Справа № 818/1987/17
Суддя: О.М. Кунець
Дата ухвалення: 2018-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2018 р. Справа № 818/1987/17

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кунець О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Токар Ю.В.,

представника позивача - Носова К.В.,

представника відповідача - Пишного Р.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №818/1987/17

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Родина"

до Головного управління ДФС у Сумській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Родина" з позовною заявою до Головного управління ДФС у Сумській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Сумській області від 21.09.2017 року №, яким збільшено суму грошового зобов'язання Товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Родина" за платежем: податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт,послуг) на загальну суму 976198 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що спірні податкові повідомлення-рішення ґрунтуються на помилкових судженнях суб'єкта владних повноважень, що викладені в акті перевірки, а відтак, суперечать ч. 2 ст. 2 КАС України, оскільки за відсутності визначених законом підстав покладають на платника податків додатковий обов'язок по оплаті грошового зобов'язання на користь Державного бюджету України.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і доводи заявленого позову, просив суд прийняти рішення про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив ухвалити рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог з урахуванням обставин, викладених у письмовому відзиві (а.с.189-193 Т.1).

В обґрунтування заперечень проти позову відповідач зазначив, що під час проведення перевірки та складання акту перевірки фахівці відповідного податкового органу діяли згідно до вимог чинного податкового законодавства. За результатами перевірки, в акті були зафіксовані порушення вимог Податкового кодексу України, за що позивачу було донараховано податкові зобов'язання.

08.02.2018 до суду надійшла відповідь на відзив, де позивач зазначив, що доводи відповідача, викладені у відзиві, нормативно та документально необґрунтовані, оскільки ґрунтуються на припущеннях про наявність податкових зловживань у ланцюгу поставки, придбаного товариством товару. Крім того, якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Обґрунтовуючи таку позицію, позивач посилається на висновки викладені у рішеннях Європейського Суду з прав людини, які відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» є джерелом права і в Україні (а.с.26-28 Т.2).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні докази по справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 30.08.2017 Головним управлінням ДФС у Сумській області була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ Агрофірма «Родина» з питань дотримання вимог податкового законодавства по фінансово-господарським операціям з ТОВ НП «Технопак» за період листопад - грудень 2016 року за результатами якої складено Акт перевірки №1783/18-28-14-07/3779515/157від 30.08.2017 (а.с.8-44 Т.1).

Згідно висновків Акту перевірки податковим органом не встановлено реальність здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей ТОВ Агрофірма «Родина» від ТОВ НП «Технопак» за період листопад-грудень 2016 року, що призвело до порушення вимог «а» п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового Кодексу України та встановлено завищений податковий кредит з податку на додану вартість на загальну суму 780958,00 грн. по операціям з контрагентом постачальником ТОВ НП «Технопак», в т.ч. за листопад 2016 року на суму 235443 грн.; за грудень 2016 року на суму 545515 грн. (а.с.34 Т.1).

Згідно Акту перевірки підставою для висновків податкового органу про порушення податкового законодавства ТОВ агрофірма "Родина" було неможливість встановлення реального здійснення платником податків зазначених операцій у зв'язку з неможливістю відстежити реальний рух товарно-матеріальних цінностей по ланцюгу від виробника, відсутністю документів що свідчать про транспортування товару на адресу ТОВ агрофірма "Родина" від контрагента-постачальника, неможливість ідентифікувати відповідальних осіб, які приймали продукцію, дефективність первинних документів щодо підтвердження відповідності та походження отриманої від котрагента-постачальника продукції. Крім того, постачальник станом на дату перевірки не виконав в повному обсязі взяті на себе обов'язки згідно Договору №01/11/16 від 01.11.2016.

На переконання відповідача, угода ТОВ агрофірма «Родина» з ТОВ НП «Технопак» не була спрямована на якісне та своєчасне виконання зобов'язань перед замовником, а спрямовані на збільшення валових витрат та податкового кредиту.

