Справа № 826/15501/16
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 січня 2018 року 11:14 № 826/15501/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Васильченко І.П., при секретарі судового засідання Ксендзові А.С. розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовомОСОБА_1
до треті особи:Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури м.Києва Конституційний Суд України, Верховна Рада України
провизнання протиправною бездіяльності,
за участю представників сторін:

позивач: ОСОБА_1;

від позивача: ОСОБА_3;

від відповідача 1: Ступак Д.В.;

від відповідача 2: не з'явився;

від третіх осіб: не з'явилися.

На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 22 січня 2018 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Генерального прокурора України, Прокуратури м.Києва, треті особи: Конституційний Суд України, Верховна Рада України, в якому просить:

1. Визнати протиправною бездіяльність Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури м.Києва при реагуванні на повідомлення громадян про загрози національній безпеці України.

2. Визнати бездіяльність Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, прокуратури м.Києва при перевірці повідомлень в яких повідомляється про нанесення шкоди державному бюджету України внаслідок виконання рішення Європейського суду прав людини у справі ОСОБА_5 проти України (заява №21722/11).

3. Встановити наявність або відсутність конфлікту інтересів у Генерального прокурора України при вирішенні питань, що стосуються питання щодо внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення народними депутатами України кримінальних правопорушень, зокрема, щодо невиконання і перешкоджання виконанню народними депутатами України судових рішень-рішень Конституційного Суду України № 11-рп/1998; № 17-рп/2002 в умовах, коли сам Генеральний прокурор України перешкоджав виконанню рішень Конституційного Суду України, а його дружина Луценко Ірина Степанівна не виконувала рішення Конституційного Суду України №11-рп/1998; № 17-рп/2002.

4. Визнати незаконними і протиправними дії Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, прокуратури м.Києва при посиланні та використання на нормативно-правові акти, які не пройшли реєстрації у Міністерстві юстиції України і, які не опубліковані належним порядком при прийнятті, розгляді і вирішенні звернень громадян, у тому числі повідомлень громадян в яких повідомляється про вчинення посадовими особами органів державної влади України кримінальних правопорушень.

5. Визнати дискримінаційними дії Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, прокуратури м.Києва по відношенню до громадян України, які не є народними депутатами України і, які не є суддями Конституційного Суду України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 26.11.2016 р. суддею Качуром І.А. відкрито провадження по справі та призначено судовий розгляд справи.

Ухвалою від Окружного адміністративного суду м.Києва від 01.11.2017 р. справу прийнято до провадження суддею Васильченко І.П.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 03.01.2018 р. ухвалено розгляд справи здійснювати в режимі відеоконференції за участю представника позивача ОСОБА_3, слухання якої відбудеться 09.01.2018 р. о 11:45 год., доручити Сумському окружному адміністративному суду: вулиця Герасима Кондратьєва, 159, Суми, Сумська область, 40000.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 12.01.2018 р. розгляд справи в режимі відеоконференції відкладено на 22 січня 2018 року на 10:00 год.

Позовні вимоги позивача обґрунтовані протиправною бездіяльністю Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури м.Києва щодо невжиття заходів реагування на звернення позивача щодо реальної загрози національній безпеці Україні, що полягає у виконанні рішення Європейського Суду з прав людини у справі ОСОБА_5 проти України (заява № 21722), оскільки вказаним рішенням нанесено значну шкоду бюджету України.

