Справа № 2а/0270/5614/12
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.02.2018 Київ К/9901/469/18 2а/0270/5614/12
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,

суддів - Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області Державної податкової служби

на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 15.01.2013 (суддя Воробйова І.А.)

та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013 (судді Карко О.П., Матохнюк Д.Б., Совгира Д.І.)

у справі № 2а/0270/5614/12

за позовом Дочірнього підприємства «Вінницький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»

до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області державної податкової служби

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2012 року Дочірнє підприємство «Вінницький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі - позивач, ДП «Вінницький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України») звернулось до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області державної податкової служби (далі - відповідач, Вінницька ОДПІ Вінницької області ДПС), в якому просило суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 06.09.2012 № .

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15.01.2013, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013, адміністративний позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 06.09.2012 № ; вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 15.01.2013 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013 і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивач процесуальним правом надати письмові заперечення не скористався.

Сторони в судове засідання не прибули. Про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Справу розглянуто в порядку письмового провадження на підставі пункту другого частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.01.2018 касаційну скаргу разом з матеріалами справи було передано судді-доповідачу Васильєвій І.А. та визначено склад колегії суддів, до якої також входять судді: Пасічник С.С. та Юрченко В.П.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в період з 15.08.2012 по 20.08.2012, на підставі наказу від 15.08.2012 № 1914/22, згідно із статтею 20, підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпунктом 78.1.1 пункту 78.1 статті 78, пунктом 79.2 статті 79 Податкового кодексу України, посадовою особою Вінницької ОДПІ Вінницької області ДПС було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ДП «Вінницький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» з питань достовірності нарахування сум податку на додану вартість по взаємовідносинах із ФОП ОСОБА_2 за серпень 2011 року, за результатами якої складено акт від 20.08.2012 № 1867/22/32054743 та зроблено висновок про порушення позивачем вимог пунктів 198.1, 198.2, 198.6 статті 198, пункту 200.2 статті 200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає нарахуванню до сплати в бюджет на суму 103 170 грн.

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 06.09.2012 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 128 963 грн., з яких 103170 грн. - за основним платежем та 25793 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Як вбачається з акту перевірки від 20.08.2012 № 1867/22/32054743, фактичною підставою для донарахування позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість слугували висновки перевіряючого про безпідставне формування позивачем податкового кредиту по взаємовідносинам з ФОП «ОСОБА_2.», оскільки, за твердженнями відповідача, правочин укладений позивачем з вказаним контрагентом не спричиняє реального настання правових наслідків обумовлених ним. Вказані висновки посадової особи ґрунтувались на акті перевірки № 474/23-205/36632064 від 21.11.2011р. «Про результати документальної перевірки ТОВ «Аврора РК», яким було встановлено неможливість фактичного здійснення ТОВ «Аврора РК» господарських операцій через відсутність майна та інших матеріальних ресурсів, економічно необхідних для здійснення операцій з купівлі-продажу, відсутність необхідних умов для досягнення результатів економічної діяльності у зв'язку з відсутністю трудових ресурсів, основних фондів, складських приміщень, транспортних засобів. Враховуючи вищенаведене усі операції купівлі-продажу з ТОВ «Аврора РК», в тому числі з ФОП ОСОБА_2, не спричиняють реального настання правових наслідків по ланцюгу до «вигодонабувача».

Аналогічними доводами обґрунтована і касаційна скарга податкового органу.

Суд першої інстанції, висновки якого підтримала колегія суддів апеляційної інстанції, вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що матеріалами справи підтверджується належним чином та в повному обсязі виконання укладеного позивачем зі своїм контрагентом правочину, а відповідач, як суб'єкт владних повноважень, враховуючи, що висновки викладені в акті податкової перевірки не узгоджуються з нормами матеріального права, не довів правомірності прийнятого ним податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з такою позицією судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.

Згідно підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.4 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Згідно пункту 201.6 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Відповідно до пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна, згідно пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, для отримання права сформувати податковий кредит із сум податку на додану вартість платник податку на додану вартість повинен мати оформлені належним чином податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, у перевіреному податковим органом періоді ДП «Вінницький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», в межах своєї господарської діяльності, було укладено договір поставки від 04.01.2006 № 04/01/06 з СПД ОСОБА_2

В матеріалах справи наявні первинні документи бухгалтерського та податкового обліку які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та вказаним контрагентом. Зазначені документи, як вірно встановлено судами попередніх інстанцій, складені за результатами проведених операцій та з дотриманням вимог діючого на момент виникнення правовідносин законодавства і містять у собі відомості щодо змісту та обсягу проведених операцій, які узгоджуються між собою.

Отже, фактичні обставини об'єктивно засвідчують правомірність формування позивачем податкового кредиту відповідно до первинних бухгалтерських документів та по податковим накладним, які виписані на виконання умов викладених вище договірних відносин.

Виходячи з наведеного, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що господарські операції між позивачем та його контрагентом мали реальний характер, діяльність позивача була спрямована на отримання економічної вигоди від підприємницької діяльності, що зумовлює хибність висновків податкового органу про вчинення платником податків порушень податкового законодавства щодо неправомірності формування податкового кредиту з податку на додану вартість по взаєморозрахунках з СПД ОСОБА_2 за період, що перевірявся, а відтак, вони не можуть бути покладені в основу спірного податкового повідомлення-рішення.

В цій частині, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи і не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень, судами першої та апеляційної інстанцій було порушено норми матеріального права.

При цьому, колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги щодо розподілу судових витрат, а саме щодо безпідставності стягнення коштів з Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання із рахунку Вінницької ОДПІ Вінницької області ДПС, виходячи з наступного.

Так, відповідно до положень статті 163 Кодексу адміністративного судочинства України в резолютивній частині постанови зазначається, зокрема, про розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, що була чинною на час розгляду справи в суді першої інстанції), якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Проте, судом першої інстанції зазначені положення не враховано та стягнуто з Державного бюджету України на користь дочірнього підприємства «Вінницький облавтодор» відкритого акціонерко товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» судові витрати в розмірі 1289,63 грн. шляхом їх безспірного стягнення органом Державної казначейської служби України із рахунку Вінницької ОДПІ Вінницької області ДПС.

Апеляційним адміністративним судом також зазначене враховано не було.

Згідно положень статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, порушення норм процесуального права є підставою для зміни судового рішення. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що резолютивна частина судових рішень підлягає зміні в частині розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 243, 246, 250, 341, 345, 349, 351 , 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області Державної податкової служби задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 15.01.2013 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013 у справі № 2а/0270/5614/12 змінити шляхом викладення абзацу третього резолютивної частини рішення в такій редакції: стягнути з Державного бюджету України на користь Дочірнього підприємства «Вінницький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» судові витрати в розмірі 1289,63 грн. (тисяча двісті вісімдесят дев'ять гривень 63 копійки).

В іншій частині постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 15.01.2013 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013 у справі № 2а/0270/5614/12 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис) І.А. Васильєва
Судді: (підпис) С.С. Пасічник
(підпис) В.П. Юрченко