Не погоджуючись з висновками акту перевірки №1783/18-28-14-07/3779515/157 від 30.08.2017, ТОВ агрофірма «Родина» подало заперечення на акт (а.с.48-52 Т.1), за результатами розгляду яких, згідно відповіді №28707/6/99-99-11-01-01-25 від 05.12.2017 (а.с.59-67 Т.1), ДФС у Сумській області залишило скаргу ТОВ агрофірма «Родина» без задоволення, а податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Сумській області № від 21.09.2017 - без змін.

На підставі висновків про порушення податкового законодавства, відповідачем 21.09.2017 було прийнято податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 976198 грн. (з них:780958 грн. за податковим зобов'язанням, 195240 грн. - штрафні санкції) (а.с.46 Т.1).

Не погоджуючись з висновками ГУ ДФС у Сумській області та нарахованим податковим зобов'язанням з податку на додану вартість, позивач звернувся до суду з позовом про оскарження вищезазначених податкових повідомлень-рішень.

Надаючи правову оцінку обставинам, що стали підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, суд виходить з наступного:

Відповідно до частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. п. 1, 2 ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою повноваження надано.

У судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ТОВ агрофірма «Родина» за листопад 2016 року задекларувало податкового кредиту по податку на додану вартість у сумі 970946 грн. (а.с.11 Т.1), при цьому, по операціям з контрагентом ТОВ НП «Технопак» за листопад 2016 року на суму 235443грн. (а.с.14 Т.1); за грудень 2016 року задекларувало податкового кредиту з податку на додану вартість у сумі 1031612 грн., при цьому по операціям з контрагентом ТОВ НП «Технопак» на суму 545515 грн. (а.с.17, 113,115,117,119,121,123,125,127,129,131,133 Т.1).

Податковий кредит позивачем був сформований на підставі наступного.

01.11.2016 між ТОВ Агрофірма "Родина" та ТОВ НП "Технопак" укладено договір купівлі-продажу №01/11/16 товару, перелік якого наведено у Специфікаціях до Договору на умовах DDP с. Порозок, Краснопільський район, Сумська область (поставку здійснює покупцю товару постачальник) (а.с.93 Т.1).

В подальшому, в листопаді-грудні 2016 позивач, на виконання укладеного договору, мав господарські відносини з контрагентом ТОВ "Технопак" щодо придбання засобів захисту рослин та посівного матеріалу для подальшого використання у власній господарській діяльності, що підтверджується специфікаціями до договору від 14.11.2016 №1, №2, 21.11.2016 №3, №4, 05.12.2016 №7, від 08.12.2016 №8, від 16.12.2016 №9, від 16.12.2016 №10, №11(а.с.94-99 Т.1).

Розрахунки за Договором №01/11/16 проводились у безготівковій формі: за листопад 2016 року на загальну суму 1412656,84 грн., з них 235442,81 грн. ПДВ; за грудень 2016 року на загальну суму 3273090 грн., з них 545515 грн. ПДВ.

Перевезення товару здійснювалось постачальником на умовах DDP (п.3.2 Договору - а.с.93 Т.1). Як зазначив представник позивача постачання (доставка) товару здійснювалась транспортом контрагента на склади позивача, які знаходяться в с.Порозок, Краснопільського району, Сумської області.

Придбаний товар позивачем використано у власній господарській діяльності, що підтверджується бухгалтерською довідкою від 16.11.2017 (а.с.155), оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 208 за січень-вересень 2017 (а.с.156-164 Т.1) та по рахунку 631 за лютий-липень 2017 (а.с.165-169 Т.1), накладною-вимогою на відпуск (внутрішнє переміщення матеріалів) №145 від 04.07.2017, №181 від 16.08.2017, №215 від 31.08.2017, №226 від 30.09.2017, №143 від 03.07.2017, №146 від 04.07.2017 (а.с.170-174 Т.1), звітом про посівні площі під урожай 2017 року (а.с.177-178 Т.1).

Суд зазначає, що укладений між позивачем та його контрагентом договір містить положення щодо найменування, кількості, якості та асортименту, що свідчить про наявність наміру щодо настання реальних наслідків в момент укладення договору, оскільки, укладаючи угоду, сторони домовлялися щодо істотних умов правочину (а.с.93 Т.1).

Крім цього, позивачем до матеріалів справи надано копії специфікацій до Договору за період листопад-грудень 2016 року в якому визначено найменування товару, його кількість та вартість.

Для бухгалтерського обліку, що базується на безперервному документуванні всіх здійснюваних господарських операцій, первинні документи є документальними свідоцтвами, що підтверджують отримання товарно-матеріальних цінностей від постачальника.

Такі документи у свою чергу є підставою для внесення записів до облікових бухгалтерських регістрів.

Отже, до документів, що є підставою для оприбуткування товару належать прибутково-видаткові накладні, які виписуються постачальником та містять кількісно-вартісні відомості про товар, сертифікати, паспорти якості заводу-виробника товару.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

При цьому, одним з мотивів, на підставі якого суб'єкт владних повноважень дійшов судження про відсутність реальності здійснення господарської операції, є висновки податкового органу викладені в акті перевірки про відсутність товарно-транспортних накладних від ТОВ НП «Технопак".

Як вже зазначалось, перевезення товару за договором №01/11/12 від 01.11.2016 здійснювалось постачальником на умовах DDP (п.3.2 Договору - а.с.93 Т.1), тобто власними силами продавця, у зв'язку з чим ТТН накладні до ТОВ агрофірма "Родина" не надавались.

Таким, суд вважає необгрунтованими доводи відповідача про непідтвердження реальності здійснення господарських операцій у зв'язку з відсутністю товарно-транспортних накладних, оскільки правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Отже, товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом.

Так, з урахуванням наведеного, слід зазначити, що оскільки транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, то за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, неподання такого документа або неправильне оформлення, як товарно-транспортна накладна, не може свідчити про відсутність господарських операцій, витрати на які позивачем віднесено до складу валових витрат, а відтак, і не може бути єдиною підставою для позбавлення платника податку права на отримання податкового кредиту з податку на додану вартість.

Наведена вище позиція суду підтверджується позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 27.10.2015 по справі № 826/661/14.

Суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до п.п.14.1.181. п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пп. «а» п.198.1, п.198.2., п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п. 198.6. ст.198 Податкового кодексу України не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Викладені норми Податкового кодексу України свідчать про те, що існує декілька підстав для формування податкового кредиту з ПДВ, а саме: наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, використання придбаного товару (послуги) у власній господарській діяльності, а також фактичне виконання господарської операції за наслідками якої виникає право на податковий кредит з ПДВ.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач надав усі необхідні первинні документи, які відображають реальність господарської операції з ТОВ «Технопак" за листопад-грудень 2016 року, а саме:

- специфікації до договору №01/11/16 від 14.11.2016 №1, №2, 21.11.2016 №3, №4, 05.12.2016 №7, від 08.12.2016 №8, від 16.12.2016 №9, від 16.12.2016 №10, №11(а.с.94-99 Т.1);

- видаткові накладні № РН-0000030, №РН-0000031 від 22.11.2016, №РН-0000033, №РН-0000034 від 01.12.2016, №РН-0000036, №РН-0000037 від 13.12.2016, №РН-0000004, №РН-0000005, №РН-0000006, №РН-0000008 від 14.02.2017, №РН-0000009, №РН-0000010, №РН-0000011 від 13.03.2017 (а.с.100-112 Т1);

- податкові накладні №2 від 15.11.2016, №3 від 15.11.2016, №4 від 21.11.2016, №6 від 22.11.2016, №1 від 05.12.2016, №2 від 05.12.2016, №5 від 08.12.2016, №6 від 12.12.2016 (а.с.113,115,117,119,121,123,125,127,129,131,133 Т.1);

- виписки з банку (а.с.135-139 Т.1);

- платіжні дорученнями №2916 від 12.12.2016, №2915 від 12.12.2016, №3031 від 26.12.2016, №3032 від 26.12.2016, №3033 від 26.12.2016, № (а.с.140-144 Т.1);

- сертифікати на товар (а.с.145-154 Т.1);

- бухгалтерська довідка від 16.11.2017 (а.с.155 Т.1), оборотно-сальдова відомість по рахунку 208 за січень-вересень 2017 (а.с.156-164 Т.1) та по рахунку 631 за лютий-липень 2017 (а.с.165-169 Т.1), накладна-вимога на відпуск (внутрішнє переміщення матеріалів) №145 від 04.07.2017, №181 від 16.08.2017, №215 від 31.08.2017, №226 від 30.09.2017, №143 від 03.07.2017, №146 від 04.07.2017 (а.с.170-174 Т.1), звіт про посівні площі під урожай 2017 року (а.с.177-178 Т.1).

Посилання відповідача на аналіз інформаційних баз даних, в результаті чого податковий орган дійшов висновку про непідтвердження реальності здійснення господарських операцій з придбання засобів захисту рослин та посівного матеріалу від контрагентів та їх подальшу реалізацію на адресу контрагента покупця - ТОВ агрофірма "Родина" за відповідні періоди, судом не приймається до уваги, оскільки позивачем надано до суду копію рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.12.2017р. по справі №818/1469/17 з якого свідчить, що на даний час триває процедура судового оскарження податкових повідомлень-рішень про збільшення грошового зобов'язання ТОВ НП "Технопак". Судом першої інстанції податкові повідомлення-рішення прийняті відносно ТОВ "Технопак" скасовані.

Суд також не бере до уваги твердження відповідача про дефективність первинних документів, що підтверджують відповідність та походження отриманої від котрагента-постачальника продукції. Варто зазначити, що згідно з Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV в редакції 11.06.2017, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Тобто, первинні документи - це договори, видаткові накладні, податкові накладні, банківські документи (виписки, платіжні доручення), товарно-транспортні накладні, що засвідчують факт переміщення товарів, це акти списання матеріалів (продукції) у виробництво тощо.

Сертифікат якості, відповідності, паспорт продукції тощо, не відносяться до первинних документів та не фіксують факт здійснення господарської операції, крім того вказані документи не використовуються у бухгалтерському (податковому) обліку, отже їх відсутність чи наявність не впливає на результати бухгалтерського (податкового) обліку.

Крім того, ст. 44 Податкового кодексу України, визначає, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Сертифікат якості чи паспорт продукції не відносяться до документів, передбачених ст. 44 Податкового кодексу України.

Щодо виконання ТОВ НП "Технопак" умов договору №01/11/16 від 01.11.2016 з постачання товару не в повному обсязі суд зазначає наступне.

Господарські операції, спрямовані на виконання договору №01/11/16 від 01.11.2016 мали реальний характер, оскільки призвели до зміни майнового стану учасників господарських відносин, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами (а.с.100-112,113,115,117,119,121,123,125,127,129,131,133, 135-139, 140-144, 155-174 Т1).

Крім цього, в основу Акта перевірки ТОВ агрофірма "Родина", а як наслідок, винесених на його основі податкових повідомлень-рішень, було покладено припущення щодо підприємств-контрагентів та здійснення ним фінансово-господарської діяльності.

Пунктом 73.5. ст. 73 Податкового кодексу України визначено, що з метою отримання податкової інформації контролюючі органи мають право проводити зустрічні звірки даних суб'єктів господарювання щодо платника податків. Зустрічною звіркою вважається співставлення даних первинних бухгалтерських та інших документів суб'єкта господарювання, що здійснюється контролюючими органами з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків.

У той же час, посилаючись лише на власні припущення, відповідач прийшов до висновку про безтоварність укладеної між ТОВ агрофірма "Родина" та ТОВ НП "Технопак" угоди.

