Справа № 826/3140/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 лютого 2018 року № 826/3140/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І., суддів Кузьменка В.А., Федорчука А.Б., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, поновлення на роботі, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України (далі - МЗС України), у якому з урахуванням поданих протягом розгляду справи заяв про збільшення позовних вимог, позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ МЗС України № 71-ос від 14 січня 2016 року про його звільнення;

- поновити ОСОБА_1 на посаді в.о. начальника Управління зв'язків із світовим українством;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з дати звільнення до дня поновлення на роботі;

- зобов'язати МЗС України внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про недійсність запису про звільнення;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 462 мінімальні заробітні плати в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, а також судові витрати зі сплати судового збору та на правову допомогу;

- визнати незаконною бездіяльність відповідача, що проявилася у неоформлені наказу про надання позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та зобов'язати відповідача видати такий наказ з 29 березня 2016 року;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дати поновлення на посаді;

- зобов'язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення протягом місяця від дати його ухвалення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказ про звільнення ОСОБА_1 видано з грубими порушеннями вимог чинного законодавства, зокрема, в рамках скорочення та реорганізації наказом відповідача від 23 квітня 2014 року № 145 позивача переведено на посаду в.о. начальника Управління зв'язків із світовим українством. У подальшому з метою оптимізації роботи апарату МЗС України видано наказ № 320 від 21 липня 2014 року, відповідно до якого замість Управління зв'язків зі світовим українством та Управління культурно-гуманітарного співробітництва утворено Департамент світового українства та культурно-гуманітарного співробітництва, при цьому кількість працюючих в структурі МЗС України залишилася незмінною - 600 штатних одиниць. Не зазнали змін і вимоги щодо спеціальності, кваліфікації та професії, які висуваються до працівників Департаменту у порівнянні з вимогами, що пред'являлися до Управління зв'язків із світовим українством.

Позивач стверджує, що не отримував жодних письмових або усних попереджень про звільнення, його не ознайомлювали з наказом № 320 від 21 липня 2014 року, не надавали пропозицій щодо зайняття інших посад.

Не зважаючи на це, наказом від 14 січня 2016 року позивача звільнено із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Кінцевою датою звільнення після перебування позивача у різних відпустках та його відсутності на роботі у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю визначено 01 квітня 2016 року, проте станом на зазначену дату позивачем подано заяву про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у зв'язку з народженням у родині третьої дитини.

Посилаючись на те, що відповідачем не було запропоновано відповідної посади у новоутвореному Департаменті світового українства та культурно-гуманітарного співробітництва, вважаючи, що відповідачем не подано доказів змін в організації виробництва і праці щодо позивача, не враховано переважного права на працевлаштування, допущено порушень вимог законодавства в частині вивільнення працівника, здійснення відповідних розрахунків, а також звільнення у період тимчасової непрацездатності та ненадання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, позивач звертається до суду з даним адміністративним позовом.

В судовому засіданні позивач та його представники підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов повністю.

Представник відповідача заперечував проти позову з підстав, зазначених у письмових поясненнях, які долучено до матеріалів справи, з яких вбачається, що обставини змін в організації виробництва і праці МЗС України оформленні відповідно до вимог трудового законодавства, позивач попереджений про такі зміни 21 липня 2014 року, одночасно отримав пропозицію про працевлаштування на посаді радника відділу прийому офіційних делегацій Протокольного департаменту у зв'язку з реорганізацією скороченням посад та зміною істотних умов праці, проте відмовився від підпису на відповідному попередженні, внаслідок чого через два місяці після попередження, за умов відсутності його згоди на переведення вважався таким, що підлягає вивільненню, у зв'язку з чим видано відповідний наказ про звільнення. Кінцевою датою звільнення визначено 01 квітня 2016 року - перший день після закінчення листка непрацездатності, оскільки протягом тривалого часу позивач знаходився у різних відпусках та був відсутній у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, а також відсутності заперечень з цього приводу з боку сторін та їхніх представників, у відповідному судовому засіданні суд згідно з частиною четвертою статті 122 КАС України (в редакції, чинній на час вчинення процесуальної дії) ухвалою від 14 червня 2017 року перейшов у письмове провадження.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Протокольною ухвалою від 26 січня 2018 року суд змінив порядок розгляду справи та відповідно до глави 10 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалив розглядати справу у порядку спрощеного провадження (без виклику сторін).

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши у порядку спрощеного провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, судом встановлено таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України гарантовано, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» виключною компетенцією Міністра є затвердження структури Міністерства, призначення на посади керівників структурних підрозділів Міністерства.

