Справа № 815/4894/17
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2018-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/4894/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Домусчі С.Д.,

- Кравець О.О.,

за участю: секретар судового засідання - Курманова І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду, яка прийнята 28 листопада 2017 року у складі суду: головуючого судді Бойко О.Я. в місті Одесі по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання наказу про відмову в оформленні документів неправомірним та його скасування, зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просила: визнати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 173 від 13.09.2017 року про відмову в оформленні документів ОСОБА_2 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасувати його; зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою передбаченою ст. 8 Закону прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, для ОСОБА_2.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року заявлений позов задоволено. Визнано наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 173 від 13.09.2017 року про відмову в оформленні документів ОСОБА_2 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасовано його. Зобов'язано ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою передбаченою Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для ОСОБА_2.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог, наголошуючи, зокрема, на порушенні судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Позивач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили останню відхилити.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, країна постійного проживання м. Рамаді, область Анбар (Ірак), національність арабка, віросповідання іслам-суніт. За сімейним станом одружена з вересня 2016 року за громадянином Іраку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з яким виховує сумісно сина ІНФОРМАЦІЯ_3, який народився на території України, що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Позивач вибула з Іраку 06.04.2017 року авіарейсом Аль Сулейман (Ірак) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна) на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та візи типу НОМЕР_2 з метою проживання разом з чоловіком, який проживає у м. Одеса та має посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_3.

19.04.2017 року позивач звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

19.04.2017 року відповідач прийняв наказ № 74 про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

12.06.2017 року відповідач прийняв наказ № 108 про призупинення розгляду заяви позивача про надання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою прийняття наказу № 108 від 12.06.2017 року стало подання начальника відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області від 09.06.2017 року.

Вказане подання обґрунтоване тим, що станом на 03.05.2017 рік ОСОБА_2 відділ по роботі з шукачами захисту не відвідала. Через відсутність особи унеможливлюється якісний аналіз матеріалів, отримання додаткових відомостей за особовою справою та підготовки рекомендаційного висновку ГУ ДМС України в Одеській області для направлення особової справи до ДМС України. Реєстрацію, яка проставлена в довідці про звернення за захистом в Україні, а саме строк до 19.10.2017 року, вважати недійсною. У разі повторного звернення шукача захисту до Головного управління подальші дії проводити у відповідності до абз. 4 п. 5.3. Правил.

11.09.2017 року позивач повторно звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13.09.2017 року відповідач прийняв наказ № 173 про відмову в оформленні позивачу документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою прийняття наказу № 173 від 13.09.2017 року став висновок начальника відділу соціальної інтеграції Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області.

Висновок обґрунтований тим, що позивач причиною звернення за міжнародним захистом повідомила, що виїжджаючи з Іраку вона не мала наміру звертатись за захистом на території України, у її планах було возз'єднання з чоловіком, який проживає на території України, народження дитини на території України та подальше підтвердження громадянства України дитині та звернення за дозволом на імміграцію. Звернення за міжнародним захистом відбулось у зв'язку з закінченням строку легального перебування на території України. Таким чином, відповідач дійшов висновку, що заява на установчі дані ОСОБА_2 є очевидно необґрунтованою та такою, що містить ознаки зловживання за відсутністю умов, зазначених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», отже рекомендовано прийняти рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

18.09.2017 року позивач отримала повідомлення ГУ ДМС України в Одеській області від 14.09.2017 року № 5/1-278 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із рішенням про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що міграційний орган не дослідив інформацію по країні походження позивача всебічно та в повній мірі, а отже не провів поглиблений аналіз справи, адже згідно досліджених даних, у випадку повернення до країни походження - Ірак, позивачу можуть загрожувати серйозні порушення основоположних прав людини. Окрім того, суд першої інстанції послався на те, що позивачка не відноситься до жодного визначення, яке зазначено у п. 6 ст. 8 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту», оскільки заява позивачки не носить характеру зловживання у розумінні зазначених норм даного нормативно-правого акту.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заявленого позову з огляду на викладене.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно вимог ч. 1 ст. 7 цього ж Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI передбачено, що протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до вимог ч. 4 вказаної статті рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (ч. 6 ст. 8 вказаного Закону).

З наведеного вбачається, що підставами для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидно необґрунтованість заяви, особи яка звернулась за захистом, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

При цьому, слід враховувати, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 вказаного Закону передбачено, що особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Приймаючи рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідач виходив з очевидної необґрунтованості поданої позивачем заяви та наявності елементу зловживання з боку позивача процедурою набуття міжнародного захисту.