Також позивач зазначає, що відповідно до ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються організація і діяльність прокуратури. Накази Генерального прокурора України нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (ч. 2 ст. 9 Закону України "Про прокуратуру"). Проте наказ Генерального прокурора України від 13.10.2015 № 265 "Про затвердження Положення про порядок підготовки та подання на державну реєстрацію нормативно-правових актів Генеральної прокуратури" не зареєстровано в Міністерстві юстиції України та не опубліковано. Таким чином посадова особа прокуратури м. Києва при здійсненні організаційно-розпорядчих функцій діяла не на підставі, не в межах та не у спосіб, передбачений нормативно-правовими актами. Письмову заяву позивача, в якій заявлялася вимога про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та повідомлялося про вчинені кримінальні правопорушення невідкладно не була передана Прокуратурою м. Києва на розгляд керівництва та на протязі 24 годин не була надана відповідь. В порушення вимог Закону України "Про основи національної безпеки України" з боку Генеральної прокуратури України та органів прокуратури України не відбулося дієвого реагування на загрози конституційного ладу України, правам і свободам громадянам, загрози духовним, морально-етичним, історичним цінностям українського суспільства. Органи прокуратури України не реагували та продовжують не реагувати, що державному бюджету України внаслідок дій народних депутатів України, суддів Конституційного Суду України нанесена шкода більше одного мільйона євро.

Народні депутати не виконують рішення Конституційного Суду України, втручаються в роботу ЕВМ, роблять службові підроблення, а судді Конституційного Суду України не здійснюють судовий конституційний контроль за Верховною Радою України, проявляють службову недбалість, самі не виконують прийняті Конституційним Судом України рішення № 11-рп/1198, № 17-рп/2002, № 7-рп/2002.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити повністю.

Представник відповідачів 1, 2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні з огляду на їх необґрунтованість. Звернення позивача розглянуто та йому надано відповідь, а тому доводи позивача щодо допущеної відповідачем 1 протиправної бездіяльності є необґрунтованими. Позивачем не доведено, чим самим порушено його права, оскільки в його зверненні порушені всі можливі протиправні дії, вчинені на території м.Києва. Безпідставними є доводи позивача щодо в порушення вимог чинного законодавства накази Генерального прокурора від 13.10.2015 р. № 265, а також від 24.02.2016 р. № 103 не зареєстровано в Міністерстві юстиції України та не опубліковано, оскільки останні державній реєстрації не підлягали.

Відповідач 3 явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомив. Заяви про відкладення про відкладення розгляду справи чи клопотання про розгляд справи без його участі до суду не надходило. Заперечень по суті заявлених позовних вимог не надав.

Треті особи 1, 2 в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. До суду надійшли клопотання про розгляд справи без їх участі.

Згідно наданих пояснень представника третьої особи, підстави для залучення Конституційного Суду України до участі у справі відсутні, оскільки судове рішення в даній справі ніяким чином не може вплинути на його права.

Згідно наданих письмових пояснень третя особа 2 проти позовних вимог заперечує та просить суд відмовити в їх задоволенні з огляду на їх необґрунтованість, оскільки чинне законодавство не дозоляє скаржитися до суду абстрактно, лише з тих підстав, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх права, а відтак вважає, що предмет даного спору не містить ознак передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, необхідних для визначення справи адміністративної юрисдикції.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 09.03.2016 р. ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою до прокуратури м.Києва, де повідомляв про вчинення народними депутатами України і суддями Конституційного Суду України кримінальних правопорушень (невиконання рішень Конституційного Суду України № 11-рп/1998, №17-рп/2002): несанкціоноване втручання в роботу ЕВМ, службове підроблення; винесення завідомо неправосудного рішення) і в додатках до своєї письмової заяви до прокуратури м.Києва додав: одну копію письмової заяви до прокурора та один чистий конверт з непогашеними поштовими марками для відправки на його адресу рекомендованим листом і копію відповіді і другу копію його письмової заяви до прокурора з відміткою про реєстрацію.

У вказаній заяві позивач просив: у відповідності до п.3.11 Інструкції з діловодства в органах прокуратури України, затвердженої Наказом Генерального прокурора України №3 від 15 січня 2013 року, повернути йому, разом з відповіддю другу копію його заяви «Про вчинення кримінальних правопорушень з боку посадових осіб органів державної влади України, про визнання потерпілим від вчинення злочинів з боку посадових осіб органів державної влади України».