Положенням про Міністерство закордонних справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 2016 року № 281, визначено, що Міністр затверджує структуру апарату Міністерства закордонних справ України та закордонних дипломатичних установ України.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Міністерства закордонних справ України від 22 квітня 2014 року № 145 «Про введення в дію структури та штатного розпису апарату Міністерства закордонних справ України» ОСОБА_1 наказом МЗС України від 23 квітня 2014 року № 785-ос призначений на посаду виконуючого обов'язки начальника Управління зв'язків із світовим українством з відповідним посадовим окладом.

Наказом МЗС України від 21 липня 2014 року № 320 з метою підвищення ефективності та оптимізації роботи Міністерства введено в дію структуру та штатний розпис апарату Міністерства закордонних справ України, одночасно визнано таким, що втратив чинність, пункт 1 наказу МЗС України від 22 квітня 2-14 року № 145, яким вводилася в дію структура та штатний розпис апарату Міністерства, що діяла з 23 квітня 2014 року.

Отже, наказом МЗС України № 320 від 21 липня 2014 року у дію вводилася нова структура та штатний розпис апарату Міністерства на заміну існуючих з 23 квітня 2014 року, що затверджувалися наказом від 22 квітня 2014 року № 145, та, відповідно, в ході виконання заходів з реорганізації та скорочення чисельності працівників Управління зв'язків із світовим українством, виконуючим обов'язків якого рахувався позивач, було ліквідовано. Виходячи з того, що нова структура МЗС України не передбачала скорочення чисельності працівників, яка становила 600 штатних одиниць, то Державна служба зайнятості України про заплановане звільнення працівників апарату МЗС України не повідомлялася.

Згідно частини першої статті 492 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Звільнення може відбуватися не раніше закінчення двомісячного строку з моменту попередження. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а за відсутності роботи за відповідною професією або спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до названої норми закону та у зв'язку з введенням в дію нової структури апарату та штатного розпису МЗС України ОСОБА_1 надано попередження про наступне вивільнення та, одночасно, запропоновано обійняти посаду радника відділу прийому офіційних делегацій Протокольного департаменту, у разі відмови від якої позивач підлягав звільненню за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Надана до матеріалів справи копія попередження від 21 липня 2014 року містить запис, відповідно до якого ОСОБА_1 ознайомився з ним, проте відмовився від підпису, що зафіксовано у присутності трьох співробітників Департаменту персоналу МЗС України.

У зв'язку з перебуванням ОСОБА_1 у стані тимчасової непрацездатності відповідно до листка непрацездатності з 23 липня 2014 року до жовтня 2014 року, попередження про наступне вивільнення було направлено йому 08 серпня 2014 року рекомендованим листами на дві відомі адреси мешкання: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, проте зазначені листи повернулися до МЗС України з поміткою «за закінченням терміну зберігання».

В матеріалах справи також міститься Акт від 22 вересня 2014 року, згідно якого ОСОБА_1 у телефонній розмові повідомлено про закінчення двомісячного терміну попередження про скорочення посади, на якій він рахувався, на що позивач відповів, що продовжує перебувати у стані тимчасової непрацездатності. ОСОБА_1 поінформовано також, що у разі, якщо до закінчення терміну дії попередження він не надасть згоди на переведення на запропоновану посаду, його буде звільнено у перший день виходу на роботу після закінчення строку листка непрацездатності.

За таких обставин, суд вважає, що відповідач дотримався вимог закону в частині належного попередження працівника про наступне вивільнення, вжив достатніх та можливих заходів щодо доведення відповідної інформації до відома ОСОБА_1, у зв'язку з чим твердження позивача в зазначеній частині не підтвердилися під час розгляду справи.

У подальшому ОСОБА_1 подано заяву про надання йому відпустки у зв'язку з реєстрацією кандидатом у народні депутати України, відповідно до якої МЗС України видано наказ від 10 жовтня 2014 року № 2431-ос про звільнення від виконання службових обов'язків та надання йому неоплачуваної відпустки на період передвиборчої агітації з 02 по 24 жовтня 2014 року включно.

По закінченню відпустки ОСОБА_1 перебував у стані тимчасової непрацездатності до 31 грудня 2014 року відповідно до листка непрацездатності.

13 січня 2015 року позивачем подано заяву про надання йому відпустки по догляду за дитиною, відповідно до якої МЗС України видано наказ від 23 січня 2015 року № 90-с про надання ОСОБА_1 відпустки по догляду за дитиною без збереження заробітної плати з 15 січня 2015 року по 14 липня 2015 року. Наказом МЗС України від 17 липня 2015 року № 1234-ос зазначену відпустку продовжено до 14 січня 2016 року.

Наказом МЗС України від 14 січня 2016 року № 71-ос ОСОБА_1 звільнено з посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку з скороченням посади. Листом від 15 січня 2016 року позивача повідомлено про звільнення, а також про необхідність з'явитися до Департаменту персоналу МЗС України для отримання трудової книжки, надіслано йому копію наказу про звільнення.

