Справа № 428/10095/17
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2018-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 року справа №428/10095/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді: Ястребової Л.В, суддів Гайдара А.В., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 листопада 2017 р. у справі № 428/10095/17 (головуючий І інстанції - Юзефович І.О.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання протиправною бездіяльність, яка полягає у припиненні виплати пенсії з 01.03.2016 року, шляхом перерахування на особистий рахунок,-

ВСТАНОВИВ:

19 вересня 2017 року ОСОБА_2 (надалі позивач) звернулась до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з адміністративним позовом до ОСОБА_1 Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (надалі - твідповідач, ОСОБА_1) про визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у припиненні виплати пенсії, зобовязання відповідача поновити виплату пенсії з 01.03.2016 року шляхом перерахування на особистий рахунок, реквізити якого є у відповідача (а.с. 1-2)

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 листопада 2017 року, адміністративний позов задоволено

Визнано протиправною бездіяльність ОСОБА_1 Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, яка полягає у припиненні виплати пенсії ОСОБА_2 з 01.03.2016р.

Зобов'язано ОСОБА_1 Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області поновити виплату пенсії ОСОБА_2 з дня припинення - з 01.03.2016 року, шляхом перерахування на особистий рахунок, реквізити якого є у відповідача ОСОБА_1 Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (АТ «Дельта Банк»). Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_1 Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області судовий збір в розмірі 640грн. на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1

Постанову звернуто до негайного виконання в межах суми стягнення за один місяць (а.с. 31-33).

Відповідач, вважаючи, що вищезазначене судове рішення було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що статтею 49 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, в якій зазначені підстави для припинення виплати пенсії, не містить вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсій та може регулюватися іншими нормативно-правовими актами. Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції, що відповідно до вимог Постанови № 637 від 05.11.2014 року, починаючи з 01 липня 2016 року виплата соціальних виплат за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообовязкового державного соціального страхування, що призначені внутрішньо переміщеним особам здійснюються через рахунки та мережу установ і пристроїв ПАТ «Державний ощадний банк України». Також, апелянт звертає увагу суду на п. 6 Порядку виплати пенсії та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою КМУ від 30.08.1999 року № 1596, яким передбачено, що для внутрішньо переміщених осіб, які перебувають на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно із порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою КМУ від 01.10.2014 року № 509 уповноваженим банком є АТ «Ощадбанк». і можливість одержання пенсії на особові рахунки, відкриті в інших банківських установах не передбачена. Серед іншого, апелянт зазначає, що позивач звернулась до суду із позовом про поновлення виплати пенсії у вересні 2017 року, але просить відновити їй виплату пенсії з 01.03.2016 року, що, на переконання апелянт свідчить про те, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду, встановлений Кодексом адміністративного судочинства, а тому мають бути залишені без розгляду. Висновок суду про звернення постанови до негайного виконання апелянт вважає неправомірним, оскільки вказаний пункт стосується випадків прийняття судом рішення про стягнення певних конкретно визначених в грошовому розмірі платежів, а в даному випадку, вимогами позивача є зобовязання вчинення певних дій. Крім того, апелянт вважає, що позивачем не сплачувався судовий збір за подання адміністративного позову, а тому судові виплати, які підлягають розподілу у цій справі відсутні. (а.с. 37-39).

Сторони у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду судового засідання, тому, у відповідності п.2 ч. 1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

На підставі ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами в межах та доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги встановила наступне.

Позивач, ОСОБА_2, 14 жовтня 2014 року звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії та постановлення на облік (а.с. 26).

Відповідно до розпорядження 5757 від 23.10.2014 року позивача постановлено на облік та призначено пенсію з 05.08.2014 року (а.с. 26) звр.).

Відповідно до довідки ОСОБА_1 праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради від 20 листопада 2014 року № 5173, ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою, яка фактично проживає за адресою: пр.. Гвардійський, 6а/57, м. Сєвєродонецьк, Луганська область (а.с. 27).