Негайно на протязі 24 годин, як це передбачено нормою ст.214 КПК України та пп. 1 п.3.1 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого Наказом Генерального прокурора України №69 від 17 серпня 2012 року, надати письмову відповідь на його адресу, вклавши відповідь, разом з другою копією письмової Заяви «Про вчинення кримінальних правопорушень з боку посадових осіб органів державної влади України, про визнання потерпілим від вчинення злочинів з боку посадових осіб органів державної влади України» з відміткою про прийняття, вклавши їх у чистий конверт з непогашеними поштовими марками для відправки рекомендованого листа.

У разі виникнення сумніву щодо підслідності даної справи просив врахувати норми ст.ст. 480,481 КПК України, Закону України «Про прокуратуру», з тим урахуванням, що виключно Генеральним прокурором України виноситься письмова підозра про вчинення злочину, скоєного народними депутатами України, суддями Конституційного Суду України.

Надати доручення місцевій прокуратурі за його місцем проживання допитати його з письмовим попередженням про відповідальність, передбачену ст. 383 КК України (надання завідомо неправдивого повідомлення про злочин).

У разі сумнівів щодо достовірності повідомлення про злочин негайно притягти до кримінальної відповідальності ОСОБА_3, п'ятдесят чотири народних України, які підписали Конституційне подання, зареєстроване у Секретаріаті Конституційного Суду України 21.02.2011 р.за ознаками злочину, передбаченого ст.383 КК України, притягти суддів Європейського суду з прав людини за винесення завідомо неправосудного рішення по справі ОСОБА_5 проти України

Проте, в порушення нормативно-правових актів, які регулюють прийом, реєстрацію заяв, які містять повідомлення про злочин, відповідь на письмову заяву ОСОБА_1 до прокуратури м. Києва була підписана 22.04.2016 р. начальником відділу прокуратури м. Києва, а відправлена ця відповідь ще пізніше.

Позивач зазначає, що зазначена відповідь містила недостовірні відомості, а саме: 16.02.2016 р. Печерським районним судом м. Києва аналогічна скарга ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 була задоволена, прокуратуру м. Києва було зобов'язано внести відомості про вчинення кримінальних правопорушень. 29.02.2016 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000175 було внесено лише одне повідомлення із 8 заявлених про вчинення кримінальних правопорушень з боку суддів Конституційного Суду України.

У відповіді від 05.04.2016 р. начальника відділу прокуратури м. Києва на запит ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України перелічено статті КК України, які не були зазначені в запиті на отримання публічної інформації до Генеральної прокуратури України і не зазначено статті КК України, зазначені ОСОБА_1 в письмовій заяві до прокурора м. Києва.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про прокуратуру» накази Генерального прокурора України нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Проте, наказ Генерального прокурора України № 3 від 15 січня 2013 року про затвердження Інструкції з діловодства в органах прокуратури України, втратив чинність 24.02.2016 року, а новий наказ виконуючого обов'язки Генерального прокурора України не був зареєстрований в Міністерстві юстиції України і не був опублікований. Наказ Генерального прокурора України № 265 від 13 жовтня 2015 року "Про затвердження Положення про порядок підготовки та подання на державну реєстрацію нормативно-правових актів Генеральної прокуратури України" не зареєстровано в Міністерстві юстиції України і не опубліковано.

Таким чином посадова особа прокуратури м. Києва, на думку позивача, при здійснені організаційно-розпорядних функцій діяла не на підставі не в межах повноважень і не у спосіб передбачений нормативно-правовими актами.

Однак, письмову заяву ОСОБА_1, в якій заявлялася вимога внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань і повідомлялося про вчинені кримінальні правопорушення, не була невідкладно передана на розгляд керівництва прокуратури м. Києва і на протязі 24 годин не була надана відповідь як це передбачено чинним законодавством України.

ОСОБА_1, як громадянин України, на виконання обов'язків суб'єкта забезпечення національної безпеки України, за правом наданих йому Законом України "Про основи національної безпеки України", звернувся до іншого суб'єкта національної безпеки України і повідомив про загрозу національні безпеці України і зазначив джерела своєї обізнаності. Але, з боку Генеральної прокуратури України і органів прокуратури України не відбулося дієвого реагування на загрози конституційному ладу України, правам і свободам громадян, загрози духовним, морально-етичним, історичним цінностям.

Генеральною прокуратурою України листом від 04.04.2016 р. № 17/7-266 вих-16 надано відповідь в якій зазначено «що підставою для задоволення заяви ОСОБА_5, якого звільнено з посади судді стало визнання Судом порушення державною Україна в особі Вищої ради юстиції, Вищого адміністративного суду України та Верховної Ради України норм конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо принципів незалежності та безсторонності суду, принципу юридичної визначеності та відсутності строку давності для провадження стосовно заявника, його звільнення на пленарному засіданні парламенту та принципу забезпечення особи «суду, встановленого законом». За таких обставин, особи та державні установи, які допустили порушення норм Конвенції, є відомими.

Крім того, згідно із кримінальним процесуальним законодавством України єдиною підставою для початку досудового розслідування є наявність обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. Втім у рішенні Європейського суду з прав людини від 09.01.2013 р. не міститься відомостей, що можуть свідчити про вчинення злочину, а вказується на недосконалість національного законодавства.

Позивач, вважає, що відповідь Прокуратури м. Києва на його запит до Генерального прокурора України про отримання публічної інформації містить недостовірні відомості, а також відсутнє реагування Генеральної прокуратури України, Прокуратури м. Києва на загрози національній безпеці України.

Генеральний прокурор України Луценко Ю.В. до свого призначення був народним депутатом України і був присутнім у залі пленарних засідань Верховної Ради України коли під час голосування за прийняття нормативно-правових актів народні депутати голосували за відсутніх народних депутатів і ніяк Луценко Ю.В. на це не реагував, а відтак перешкоджав виконанню рішень Конституційного Суду України і тим більше його дружина народний депутат України Луценко І.С. голосувала за чотирьох народних депутатів України. Перший заступник Генерального прокурора України теж був народним депутатом України і теж перешкоджав виконанню рішень Конституційного Суду України.

Жоден із відповідачів (із числа посадових і службових осіб органів прокуратури України) не звернувся з роз'ясненнями щодо наявності або відсутності конфлікту інтересів до Національного агентства з питань запобігання корупції як це прописано у Методичних рекомендаціях з питань запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та прирівняних до них осіб, затверджених Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 14 липня 2016 року № 2.

Конфлікт інтересів виникає і щодо представництва відповідачів: з одного боку - норма статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що "представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом". У порядку, встановленим Законом України "Про основи національної безпеки України", статті 40 Конституції України, ОСОБА_1 звернувся до Генерального прокурора України з запитом на отримання публічної інформації з елементом привертання уваги суспільства на загрозу національній безпеці України і на цей запит 05.04.2016 року з прокуратури м. Києва отримав відповідь, яка містить недостовірні відомості і, головне, відсутнє реагування Генеральної прокуратури України, прокуратури м. Києва на загрози національній безпеці України, а саме: порушення конституційних прав і свобод громадян, порушення основ конституційного ладу у державі, нехтування духовними, морально-етичними та історичними цінностями, яке відбувається неприкрито у Верховній Раді України, порушення принципу верховенства права, принципу законності у Конституційному Суді України.

Позивач стверджує, що дискримінацією є те, що по відношенню до нього, громадянина України, який не є народним депутатом України і не є суддею Конституційного Суду України, органи прокуратури виносять обвинувальний акт, подають його до суду і цей обвинувальний акт активно підтримують у судах трьох інстанцій і одночасно не реагують на активне апелювання про те, що при прийнятті КПК України самі народні депутати України не виконували і перешкоджали виконанню рішень Конституційного Суду України № 11-рп/1998; № 17-рп/2002, скоювали інші злочини.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом, 02.03.2016 р. ОСОБА_11 надіслав до Генеральної прокуратури України заяву від 29.02.2016 з питань досудового розслідування у кримінальному провадженні № 000764, розпочатому 23.04.2015 за ч. 2 ст. 376 КК України за фактом втручання в діяльність Конституційного Суду України під час розгляду справи щодо конституційності окремих положень Закону України "Про очищення влади", можливого вчинення кримінальних правопорушень народними депутатами України та з інших питань.