Після зазначеної дати до наказу від 14 січня 2016 року тричі вносилися зміни стосовно дати звільнення, а саме: наказом від 12 лютого 2016 року № 275-ос змінено дату на 30 січня 2016 року, наказом від 01 березня 2016 року № 428-ос змінено дату на 11 лютого 2016 року, наказом від 10 березня 2016 року № 459-ос змінено дату на 03 березня 2016 року, про що позивача повідомлено листами (наявні в матеріалах справи).

Згідно останнього наказу від 01 квітня 2016 року № 600-ос остаточною датою звільнення ОСОБА_1 з посади визначено 01 квітня 2016 року.

Відповідно до частини другої статті 492 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці має враховуватися переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

При скороченні чисельності штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У поданому позові позивач стверджує, що мав ряд підстав, які вказують на наявність саме у нього переважного права на залишення на роботі, оскільки він має більше двох утриманців, інші члени родини крім нього не мають самостійного заробітку, а крім того він має значний безперервний стаж роботи в МЗС України.

Міністерством соціальної політики України розроблені роз'яснення від 21 травня 2012 року № 80/06/187-12 «Про переважне право на залишення на роботі», відповідно до яких для виявлення працівників з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці роботодавцем робиться порівняльний аналіз продуктивності праці та кваліфікації працівників, у процесі якого враховуються такі обставини: наявність освіти, ІНФОРМАЦІЯ_1, документи про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних листках, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт, тощо. При цьому, працівники, які порушують трудову дисципліну, навіть при рівній кваліфікації і продуктивності праці, втрачають переваги на залишення на роботі через негативне ставлення до роботи.

Спростовуючи доводи позивача в зазначеній частині, відповідач звертає увагу суду на наявність значної кількості листків непрацездатності, наданих ОСОБА_1 після вручення йому попередження про наступне вивільнення через скорочення посади та після видачі наказу про звільнення від 14 січня 2016 року, а саме на періоди:

1) з 23 липня 2014 року по 01 серпня 2014 року;

2) з 04 по 13 серпня 2014 року;

3) з 01 по 02 вересня 2014 року;

4) з 03 по 19 вересня 2014 року;

5) з 22 вересня 2014 року по 01 жовтня 2014 року;

6) з 27 жовтня 2014 року по 05 листопада 2014 року;

7) з 06 по 14 листопада 2014 року;

8) з 17 листопада по 05 грудня 2014 року;

9) з 08 по 19 грудня 2014 року;

10) з 22 по 26 грудня 2014 року;

11) з 27 по 31 грудня 2014 року;

12) з 13 по 29 січня 2016 року;

13) з 01 по 10 лютого 2016 року;

14) з 11 по 14 лютого 2016 року;

15) з 15 по 20 лютого 2016 року;

16) з 21 лютого по 02 березня 2016 року;

17) з 03 по 04 березня 2016 року;

18) з 05 по 12 березня 2016 року;

19) з 14 по 21 березня 2016 року;

20) з 22 по 31 березня 2016 року.

Відповідно до наданих суду письмових доказів за результатами перевірки Відділом експертизи тимчасової непрацездатності та якості медичних послуг виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 9 листків непрацездатності з наведених вище періодів визнані такими, що видані/продовжені необґрунтовано, у тому числі й останні три листка непрацездатності за період з 05 по 31 березня 2017 року (лист виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 13 червня 2016 року № 1959-04).

Зазначені обставини дають суду підстави вважати, що позивач свідомо шукав підстави, засоби та причини неявки на роботу, ухиляючись від отримання певних документів, що стосувалися реорганізації, скорочення посади, та його звільнення, що свідчить, на думку суду, про його недобросовісне, неповажне та безвідповідальне ставлення до вимог роботодавця та положень чинного законодавства в цій частині.

Крім того, ОСОБА_1 протягом тривалого часу перебував у відпустках без збереження заробітної плати, зокрема, по догляду за дитиною, а також у зв'язку з реєстрацією кандидатом у народні депутати України.

За твердженнями відповідача під час порівняльного аналізу продуктивності праці та кваліфікації ОСОБА_1 стосовно переважного права на залишення на роботі враховувалися обставини його фактичної відсутності на роботі з 23 липня 2014 року по дату звільнення - 01 квітня 2016 року.

Відповідачем також надано суду підтвердження обставин попередження позивача про неповну службову відповідність відповідно до наказу МЗС України від 08 грудня 2010 року № 3061-ос за допущені порушення у сфері паспортної роботи в Генеральному консульстві України в Сан-Франциско, а також оголошення йому догани з позбавленням премій та надбавок за порушення трудової дисципліни відповідно до наказу МЗС України від 04 лютого 2011 року № 195-ос, пов'язане з невиконанням доручення керівника консульського підрозділу Посольства України в США та його відсутністю на робочому місці під час чергування.