Водночас, як вірно враховано судом першої інстанції, ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» містить виключний перелік підстав, за наявності яких, заява особи, що звернулась за захистом, може бути визнана такою, що носить характер зловживання.

Так, згідно ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Разом з цим, як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, жодних обставин, визначених ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у відношенні заяви позивача ГУ ДМС України в Одеській області встановлено не було.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у відповідача не було підстав для визнання заяви позивача такою, що носить характер зловживання.

Також, проаналізувавши позицію відповідача про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, на підставі визнання її заяви очевидно необґрунтованою та необґрунтованості клопотання в контексті набуття міжнародного захисту, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо помилковості такої позиції відповідача, оскільки дані ЗМІ щодо дослідження соціально-політичної ситуація в країні походження позивача підтверджують інформацію про те, що життю, правам та свободам позивача у разі повернення на Батьківщину в Ірак дійсно може загрожувати небезпека, внаслідок чого дане питання потребує більш повного дослідження.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту.

Доводи апеляційної скарги відповідач обґрунтовує тим, що суд при прийнятті оскаржуваного рішення посилається на Рекомендації УВКБ ООН з питань міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Ірак, в редакції від 14.11.2016 року, які, на думку заявника, не можуть бути підставою для прийняття судового рішення, оскільки носять суто рекомендаційний характер. Також, відповідач вважає, що відсутні підстави для застосування у спірних правовідносин наведених Рекомендацій, оскільки в рамках даного адміністративного спору не порушується питання про примусове видворення позивачки за межі України.

Також, відповідач не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо порушення міграційним органом абз. 3 п.п. «в» п.4.1 розд. IV Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через не дослідження інформації по країні походження всебічно, а отже не проведенням необхідного поглибленого аналізу справи, посилаючись на те, що відповідно до матеріалів особової справи позивача у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначається відповідна інформація по країні походження останньої. Так, відповідач вказав, що як спостерігається з ІКМ, м. Рамаді перейшло під контроль держави в грудні 2015 року, та за інформацією по країні громадянської належності позивачки встановлено, що соціально-політична ситуація в Іраку є стабільною, спостерігається ріст інвестицій та розвиток інфраструктури.

Крім того, відповідач вважає, що судом першої інстанції необґрунтовано не було прийнято до уваги, що згідно протоколу співбесіди від 13.09.2017 року, арк. 4, анкети від 12.09.2017 року, арк. 2-3, позивач вказує, що їй та її родичам на території Іраку нічого не загрожує, та остання в будь-який момент має можливість повернутись на Батьківщину та планує повернення до Іраку одразу після отримання дозволу на імміграцію.

Проте, колегія суддів вважає безпідставними наведені доводи апелянта, оскільки під час апеляційного розгляду встановлено, що судом першої інстанції вірно застосовані норми матеріального права при оцінці рішення відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, а посилання на Рекомендації УВКБ ООН з питань міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Ірак, в редакції від 14.11.2016 року, не суперечить чинному законодавству.

Також судом апеляційної інстанції вважається вірним встановлення судом першої інстанції інформації, яка надана достовірними джерелами і підтверджує обґрунтованість побоювань позивача щодо повернення до країни походження, так як в країні походження позивача продовжуються вкрай жорстокий збройний конфлікт не міжнародного характеру. Згідно інформації в ЗМІ, більшість території країни контролюється неурядовими озброєними формуваннями, ситуація в Іраку характеризується як ситуація загальнопоширеного насильства. У відповідності до абз. 3 п.п. «в» п.4.1 розд. ІV Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, міграційний орган мав дослідити інформацію по країні походження всебічно, а отже провести ґрунтовний, поглиблений аналіз справи, чого не було зроблено.

Окрім цього, посилання апелянта на те, що згідно протоколу співбесіди від 13.09.2017 року, арк. 4, анкети від 12.09.2017 року, арк. 2-3, було встановлено, що позивачці та її родичам на території Іраку нічого не загрожує, та вона в будь-який момент має можливість повернутись на Батьківщину та планує повернення до Іраку одразу після отримання дозволу на імміграцію, спростовуються поясненнями позивачки, наданими в судовому засіданні Одеського адміністративного апеляційного суду, з яких випливає, що ОСОБА_2 хотіла б повернутися на Батьківщину до своїх рідних, але внаслідок складної соціально-політичної ситуації, конфлікту на території Іраку, не може цього зробити, тому можливість повернення - це лише її особисте бажання.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання наказу про відмову в оформленні документів неправомірним та його скасування, зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець