чисельності працівників відповідно до п.1 статті 40 Кодексу законі про працю України (далі - КЗпП України).

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки під час вирішення питання щодо звільнення працівників роботодавець не врахував наявність у нього переважного права в залишенні на роботі, а саме відсутність у сім'ї позивача інших працівників із самостійним заробітком; його навчання без відриву від виробництва в Сумському національному аграрному університеті на 3 курсі за напрямом «Лісове та садово-паркове господарство», що безпосередньо стосується посади головного спеціаліста-державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Сумської області відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного та тваринного світу, що він займав до звільнення; тривалий безперервний стаж роботи у природоохоронних організаціях більше 30 років, з яких 15 років в Державній екологічній інспекції, а також те, що він з 2000 року є членом науково-технічної Ради національного природного парку «Деснянсько-Старогутський»; підвищення ним кваліфікації в 1989 році, 2002 році та 2008 році за програмами щодо охорони та використання рослинного світу, організації та здійснення державного контролю у сфері охорони та раціонального використання земельних ресурсів і використання надр. Вказане, на переконання позивача, свідчить про його більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, ніж у інших 6 осіб, які залишилися працювати у відділі, та які не мають відповідної фахової освіти. Зазначає, що звільнення без достатніх на те підстав спричинило йому моральну шкоду, розмір якої він оцінює в 5000 гривень, та яка полягає у стражданнях та переживаннях, вимушеності докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Сумський окружний адміністративний суд постановою від 16 травня 2016 року у задоволенні позову відмовив.

Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 20 липня 2016 року, постанову Сумського окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року скасував та прийняв нову, якою позов задовольнив частково.

Скасував накази Державної екологічної інспекції у Сумській області № 44-о від 29 лютого 2016 року «Про звільнення з посади ОСОБА_1» та № 59-о від 09 березня 2016 року «Про внесення змін до наказу про звільнення з посади ОСОБА_1 від 29 лютого 2016 року №44-о».

Поновив ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Сумської області відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного та тваринного світу з 29 лютого 2016 року.

Стягнув з Державної екологічної інспекції у Сумській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 9766 (дев'ять тисяч сімсот шістдесят шість) гривень 86 копійок.

В іншій частині в задоволенні позову відмовив.

У касаційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, просить скасувати його рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги представник відповідача зазначає, що оскаржувані накази є правомірними та винесені згідно з вимогами чинного законодавства, оскільки відповідачем був дотриманий строк попередження ОСОБА_1 про зміну умов праці та зміну граничної штатної чисельності працівників з 105 до 80 осіб, передбачений частиною третьою статті 32 КЗпП України; на момент скорочення кількості штатних одиниць відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного та тваринного світу, де працював позивач, з 8 до 6 осіб, в останнього була відсутня вища освіта, яка вимагається посадовими інструкціями, та наявна технічна освіта, що свідчить про меншу кваліфікацію ОСОБА_1 в порівнянні з іншими працівниками цього відділу, які всі мали повну вищу освіту. Крім того, вирішення питання щодо звільнення працівників проводилося з урахуванням аналізу продуктивності їх роботи за 2013-2015 роки, за результатами якого визначено, що найнижчі показники мають ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Також було враховано неодноразове застосування до позивача з 20 грудня 2011 року дисциплінарних стягнень у вигляді доган та затримки присвоєння чергового ранку терміном до шести місяців. За результатними щорічних оцінок діяльності ОСОБА_1 як державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища останнім за 2013-2014 роки отримано «задовільно» із зазначенням «відповідає займаній посаді при умові підвищення кваліфікації», що свідчить про потребу підвищити фаховий рівень позивача шляхом здобуття відповідної освіти. Відтак, на думку відповідача, державні інспектори, що залишилися працювати у відділі, мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, ніж позивач, внаслідок чого у задоволенні позову слід відмовити.

За таких обставин відповідач вважає що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Суд апеляційної інстанції не проаналізував належним чином висновки суду першої інстанції та не надав їм правової оцінки, що потягло за собою незаконне скасування рішення суду першої інстанції.