Позивач серед іншого під час роботи в Посольстві України в США мав заборгованість перед колекторськими компаніями США із сплати штрафів за порушення правил дорожнього руху та отримання послуг медичного характеру, через що МЗС України отримувало відповідні повідомлення.

Отже, як вбачається з наведеного, відповідачем проводився порівняльний аналіз кандидатури позивача на предмет переважного права на залишення на роботі, за результатами якого з'ясовані обставини та зібрані документи, що свідчили не на користь позивача у порівнянні з іншими працівниками МЗС України.

Згідно з Типовими професійно-кваліфікаційними вимогами характеристик посад працівників МЗС України, представництв МЗС України та території України, затвердженими наказом МЗС України від 04 червня 2009 року № 113, начальником самостійного управління може призначатися особа, яка має стаж роботи за фахом на дипломатичній, державній службі на керівних посадах не менше 3-х років чи на керівних посадах в інших сферах управління не менше 5-ти років.

Судом встановлено, що за час своєї роботи в МЗС України ОСОБА_1 не обіймав керівних посад, а лише певний період виконував обов'язки Генерального консула України в Сан-Франциско, що стало причиною призначення його саме виконуючим обов'язки начальника Управління зв'язків із світовим українством.

У той же час до призначення виконуючим обов'язки начальника Управління зв'язків із світовим українством ОСОБА_1 обіймав посаду першого секретаря Центральноєвропейського відділу Управління країн Центральної та Північної Європи Третього територіального департаменту МЗС України, а запропонована йому посада радника Протокольного департаменту МЗС України рахується вищою ніж та, на яку він був призначений раніше.

Стосовно доводів позивача щодо його звільнення без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) всупереч вимог частини першої статті 43 КЗпП України, суд зазначає, що ухвалою від 21 жовтня 2016 року провадження у даній справі було зупинено для направлення запиту до виборного органу первинної профспілкової організації Міністерства закордонних справ України щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України або відмови у її наданні.

07 грудня 2016 року на адресу суду надійшла відповідь Первинної Профспілкової організації МЗС України № 269 від 02 грудня 2016 року, відповідно до якої з 2011 року ОСОБА_1 припинив сплачувати профспілкові внески та жодних контактів з профспілковою організацією не підтримував, у зв'язку з чим профком не може та не вважає необхідним надавати згоду на його звільнення. Крім того, позивач під час судового розгляду, надаючи пояснення по суті позовних вимог, висловлював прохання не вважати його членом профспілкової організації з 2011 року та погоджувався з тим, що згода Первинної Профспілкової організації МЗС України щодо підстав його звільнення не потрібна. У подальшому від таких своїх тверджень позивач відмовився та наполягав на необхідності згоди профспілки на його звільнення.

Як вже зазначав суд раніше, кінцевою датою звільнення позивача з посади відповідним наказом визначено 01 квітня 2016 року, оскільки останній лист непрацездатності, наданий позивачу, датований 31 березня 2016 року. У цьому зв'язку суд зазначає, що обидві сторони визнають факт існування трудових відносин до зазначеної дати. Водночас, заяви позивача від 22 та 29 березня 2016 року про надання відпустки по догляду за дитиною без збереження заробітної плати не розглядалися відповідачем, оскільки наказ про його звільнення був виданий ще 14 січня 2016 року, після чого він вважався звільненим, а у подальшому змінювалася лише дата звільнення у зв'язку з перебуванням позивача у стані тимчасової непрацездатності, підтвердженого листками непрацездатності.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд унаслідок тимчасової непрацездатності) з ініціативи роботодавця.

Отже, за умов неодноразового попередження позивача про звільнення у день, наступний за останнім днем листка непрацездатності, а також перенесення дати звільнення у зв'язку з поданням таких листків, позивачем вірно визначено останню дату звільнення та не враховано поданих заяв про надання відпустки по догляду за дитиною. На думку суду, при звільненні позивача не було порушено норм чинного законодавства, обставини звільнення мають цілком логічну послідовність і складаються з низки фактів, які беззаперечно вказують на законність прийнятих рішень.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 9, статей 73, 74, 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Одним із завдань адміністративного судочинства є захист саме порушених прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Проаналізувавши у сукупності встановлені обставини, надані до матеріалів справи докази, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність тверджень позивача та, одночасно, підтвердженість доводів, рішень та дій відповідача у справі, підкріплених достатніми та переконливими доказами. Суд не вбачає за таких умов протиправності оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності з боку Міністерства закордонних справ України під час процесу звільнення позивача із займаної посади.

Оскільки суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача щодо підстав та дотримання вимог чинного законодавства під час його звільнення, не вбачається підстав й для задоволення вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя-доповідач В.І. Келеберда

Судді В.А. Кузьменко

А.Б. Федорчук