З 01.03.2016 року відповідач припинив виплату позивачу.

За розясненнями з цього приводу позивач зверталась до відповідача із відповідним письмовим зверненням.

Відповідач, листом від 19 серпня 2017 року № 233/Х-4 повідомив позивача, що пенсію їй призупинено у звязку з тривалою відсутністю за місцем проживання.

Позивач із такими діями позивача не погодилась до звернулась до суду за захистом свої порушених прав.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Спірним у даній справі є правомірність припинення відповідачем пенсії позивачу з 01 березня 2016 року.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 7 Закону України Про забезпечення Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування № 1058-IV встановлено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Відповідно до ст. 47 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

У статті 49 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2)на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3)у разі смерті пенсіонера;

4)у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5)в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 ст. 49 зазначеного Закону України поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу саме з 01.03.2016 року не виносилось.

Колегія суддів зазначає, що Закон України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування або інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає будь-яких підстав призупинення виплати пенсій, є тільки підстави припинення виплати відповідно до статті 49 цього Закону, але жоден з таких випадків управлінням не застосований та не доведений.

При цьому суд апеляційної інстанції наголошує, що всі питання призначення, перерахунку, припинення пенсійних виплат визначаються виключно органами пенсійного Фонду України відповідно до Закону №1058. Делегування цих питань іншим органам Законом №1058 не передбачено.

А дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ст..4 Закону №1058 виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

Таким чином, відповідачем порушено вимоги ст. 19 Конституції України, ч.1 ст. 49 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, оскільки з березня 2016 року позивачу припинено виплату пенсії за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Оцінюючи спірні правовідносини колегія суддів звертається до положень Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для неї на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні її пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, перевірка за місцем фактичного проживання, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення, тощо.

Колегія суддів застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, в діях відповідача містяться ознаки дискримінації відносно позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми, якими регулюються спірні відносини, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач неправомірно припинив виплату пенсії позивачеві з березня 2016 року.

Щодо вимог позивача про зобовязання поновити виплату пенсії шляхом її перерахування на особистий рахунок, реквізити якого є у відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідач по справі вказує, що позивач, звертаючись із заявою про взяття її на облік, як внутрішньо переміщену особу у якості отримувача пенсії за віком, просила перераховувати її пенсію на рахунок, який відкрито в АТ «Дельта Банк».

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 р. № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообовязкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України.

Починаючи з 01 липня 2016 р. виплата соціальних виплат за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообовязкового державного соціального страхування, що призначені внутрішньо переміщеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України (абз. 4 п. 1 Порядку № 637).

Аналогічні вимоги містить також і п. 6 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596 (зі змінами та доповненнями),

Таким чином, колегія суддів зазначає, що починаючи з 01 липня 2016 року виплата соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюється виключно через установи ПАТ Державний ощадний банк України, що свідчить про те, що без відкриття позивачем рахунку ПАТ Державний ощадний банк України, у відповідача відсутні правові підстави для виплати пенсії з 01.07.2016 року.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що пенсію позивачу відповідач перестав нарахувати з 01 березня 2016 року, тобто до внесення змін у Постанову № 637, а тому, позивач мала право на отримання пенсії в будь-якій банківській установі.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, зокрема, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

З врахуванням викладеного, колегія суддів визнає протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у припиненні нарахування пенсії та зобовязує відповідача поновити виплату пенсії з 01.03.2016 року по 30.06.2016 року включно шляхом перерахування на особистий рахунок позивача в уповноваженому банку АТ «Дельта Банк», оскільки саме такий спосіб захисту сприяє відновленню порушеного права позивача на отримання сум призначеної пенсії, яка є власністю позивача, а що стосується поновлення нарахування та виплати пенсії з 01.07.2016 року, то колегія суддів наголошує, що пенсію позивачу може бути виплаченою за умови відкриття останньою рахунку в ПАТ «Державний ощадний банк України».

