Справа № 826/1030/17
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2018-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1030/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
Огурцов О.П., Арсірій Р.О., Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 лютого 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Літвіної Н.М.

суддів Троян Н.М.

Федотова І.В.

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 27 жовтня 2016 року № 547-16, зобов`язання вчинити дії.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року позов задоволено частково: визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 27 жовтня 2016 року № 547-16; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про надання статусу біженця у відповідності з процедурою передбаченою законодавством; у іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач Державна міграційна служба України, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, та здійснені судом першої інстанції порушення норм матеріального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Станом на 13 лютого 2018 року позивачем не надано до суду письмового відзиву на апеляційну скаргу.

У зв`язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до ч. 4 ст. 229, п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

13 лютого 2018 року до Київського апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання Державної міграційної служби України про відкладення судового розгляду справи на іншу дату, яке мотивовано тим, що ГУДМС у Дніпропетровській області підготовлено та подано апеляційну скаргу на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року. Однак, відповідачем не надано докази, для підтвердження тих обставин, на які він посилається у клопотанні, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення. Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідачем не заявлено клопотання про продовження строку розгляду справи. У зв`язку з чим відкладення розгляду справи призведе також до невиправданого порушення строку, що визначений ст. 309 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Російської Федерації, народився в місті Владікавказ, Республіки Північна Осетія-Аланія, одружений з ОСОБА_2 (громадянка України) та має сина ОСОБА_3 (громадянин України), за національністю інгуш, за віросповіданням іслам (суніт). В 2012 році залишив легально країну постійного проживання та літаком прибув до Єгипту, транзитом через Туреччину, де пробув до 2013 року. В 2013 році легально по закордонному паспорту літаком прибув до АР Крим в м. Сімферополь, де перебував до 2014 року. Після анексії АР Крим переїхав в Україну, зокрема, в м. Вінницю (2014 - 2015 роки) та в м. Мелітопіль (2015 - 2016 роки.)

17 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що залишив територію Росії в 2012 року у зв`язку з релігійними причинами, а саме: через загрозу застосування до нього, його рідних і близьких родичів фізичного і психологічного насилля зі сторони Російської Федерації і її служб.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було вручено позивачу Повідомлення № 6 від 14 листопада 2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У вищезазначеному Повідомленні зазначено, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону відсутні на підставі Рішення Державної міграційної служби України від 27 жовтня 2016 року № 547-16.

Вважаючи рішення Державної міграційної служби України від 27 жовтня 2016 року № 547-16 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано належної оцінки та не здійснено перевірки щодо факту винесення стосовно позивача постанови про притягнення його в якості обвинуваченого в рамках кримінальної справи в 2015 році, у той час, як територію Російської Федерації він покинув у 2012 році, як обставині, яка може свідчити про наявність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Російської Федерації.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За приписами абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч.1 ст.1 цього Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року поняття «біженець» включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок певної групи обставин, визначених Конвенцією про статус біженців 1951 року, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч. 11,12 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Водночас орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту») за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (ч. 2 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої ст. 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Як вбачається з висновку Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби України, щодо визнання, або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05 вересня 2016 року справа № 2016 ZP 0005, за результатами розгляду особової справи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , який подав заяву про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачеві відмовлено у задоволенні такої заяви у зв`язку з відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якої встановлено, що загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання не існує.

Разом з тим, як вірно встановив суд першої інстанції та не спростовано апелянтом під час апеляційного розгляду справи, відповідачем не надано належної оцінки та не здійснено перевірки щодо факту винесення стосовно позивача постанови про притягнення його в якості обвинуваченого в рамках кримінальної справи в 2015 році, у той час, як територію Російської Федерації він покинув у 2012 році, як обставині, яка може свідчити про наявність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Російської Федерації.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що оскаржуване рішення відповідача є неправомірним і підлягає скасуванню, а заява громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про надання статусу біженця підлягає повторному розгляду Державною міграційною службою України.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 4 ст. 229, п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Літвіна

Судді Н.М. Троян

І.В. Федотов

Повний текст постанови виготовлено 15 лютого 2018 року.