Статтею 123 Конституції України передбачено, що організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Наказом Генерального прокурора України від 03.12.2012 № 125 затверджено Інструкцію про порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах прокуратури України заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення (далі - Інструкція № 125).

Відповідно до пункту 3.6 Інструкції № 125 заяви, повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення, що віднесені до підслідності органів прокуратури та надійшли на розгляд прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, спеціалізованих прокуратур на правах обласних, Генеральної прокуратури України, керівниками підрозділів апаратів направляються для організації досудового розслідування з дотриманням територіального принципу до прокуратури відповідного рівня.

Зі змісту пункту 3.6 Інструкції судом не вбачається обставин порушення вимог ст. ст. 2, 28, 56, 214 КПК України. Він не суперечить встановленим вказаними нормами правилам щодо порядку реєстрації заяв та повідомлень про правопорушення та не порушує право людини та громадянина на невідкладне прийняття заяви про злочин, швидке, повне та неупереджене розслідування правопорушення.

При цьому, повноваження Генерального прокурора України щодо видачі обов'язкових для всіх органів прокуратури наказів та затвердження інструкцій закріплені пунктом 7 частини 1 статті 15 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-XII.

Враховуючи те, що в зверненні порушено питання про можливі протиправні дії, вчинені на території м. Києва, його направлено до прокуратури м. Києва для розгляду, а кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю в діянні членів Громадської ради з питань люстрації при Міністерстві юстиції України складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 376 КК України, про що повідомлено позивача листом від 23.03.2016 № 17/7/4-18 вих. 16. За результатами вказаного звернення прокуратурою м. Києва ОСОБА_1 листом від 05.04.2016 № 15/1/3-2257-16 надано письмову відповідь.

Наявності конфлікту інтересів у Генерального прокурора та посадових осіб прокуратури м. Києва при розгляді адміністративного позову суд не вбачає. Направлення Генеральною прокуратурою України його звернення до підпорядкованої прокуратури, а також видача довіреності працівнику місцевої прокуратури для здіснення представництва в суді передбачено законом.

Щодо обставин, зазначених у позові, відносно Генерального прокурора України та його першого заступника, про те, що до свого призначення вони були народними депутатами та брали участь в пленарних засіданнях Верховної Ради України, суд зазначає наступне.

Під час виконання повноважень народних депутатів вказані посадові особи діяли не особисто, а колегіально, тобто рішення приймалось депутатським корпусом на пленарному засідання Верховної Ради України. Зі змісту статті 1 Закону України "Про статус народного депутата України" від 17.11.1992 № 2790-XII вбачається, що народний депутат представляє не свої інтереси, а є представником Українського народу у Верховній Раді України та уповноважений ним протягом строку депутатських повноважень здійснювати повноваження, передбачені Конституцією України та законами України.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про запобігання корупції" від 14.10.2014 № 1700-VII визначено, що: потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об'єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень; приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв'язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях; реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Тобто для конфлікту інтересів характерна наявність трьох об'єктивних ознак: приватний інтерес, службові повноваження, суперечність між ними, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішення або на вчинення чи невчинення дій під час виконання службових повноважень. Доказів щодо наявності конфлікту інтересів позивач не надав.

Необґрунтованими суд визнає також вимоги щодо порушення вимог законодавства Генеральною прокуратурою України посилатися на нормативно-правові акти, які не пройшли експертизи та не зареєстровані в Міністерстві юстиції України, і які не опубліковані належним порядком.

Так, позивач зазначає, що накази Генерального прокурора України від 13.10.2015 № 265 "Про затвердження Положення про порядок підготовки та подання на державну реєстрацію нормативно-правових актів Генеральної прокуратури України", від 24.02.2016 № 103 "Про затвердження Інструкції з діловодства в органах прокуратури України" не зареєстровані в Міністерстві юстиції України.