Щодо доводу апелянта про те, що позивач звернулась до суду із позовом про поновлення виплати пенсії у вересні 2017 року, але просить відновити їй виплату пенсії з 01.03.2016 року, що, на переконання апелянт свідчить про те, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду, встановлений Кодексом адміністративного судочинства, а тому мають бути залишені без розгляду, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України (в редакції чинній на момент звернення позивача з адміністративнимм позовом та на час прийняття постанови судом першої інстанції), адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня. коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. 10 розділу «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства ( в редакції, що діє з 15.12.2017 року), справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що ч. 1 та 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства ( в редакції, що діє з 15.12.2017 року) містить аналогічні вимоги щодо строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосуванню частину першу ч. 1 ст. 122 КАС України.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 46 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскільки пенсію позивачу припинено з вини відповідача, а тому, передбачений Кодексом адміністративного судочинства шестимісячний строк звернення суду на позивача не розповсюджується.

Посилання апелянта на судову практику ВАСУ у справі № К/800/3123/17 від 21.03.2017 року колегія суддів не приймає до уваги, оскільки правовий висновок по цій справі не є обовязковим для врахування при прийнятті цього рішення.

Щодо посилання апелянта, що адміністративний суд не має законних підстав встановлювати будь-які зобовязання на майбутнє, колегія суддів зазначає, що з формулювання резолютивної частини спірної постанови не вбачається, що суд першої інстанції вирішив спірні правовідносини на майбутнє.

Щодо посилання апелянта на те, що позивачем, начебто, не сплачувався судовий збір за подання адміністративного позову, а тому судові виплати, які підлягають розподілу у цій справі відсутні, колегія суддів зазначає наступне.

Так, звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 640 грн., що підтверджується квитанцією про сплату № 59102 від 05.10.2017 року (а.с. 12).

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, оскільки позивачем понесені судові витрати у розмірі 640 грн за подання адміністративного позову, то, в даному випадку, судом першої інстанції правомірно стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_1 Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області судовий збір в розмірі 640 грн. на користь ОСОБА_2.

З урахуванням викладеного, колегія суддів визнає протиправною бездіяльність відповідача, яка полягала у припиненні виплати пенсії та зобов'язує ОСОБА_1 Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_2 з 01 березня 2016 до 30 червня 2016 включно на рахунок в уповноваженому банку АТ «Дельта Банк», а що стосується поновлення нарахування та виплати пенсії з 01.07.2016 року, то, в даному випадку, зазначене можливо лише за умови відкриття позивачем рахунку в ПАТ «Державний ощадний банк України».

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції, вирішуючи справу по суті, не дослідив, що звертаючись із заявою про взяття її на облік, як внутрішньо переміщену особу у якості отримувача пенсії за віком, просила перераховувати її пенсію на рахунок, який відкрито в АТ «Дельта Банк», а з урахуванням внесених змін до Постанови № 637, з 01 липня 2016 року поновлення виплати пенсії можливо лише за умови відкриття позивачем рахунку в ПАТ «Державний ощадний банк України», у звязку з чим постанову суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Повний текст постанови виготовлено 08 лютого 2018 року.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області - задовольнити частково.

Постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 листопада 2017 року у справі № 428/10095/17 - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання протиправною бездіяльність, яка полягає у припиненні виплати пенсії з 01.03.2016 року - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у припиненні ОСОБА_2 нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області з 01 березня 2016 року по 30 червня 2016 року.

Зобов'язати ОСОБА_1 Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області нарахувати та виплатити пенсію ОСОБА_2 за період за період з 01 березня 2016 року до 30 червня 2016 року включно на особистий рахунок ОСОБА_2, реквізити якого є в ОСОБА_1 Пенсійного фонду України м. Сєвєродонецьку Луганської області.

Зобов'язати ОСОБА_1 Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області поновити нарахування пенсії ОСОБА_2 з 01 березня 2016 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання, та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.В. Ястребова

Судді А.В. Гайдар

ОСОБА_3