При цьому, відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом».

Як випливає з акта перевірки, всі необхідні первинні документи, що підтверджують фактичне виконання правочину з постачання товару та договору підряду були досліджені в ході перевірки.

Надаючи правову оцінку матеріалам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.п.14.1.181. п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пп. «а» п.198.1, п.198.2., п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п. 198.6. ст.198 Податкового кодексу України не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

В свою чергу, відповідно до п. 200.1. ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

200.2. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

200.4. При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Викладені норми Податкового кодексу України свідчать про існування декількох підстав для формування податкового кредиту з ПДВ, а саме: наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, використання придбаного товару (послуги) у власній господарській діяльності, а також фактичне виконання господарської операції за наслідками якої виникає право на податковий кредит з ПДВ.

Крім того, для віднесення відповідних сум податків, сплачених в ціні товару до податкового кредиту, в розумінні Податкового кодексу України, не передбачається обов'язкова умова про сплату цих сум до бюджету контрагентами. Якщо контрагент не виконав своїх зобов'язань по належному формуванню первинних документів для підтвердження податкового кредиту або зобов'язання з ПДВ, то це не може тягнути відповідальності та негативних наслідків саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо формування податкового кредиту з ПДВ та має всі документальні підтвердження його розміру.

Поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань. Крім того, на недопустимість покладення тягаря негативних наслідків від встановлення протиправності дій контрагента платника податків неодноразово вказав Європейський суд з прав людини, зокрема 9 січня 2007 року у рішенні «Інтерсплав проти України», а також про це зазначив у постанові №21-1578 від 13.01.2009 Верховний Суд України.

Такі висновки містяться і у рішенні Європейського Суду з прав людини від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.

Так, у вищезазначеному рішенні вказано, якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії за неправомірні дії іншої компанії підтверджується й іншою практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, в пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» суд дійшов висновку: «...компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки: невиконання постачальником: його обов'язків щодо своєчасного декларування ПД, і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен: був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

Вищенаведений висновок Європейський суд з прав людини повторно підтвердив у рішенні по справі «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії». У пункті 23 цього рішення суд наголошує, що "...у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, як зазначив суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б".

Таким чином, ТОВ АФ «Родина» не може нести відповідальність за можливе порушення податкового законодавства ТОВ НП «Технопак» чи його контрагентами, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування. Платник податків не наділений повноваженнями: податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань. А відтак ТОВ АФ «Родина» не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Враховуючи наведені норми, а також те, що в судовому засіданні було підтверджено правомірність формування позивачем податкового кредиту по господарським операціям з контрагентом ТОВ НП "Технопак", суд дійшов висновку про неправомірність висновків посадових осіб податкового органу про заниження податку на додану вартість, що сплачується до державного бюджету у листопаді 2016 на загальну суму 235443грн. та у грудні 2016 року на загальну суму 545515 грн..

Відповідно, є безпідставним і нарахування штрафних (фінансових) санкцій.

Згідно ч.1,2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, усі необхідні первинні документи, що підтверджують фактичне виконання правочинів з ТОВ НП "Технопак" були надані та досліджені в ході перевірки.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень не надав достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності його дій щодо прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Таким чином, суд приходить висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 21.09.2017 року № прийнято з порушенням вимог ч.2 ст.19 Конституції України, а тому є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Родина" до Головного управління ДФС у Сумській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Сумській області від 21.09.2017 року №, яким збільшено суму грошового зобов'язання Товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Родина" за платежем: податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт,послуг) на загальну суму 976198 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Сумській області (вул. Іллінська, 13, м. Суми, 40030, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Родина" (с. Порозок, Краснопільський район, Сумська область, 42457, ) витрати на оплату судового збору в сумі 14642 (чотирнадцять тисяч шістсот сорок дві) грн. 97 коп.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 22.02.2018 року.

Суддя О.М. Кунець