Частиною 2 статті 9 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VIІ встановлено, що Генеральний прокурор України видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.

Накази Генерального прокурора України нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Накази Генерального прокурора України, що є нормативно-правовими актами, після включення до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів публікуються державною мовою в офіційних друкованих виданнях.

Усі накази Генерального прокурора України оприлюднюються державною мовою на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України з додержанням вимог режиму таємності.

Накази Генерального прокурора України, що є нормативно-правовими актами і пройшли державну реєстрацію, набирають чинності з дня офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня офіційного опублікування.

Накази Генерального прокурора України або їх окремі частини можуть бути оскаржені фізичними та юридичними особами до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Згідно з пунктом 2 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731, державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

Спірні накази Генерального прокурора України не містять норм, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян, а тому державній реєстрації не підлягають. Крім того, вони розмішені на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України.

За таких обставин, підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури м. Києва, суд не вбачає.

Вимоги позивача щодо наявності дискримінації суд також визнає необґрунтованими на підставі наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні № 5207-VI від 06 вересня 2012 року в чинній редакції, дискримінацією визнається - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;

Пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;

Кримінальна відповідальність носить виключно індивідуальний характер і наступає лише у випадку вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК України. Відповідно до статті 88 Кримінального кодексу України, ВР України, від 05.04.2001, № 2341-III в чинній редакції "Особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості".

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 було виправдано за частиною 2 статті 383 КК України "у зв'язку з недоведеністю в діянні обвинуваченого складу даного правопорушення".

Відповідно до Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду" рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19.04.2016 року, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Сумської області від 02.06.2016 року, ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди було стягнуто суму коштів з Державного бюджету України.

На підставі викладеного суд визнає, що в цій ситуації ОСОБА_1 не зазнав обмеження у визнанні, реалізації або користуванні своїми правами і свободами в будь-якій формі, порушені його права були поновлені в судовому порядку і відбулася компенсація моральної шкоди.

Вирішуючи дану справу, суд також вважає за необхідне зазначити, що всі доводи та факти, викладені в позовній заяві позивача були предметом розгляду по справі № 818/1243/16 за позовом ОСОБА_1 до Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури м. Києва, Сумська місцева прокуратура Сумської області, треті особи: Конституційний Суд України, Верховна Рада України, Національне агентство з питань запобігання корупції про визнання бездіяльності протиправною, визнання дій і рішення дискримінаційними, визнання повноважень, визнання наявності конфлікту інтересів.

Так, постановою Сумського окружного адміністративного суду від 14.12.2016 р., залишеною без змін ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20.02.2017 р., по справі № 818/1243/16 у задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.03.2017 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 відмовлено. Рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За визначенням ч. 1 ст. 4 названого Кодексу адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України . юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, публічно-правовим спором є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливав із правовідносин, пов'язаних із здійсненням суб'єктом владних повноважень зі своїх владних управлінських функцій, у тому числі й на виконання делегованих повноважень.

Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 15.12.2015 р. (справа 800/206/15) вказав, що «...обов'язковою умовою надання правового захист судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав та свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Таким чином, відсутність порушених прав особи в публічно-правових відносинах виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє порушене право, що підлягає судовому захисту.

Така правова позиція відображена у судових рішеннях Вищого адміністративного суду України (Постанова Вищого адміністративного суду України від 10 серпня 2010 року справа № 134/10; від 13 жовтня 2010 року справа № 195/10; від 02 лютого 2011 року справа № 365/10; від 03 березня 2011 року справа № П/9991/133/11; від 11 липня 2016 року справа № 800/340/16) та є сталою у застосуванні при вирішенні аналогічних справ.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено своє порушене право та протиправність дій відповідачів, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи наявні в справі докази в їх сукупності та пояснення сторін, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача, а тому в задоволенні позовних вимог відмовляє.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (40021, АДРЕСА_1) відмовити повністю.

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П.Васильченко

Повний текст судового рішення складено та підписано 05.02.2018 р.