Справа № 813/748/18
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2018-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

22 лютого 2018 року 813/748/18

Суддя Львівського окружного адміністративного суду Гулкевич І.З., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до міського голови м. Червонограда Львівської області ОСОБА_2 про визнання незаконною процедури проведення конкурсу та скасування результатів рішення конкурсної комісії та розпорядження,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до міського голови м. Червонограда Львівської області ОСОБА_2, в якому просить визнати незаконною процедуру проведення конкурсного відбору на заміщення вакантної посади директора комунального підприємства «Комунальник», скасування результатів рішення конкурсної комісії та розпорядження Червоноградського міського голови Львівської області № 14-п від 12.05.2016 «Про призначення ОСОБА_3 на посаду директора комунального підприємства «Комунальник».

Згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 1 статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено поняття «адміністративна справа», у відповідності до якого такою є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

За змістом п. 17 ст. 4 КАС України для цілей кодексу визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Із наведеного слідує, що будь-яка державна служба є публічною службою.

Базовим (загальним) законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, є Закон України «Про державну службу» №889-10 (далі - Закон України № 889-10).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 10 грудня 2015 № 889-10 «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

З позовної заяви вбачається, що предметом позову є скасування розпорядження Червоноградського міського голови Львівської області № 14-п від 12.05.2016 «Про призначення ОСОБА_3 на посаду директора комунального підприємства «Комунальник».

Отже, спір у цій справі спрямований на оскарження розпорядження відповідача, яким ОСОБА_3 призначено на посаду директора КП «Комунальник», яке є комунальним підприємством, і управління яким здійснює Червоноградська міська рада, на підставі пункту 10 частини 4 статті 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" на підставі контракту.

На підставі наведених положень законодавства України, суд дійшов висновку, що не є публічною службою у розумінні КАС України діяльність керівників та інших працівників державних чи комунальних підприємств, установ, навіть якщо вони наділені певними владними управлінськими повноваженнями.

За змістом ч. 1 ст. 19 ЦПК України встановлено, що до юрисдикції загальних судів відносяться зокрема справи, які розглядаються у порядку цивільного судочинства, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Таким чином, нормативний підхід до розуміння наведених вище норм процесуального права в контексті обставин справи дає підстави вважати, що відносини, які склалися між відповідачем та ОСОБА_1 не пов'язані з питаннями прийняття на публічну службу ОСОБА_3 (в даній справі суд наголошує- за контрактом), її проходження та звільнення з неї. Спір, що виникає із таких правовідносин, має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, посилання позивача на порушення порядку проведення конкурсного відбору на заміщення вакантної посади директора комунального підприємства «Комунальник» не змінює суті спірних правовідносин, оскільки в даному випадку відповідач виступає у ролі роботодавця та не здійснює владних, управлінських функцій в розумінні нормативного припису п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, а вказане розпорядження відповідно не є практичним втіленням/реалізацією суб'єктом владних повноважень (його посадовою особою) владних управлінських функцій.

Аналогічний підхід до розуміння наведених вище норм процесуального права Верховний Суд виклав у постанові від 31.01.2018 (справа № 802/3530/14-а), в якому зазначив, що «суди не врахували юридичної природи спору, що виник між сторонами, та не звернули увагу на те, що цей спір стосується трудових відносин, а відтак не належить до категорії спорів, які підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Враховуючи викладене, за суб'єктним складом сторін та сутністю спору дана справа підлягає розгляду в порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України». При касаційному розгляді врахована правова позиція Верховного Суду України, викладена, серед інших, у постанові від 23 червня 2015 року у справі № 802/3531/14-а.

Крім того, суд вбачає за необхідне зазначити, що положення ч. 1 ст. 4, ст. 19 КАС України, визначаючи поняття публічно-правового спору та предметну юрисдикцію адміністративних судів, жодним чином не пов'язують правову природу таких понять із суб'єктним складом правовідносин, тобто зазначення у позові у якості позивача та відповідача суб'єктів владних повноважень, на думку суду, не робить такий спір публічно-правовим.

Стаття 55 Конституції України зазначає, що "кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань". Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ч. 3 ст. 8 Конституції).

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (ч. 1 ст. 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. У доктрині Європейського суду з прав людини та його практиці "право на суд" охоплює три основні елементи: 1) наявність "суду", який встановлений відповідно до закону і відповідає вимогам незалежності і неупередженості; 2) наявність у суду достатньої компетенції для вирішення всіх аспектів спору чи обвинувачення, до яких застосовується ст. 6 Конвенції; 3) особа повинна мати доступ до такого суду.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав: фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Пунктом 2 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що публічно-правовий спір: спір у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 170 КАС України про відмову у відкритті провадження у справі суддя постановляє ухвалу не пізніше п'яти днів з дня надходження позовної заяви.

У відповідності до ч. 5 ст. 170 КАС України, повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Згідно з вимог ч. 6 ст. 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

На виконання вказаної норми процесуального закону, суд роз'яснює позивачу, що дану справу належить розглядати за правилами цивільного судочинства у суді загальної юрисдикції, територіальна підсудність вказаної категорії справ врегульована ст.ст. 27-28 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 19, 170, 171, 248, 256, 293-295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до міського голови м. Червонограда Львівської області ОСОБА_2 про визнання незаконною процедури проведення конкурсу та скасування результатів рішення конкурсної кормісії та розпорядження - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Гулкевич І.З.