Позивач надав заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначає, що посадовою інструкцією державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного та тваринного світу дійсно встановлені кваліфікаційні вимоги щодо необхідності повної вищої освіти за фахом, але судом першої інстанції не враховано цієї вимоги щодо інших працівників відділу, які теж не мають повної вищої освіти за фахом. При цьому позивач навчається без відриву від виробництва на 4 курсі Сумського національного аграрного університету за напрямом «Лісове та садово-паркове господарство», що безпосередньо стосується посади головного спеціаліста-державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного та тваринного світу. Вказує, що доказів невиконання або неналежного виконання позивачем посадових обов'язків, які б свідчили про недостатню кваліфікацію останнього, відповідачем не надано. Зазначив, що кількість перевірок, які проводяться працівником відділу, залежить виключно від направлень керівництва інспекції, а тому доводи відповідача про низьку кількість проведених позивачем перевірок не є свідченням його недостатньої кваліфікації або низької продуктивності праці. Стверджує, що судом першої інстанції не враховано найбільшу кількість складених позивачем адміністративних протоколів порівняно з іншими інспекторами відділу, що, на думку позивача, свідчить про більш високий професіональний рівень ОСОБА_1, а тому вважає рішення суду першої інстанції незаконним, вимоги касаційної скарги необґрунтованими, просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Касаційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі - КАС України) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку що відповідач при прийнятті оскаржуваних наказів від 29 лютого 2016 року № 44-о про звільнення з посади ОСОБА_1 та від 09 березня 2016 року № 59-0 «Про внесення змін до наказу про звільнення з посади ОСОБА_1 від 29 лютого 2016 року № 44-о», діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Кодексом законів про працю України, без дотримання вимог частини третьої статті 2 КАС України, а отже, наявні підстави для скасування даних наказів.

Колегія суддів касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції та зазначає таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 наказом № 2-о з 03 січня 2012 року призначений на посаду головного спеціаліста-державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Сумської області відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного та тваринного світу, згідно з порядком переведення з Державної екологічної інспекції в Сумській області із збереженням раніше присвоєного 11 рангу державного службовця.

16 листопада 2015 року Державною екологічною інспекцією України відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2014 року №85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» (із змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №840) прийнято наказ №121, яким затверджено граничну чисельність територіальних органів Держекоінспекції України.

Так, згідно з додатком до цього наказу гранична чисельність працівників Державної екологічної інспекції у Сумській області складає 80 осіб, у т.ч. 79 державних службовців, замість 105.

На виконання цього наказу 21 грудня 2015 року в.о. Міністра екології та природних ресурсів України Курикіним С.І. погоджено, а Головою Державної екологічної інспекції України Заїкою А.М. затверджено структуру Державної екологічної інспекції України, згідно з якою загальна кількість осіб, які у ній працюють, складає 80 замість 105, як це було передбачено структурою інспекції, затвердженою 21 листопада 2012 року.

Державною екологічною інспекцією у Сумській області виданий наказ №205-о від 28 грудня 2015 року, пунктом 1 якого затверджено відповідну граничну чисельність працівників - 80 чоловік, у т.ч. державних службовців - 79.

Таким чином, гранична чисельність працівників відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного та тваринного світу, в якому з 03 січня 2012 року працював ОСОБА_1, у 2015 році скоротилася з 8 до 6 осіб.

Наказом Державної екологічної інспекції в Сумській області №206-о від 29 грудня 2015 року попереджено персонально всіх працівників інспекції, в т.ч. і позивача, про заплановане скорочення штатної чисельності на 2016 рік згідно з п.1 статті 40 КЗпП України.

Наказом Державної екологічної інспекції в Сумській області №19-о від 15 лютого 2016 року створено кадрову комісію для розгляду кандидатур по скороченню штатів чисельності працівників.

За результатами роботи кадрової комісії сформовано список кандидатур на скорочення, до якого ввійшов і позивач.

29 лютого 2016 року відповідачем прийнято наказ №44-о про звільнення з посади головного спеціаліста-державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Сумської області відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного та тваринного світу ОСОБА_1 на підставі п.1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штатної чисельності. При цьому, враховуючи той, факт, що позивач з 25 лютого 2016 року знаходиться на лікарняному, днем звільнення його з посади згідно з п.2 наказу слід вважати перший день після виходу з лікарняного.

09 березня 2016 року Державною екологічною інспекцією в Сумській області видано наказ №59-о «Про внесення змін до наказу про звільнення з посади ОСОБА_1 від 29 лютого 2016 року №44-о», згідно з пунктом 1 якого днем звільнення позивача слід вважати перший день після виходу з лікарняного 09 березня 2016 року.

Не погодившись з наказами № 44-о від 29 лютого 2016 року про звільнення з посади та № 59-о від 09 березня 2016 року про внесення змін до попереднього наказу, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про скасування зазначених наказів, поновлення його на раніше займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на відсутність у ОСОБА_1 переважного права на залишення на роботі при звільненні працівників позивач підлягав звільненню у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці відповідно до спірних наказів на підставі п.1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штатної чисельності, Державною екологічною інспекцією у Сумській області додержано визначену законодавством процедуру звільнення позивача у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці.

Верховний Суд не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємств, установ, організацій, скорочення численності або штату працівників.

Звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Виходячи з положень зазначеної норми, розірвання трудового договору можливе як при ліквідації підприємства, установи, організації, так і при скороченні чисельності або штату працівників.

З матеріалів справи вбачається, що в Державній екологічній інспекції у Сумській області мало місце скорочення чисельності працівників, в тому числі й працівників відділу, де обіймав посаду позивач.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Отже, з аналізу наведених норм слідує, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці.

У свою чергу, відповідно до п.12 статті 1 Закону України «Про вищу освіту» кваліфікація - офіційний результат оцінювання і визнання, який отримано, коли уповноважена установа встановила, що особа досягла компетентностей (результатів навчання) відповідно до стандартів вищої освіти, що засвідчується відповідним документом про вищу освіту.

За визначенням пунктів 8, 13, 20, 21 статті 1 Закону України «Про вищу освіту» компетентність - динамічна комбінація знань, вмінь і практичних навичок, способів мислення, професійних, світоглядних і громадянських якостей, морально-етичних цінностей, яка визначає здатність особи успішно здійснювати професійну та подальшу навчальну діяльність і є результатом навчання на певному рівні вищої освіти; галузь знань - основна предметна область освіти і науки, що включає групу споріднених спеціальностей, за якими здійснюється професійна підготовка; спеціальність - складова галузі знань, за якою здійснюється професійна підготовка; спеціалізація - складова спеціальності, що визначається вищим навчальним закладом та передбачає профільну спеціалізовану освітньо-професійну чи освітньо-наукову програму підготовки здобувачів вищої та післядипломної освіти.

Враховуючи викладене, з урахуванням наведених норм, колегія суддів зазначає, що кваліфікація як рівень досягнення компетентності є результатом навчання на певному рівні вищої освіти, який визначає здатність особи успішно здійснювати професійну діяльність у певній галузі.

Слід відмітити, що згідно з п. 5 посадових інструкцій державних інспекторів з охорони навколишнього природного середовища - головних спеціалістів відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного та тваринного світу головною кваліфікаційною вимогою є освіта - повна вища за фахом.

Так, судом апеляційної інстанції досліджені копії дипломів про освіту працівників, які залишилися працювати у відділі, і як наслідок встановлено наступне:

- начальник відділу ОСОБА_12. має диплом спеціаліста, закінчив у 2003 році Державне підприємство «Київський університет права» і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію «юрист»;

- ОСОБА_6 має диплом спеціаліста, закінчив у 2012 році Сумський національний аграрний університет і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Технології зберігання, консервування та переробки м'яса» та здобув кваліфікацію «інженера-технолога»;

- ОСОБА_7 має диплом спеціаліста, в 1985 році закінчив Українського ордена Трудового Червоного Прапора сільськогосподарську академію за спеціальністю «Захист рослин» та йому присвоєно кваліфікацію «вченого агронома»;

- ОСОБА_8 має диплом спеціаліста, в 1984 році закінчила Дніпропетровський хіміко-технологічний інститут ім. Дзержинського в м. Дніпропетровськ за спеціальністю «хімічна технологія кінофотоматеріалів» та їй присвоєно кваліфікацію «інженера хіміка-технолога»;

- ОСОБА_9 має диплом спеціаліста, в 1994 році закінчив Харківський державний університет ім. Горького за спеціальністю «Охорона навколишнього середовища та раціональне використання природних ресурсів» та йому присвоєно кваліфікацію «спеціаліста геоеколог широкого профілю»;

- ОСОБА_10 має диплом магістра, закінчила у 2012 році Сумський державний екологічний університет ім. А.С. Макаренка і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Географія» та здобула кваліфікацію «географа, викладача історії».

З наведеного вбачається, що чотири з шести осіб, які залишилися працювати у відділі екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного та тваринного світу, здобули вищу освіту за спеціальностями, які жодним чином не стосуються питань екологічного контролю (правознавство, технології зберігання, консервування та переробки м'яса, хімічна технологія кінофотоматеріалів, географія), а тому на думку суду не можуть вважатися повною вищою освітою за фахом.

Отже, та обставина, що у вказаних вище осіб наявна повна вища освіта, не є підставою для висновку про те, що рівень їх кваліфікації у професійній діяльності є вищим, ніж у позивача по справі.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що позивач станом на час звільнення без відриву від виробництва навчався у Сумському національному аграрному університеті (інститут заочної освіти) на 3 курсі за напрямом «лісове та садово-паркове господарство», що безпосередньо стосується посади, яку займав позивач до звільнення. Зазначена обставина підтверджується довідкою № 58 від 19 лютого 2016 року, копія якої наявна в матеріалах справи.

Крім того, позивачем протягом роботи старшим єгерем Середино-Будської районної ради та у природоохоронних організаціях були пройдені курси підвищення кваліфікації у Львівському лісотехнічному інституті, Державному інституті підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів Мінекоресурсів та Державному екологічному інституті, про що також свідчать наявні в матеріалах справи копії відповідних посвідчень.

Отже, доводи відповідача, з якими помилково погодився суд першої інстанції, про те, що рівень кваліфікації вказаних працівників у сфері державного екологічного контролю є вищим, ніж у позивача по справі, виходячи виключно з їх освітньо-кваліфікаційного рівня (магістр, спеціаліст), є хибними.

Відповідно до п.5 Посадових інструкцій державних інспекторів з охорони навколишнього природного середовища - головних спеціалістів відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного та тваринного світу однією з кваліфікаційних вимог, крім освіти повної вищої за фахом, є вільне володіння українською мовою.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції досліджені копії особових карток державних службовців-працівників зазначеного вище відділу, і як наслідок встановлено що державною мовою володіють лише ОСОБА_1, ОСОБА_12. та ОСОБА_7

З копії трудової книжки позивача, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_1 в період з 14 жовтня 1983 року по 06 лютого 1990 року працював старшим єгером Середино-Будської районної ради Українського товариства мисливців та рибалок, з 06 квітня 1992 року по 31 травня 1999 року - інженером-мисливствознавцем Середино-Будського держлісгоспу, з 01 червня 1999 року по 15 грудня 2000 року - провідним інженером-мисливствознавцем Національного природного парку «Деснянсько-Старогутський», з 18 грудня 2000 року по 10 травня 2006 року - начальником-старшим державним інспектором у Середино-Будському районному управлінні екології та природних ресурсів у Сумській області, з 11 травня 2006 року по 19 березня 2007 року - головним спеціалістом-державним інспектором відділу екологічного контролю Північного регіону та в зоні діяльності внутрішніх митниць, з 20 березня 2007 року по 30 грудня 2011 року - головним спеціалістом-державним інспектором відділу екологічного контролю за використанням і охороною земель, надр, природно-заповідного фонду та біологічних ресурсів, з 03 січня 2012 року по 09 березня 2016 року - державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Сумської області відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного та тваринного світу Державної екологічної інспекції у Сумській області.

Крім того, ОСОБА_1 є членом науково-технічної ради НПП «Деснянсько-Старогутський» з 20 квітня 2000 року по теперішній час що підтверджується довідкою Національного природного парку «Деснянсько-Старогутський» № 17 від 30 березня 2016 року

У постанові Верховного суду України від 07 листопада 2011 року по справі № 6-45цс11, поняття кваліфікації як такого, що включає в себе не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення, є оціночним.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на те, що рівень кваліфікації позивача є низьким порівняно з особами, які залишилися працювати у відділі екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного та тваринного світу, оскільки відповідач не надав доказів, які б свідчили про наявність у вказаних вище осіб здатності виконувати особливі доручення або більш складну роботу, та, як наслідок, про більш високий рівень кваліфікації, ніж у позивача по справі, в той час як що стаж та досвід роботи позивача у сфері природоохоронної діяльності, які за висновками Верховного Суду України, також є складовими кваліфікації, більші, ніж у його колишніх колег з відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного та тваринного світу.

Суд також відхиляє посилання відповідача на результати щорічної оцінки виконання державним службовцем посадових обов'язків та завдань, згідно з якими діяльність позивача здобула оцінку безпосереднього керівника у 2012 році - «добре», у 2013 та 2014 роках - «задовільно», оскільки вказана оцінка не може вважатися такою, що повністю звільнена від елементів суб'єктивного характеру.

Крім того, як правильно відмітив суд апеляційної інстанції, позивач, отримавши висновок керівника «займаній посаді відповідає за умови підвищення кваліфікації», дотримався рекомендацій щодо підвищення кваліфікацій та вступив до Сумського національного аграрного університету за спеціальністю, що відповідає роду його професійної діяльності.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на низькі показники роботи ОСОБА_1 - найменшу кількість проведених перевірок та найменшу кількість складених адміністративних протоколів - оскільки кількість перевірок та вжитих за їх результатами заходів реагування визначається не позивачем по справі на власний розсуд, а планом діяльності контролюючого органу на певний період (квартал, півріччя, рік) та направленнями керівництва на перевірку.

Разом з тим, як вбачається зі змісту наданих відповідачем інформаційних таблиць про стан продуктивності праці працівників відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного та тваринного світу за 2013, 2014, 2015 роки, у ОСОБА_1 у 2013 році були найвищі показники по кількості проведених перевірок, складених адмінпротоколів, винесених приписів, кількості нарахувань збитків, в той час як у деяких працівників відділу такі показники взагалі були відсутні. При цьому, у 2014 та 2015 роках показники позивача не були найнижчими серед інших працівників відділу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наявними в матеріалах справи доказами спростовуються твердження відповідача, з якими помилково погодився суд першої інстанції, про те, що рівень кваліфікації та продуктивності праці позивача є нижчим, ніж у осіб, які залишилися працювати у відділі екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного та тваринного світу ДЕІ в Сумській області, та мають повну вищу освіту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів того, що державні інспектори-працівники відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного та тваринного світу ДЕІ в Сумській області, які залишились працювати, мають вищий рівень кваліфікації та продуктивності праці, ніж ОСОБА_1

У відповідності до п.п.2, 3, 4 частини другої статті 42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва.

Враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставин справи, а саме, що позивач має тривалий безперервний стаж роботи у ДЕІ в Сумській області, більший, ніж інші працівники відділу, що не заперечується відповідачем по справі, навчається у вищому учбовому закладі без відриву від виробництва, дружина позивача ОСОБА_11 є пенсіонеркою, про що свідчить довідка Середино-Будської міської ради Сумської області № 365 від 19 лютого 2016 року, та не має інших джерел самостійного заробітку, у позивача наявні інші обставини, передбачені частиною другою статті 42 КЗпП України, які надають право на переважне залишення на роботі, що не було враховано судом першої інстанції при ухваленні ним рішення.

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що відповідачем не доведено наявності у інших працівників відділу вищої кваліфікації та продуктивності праці, ніж у ОСОБА_1, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача та висновки суду першої інстанції про відсутність у позивача переважного права на залишення на роботі під час проведення процедури вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Тому оспорювані позивачем накази не можуть вважатися такими, що винесені відповідачем обґрунтовано, тобто, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення суб'єкта владних повноважень.

Крім того, згідно з частиною третьою статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Між тим, наказ № 44-о від 29 лютого 2016 року був винесений в період тимчасової непрацездатності позивача, про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка № 388 від 27 квітня 2016 року.

У наказі № 44-о зазначено, що днем звільнення слід вважати перший день після виходу з лікарняного.

Згодом 09 березня 2016 року наказом № 59-о до змісту наказу № 44-о були внесені зміни, а саме вказано, що днем звільнення позивача є 09 березня 2016 року, однак, статтею 40 КЗпП України не передбачено винесення наказу про звільнення з відстроченням дати звільнення.

Як встановлено частинами другою та третьою статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Аналізуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду погоджується з висновками суду що при прийнятті оскаржуваних наказів відповідач діяв не на підставі та не у спосіб що передбачені Конституцією України та КЗпП України, а тому позовні вимоги підлягають до часткового їх задоволення.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції є правильним, обґрунтованим, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків суду та обставин справи не спростовують.

Керуючись статтями 242, 341, 343, 349, 350, 355 - 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Державної екологічної інспекції у Сумській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець