Справа № 815/4775/17
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2018-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 лютого 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/4775/17

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Гусев О. Г.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

при секретарі - Філімович І.М.

за участю:

представника апелянта Яковенко І.М. (довіреність від 21.08.2017 р.)

представника відповідача Сергієнко В.О. (довіреність від 11.01.2018 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , командира військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії, визнання незаконними та скасування наказу № 117 від 02.06.2017 року, пункту 7 наказу №173 від 14.08.2017 року, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

В вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , командира військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:

- визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 , що виразилися у не продовженні щорічної основної відпустки на кількість діб хвороби позивача, не оголошенні наказу про звільнення позивача з військової служби, не допущенні позивача до здачі в установлені строки посади, не проведенні повного розрахунку на день звільнення, порушенні законодавства України при виключенні зі списків особового складу військової частини і направленні на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання;

- визнати незаконним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 02.06.2017 року №117 в частині виключення позивача зі списків особового складу частини;

- визнати незаконним та скасувати пункт 7 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14.08.2017 року №173.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначав, що відповідачем недотримано норм чинного законодавства стосовно продовження щорічної основної відпустки на кількість діб хвороби, неоголошені наказу про звільнення, недопущенні до здачі посади та відсутності проведення повного розрахунку при звільненні позивача.

Представник відповідача, командира військової частини НОМЕР_1 , позов не визнав, надавши заперечення, в яких зазначив, що ОСОБА_1 було допущено порушення порядку звернення до військових лікувальних закладів. Крім того, на підтвердження наявності хвороби, як чітко передбачено п. 187 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та ст. 261 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, про всіх військовослужбовців, яких направлено на стаціонарне лікування поза частиною, начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний у той же день повідомити командирові частини, з якої ці військовослужбовці прибули. Проте, позивачкою цих даних надано не було та не підтверджено вчасно для вирахування кількості діб хвороби із загальної кількості діб відпустки.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , командира військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії, визнання незаконними та скасування наказу № 117 від 02.06.2017 року, пункту 7 наказу №173 від 14.08.2017 року відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаною постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та прийняття нової постанови про задоволення позовних вимог, в зв`язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, судом зроблено неправильні правові висновки, які не відповідають дійсному змісту застосованих правових норм.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА :

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 проходила військову службу в Збройних Силах України на посаді начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_1 .

19 квітня 2017 року військово-лікарською комісією Південного регіону була затверджена постанова госпітальної військово-лікарської комісії про непридатність ОСОБА_1 до військової служби в мирний час та обмежено придатність у воєнний час.

19.04.2017 року ОСОБА_1 було подано рапорт з клопотанням до вищестоящого командування про звільнення з військової служби в запас за станом здоров`я.

26 квітня 2017 року ОСОБА_1 вибула у чергову щорічну відпустку за 2017 рік терміном 35 діб із зобов`язанням повернутися до військової частини НОМЕР_1 03 червня 2017 року, що підтверджується відпускним квитком №50 від 26.04.2017 року.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 02.06.2017 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.

Крім цього, встановлено, що період відпустки з 31.05.2017 року по 11.07.2017 року позивач знаходилась на лікуванні клініці психіатрії Національного військового медичного клінічного центру «Головного Військового клінічного госпіталю», що підтверджується виписним епікризом №13983.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів правомірність прийнятого ним спірного рішення з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , командира військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії, визнання незаконними та скасування наказу № 117 від 02.06.2017 року, пункту 7 наказу №173 від 14.08.2017 року слід відмовити.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне.

Частинами 1, 2, 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності; проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. №2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон №2232-XII) відповідно до п.«б» ч.2 ст.26 якого звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, проводиться на підставах, передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Згідно з п.«б» ч.6 ст.26 Закону №2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби.

Так, пунктом 240 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» визначено, що військовослужбовці, які визнані непридатними до військової служби за станом здоров`я, підлягають звільненню з військової служби за станом здоров`я. Рішення про дальше проходження військової служби військовослужбовцями, які визнані обмежено придатними до проходження військової служби в мирний час, приймає посадова особа, до чиєї номенклатури призначення належить посада, яку займає військовослужбовець на підставі відповідних клопотань.

Після отримання військовою частиною відповідного висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я документи про його звільнення з військової служби оформляються та надсилаються посадовій особі, яка видає наказ про звільнення негайно.

Згідно п.15 ст.10-1 «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у разі звільнення військовослужбовців зі служби (крім звільнення через службову невідповідність, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, а також у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) та невикористання ними щорічної основної відпустки за їх бажанням надається невикористана відпустка з наступним звільненням їх зі служби. Датою звільнення військовослужбовця зі служби у такому разі є останній день відпустки.

ОБҐРУНТУВАННЯ ДОВОДІВ СТОРІН

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції за результатами обстеження на підставі виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №4267 від 19.04.2017 р. та свідоцтва про хворобу №116 за №697 від 19.04.2017 р. було визначено, що ОСОБА_1 непридатна до військової служби у мирний час, обмежено придатна у воєнний час.

Крім того, ОСОБА_1 було подано рапорт з клопотанням до вищестоящого командування про звільнення з військової служби в запас за станом здоров`я від 19.04.2017 р.

26 квітня 2017 року ОСОБА_1 вибула у чергову щорічну відпустку за 2017 рік терміном 35 діб із зобов`язанням повернутися до військової частини НОМЕР_1 03 червня 2017 року, що підтверджується відпускним квитком №50 від 26.04.2017 року.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач підлягала звільненню з посади негайно після отримання висновку військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я. Однак, оскільки позивач вибула у відпустку, то датою звільнення позивача зі служби є останній день відпустки 02.06.2017 року.

В період відпустки ОСОБА_1 звернулася до начальника Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України із скаргою на затверджену 19.04.2017 року військово-лікарською комісією Південного регіону постанову госпітальної військово-лікарської комісії, за результатами якої, за направленням начальника Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України, з 31.05.2017 року по 11.07.2017 року знаходилася на лікуванні в клініці психіатрії Національного військового медичного клінічного центру «Головного Військового клінічного госпіталю», що підтверджується виписним епікризом №13983.

Відповідно до ст. 260 Статуту внутрішньої служби, затвердженого Законом України «Про статут внутрішньої служби Збройних Сил України» на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

У разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні бути одягнені відповідно до пори року і мати при собі направлення, підписане командиром військової частини, медичну книжку, документ, який посвідчує особу, необхідні особисті речі, атестат на продовольство, довідку про травму (каліцтво, поранення, контузію) і медичну характеристику, а в разі вибуття на лікування за межі гарнізону - додатково атестат на речове і грошове забезпечення, проїзні документи до місця розташування лікувального закладу і назад.

Згідно з вимогами ст.261 Статуту внутрішньої служби, затвердженого Законом України «Про статут внутрішньої служби Збройних Сил України» про всіх військовослужбовців, яких направлено на стаціонарне лікування поза частиною, начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний у той же день повідомити командирові частини, з якої ці військовослужбовці прибули. Про хворих з отруєнням чи травмами начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний негайно доповісти командирові військової частини, з якої прибув хворий (хворі), а з інфекційними захворюваннями, крім того, - у найближчий санітарно-епідеміологічний заклад. Військовослужбовці, які захворіли в період відпустки або у відрядженні, на стаціонарне лікування направляються військовими комендантами або військовими комісарами.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, доказів того, що командира частини НОМЕР_1 було повідомлено про те, що позивача направлено на лікування поза частиною суду не надано, та фактично не заперечувалось позивачем.

Згідно пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Таким чином, на день виключення зі списків особового складу військової частини звільненому з військової служби військовослужбовцю має бути виплачено грошове забезпечення.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби визначає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, яка прийнята відповідно до Постанови КМУ №1294, і затверджена наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року № 260 (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 року за № 638/15329) (далі Інструкція №260).

Відповідно до довідки помічника командира з фінансово-економічної роботи-начальника фінансово-економічної служби майора ОСОБА_2 . ОСОБА_1 було виплачено грошове забезпечення.

З огляду на це, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні вимог позивача визнання протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 , що виразилися у не продовженні щорічної основної відпустки на кількість діб хвороби позивача та визнання незаконним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.06.2017 року №117 в частині виключення позивача зі списків особового складу частини.

Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування пункту 7 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14.08.2017 року №173 судом було правильно зроблено висновок щодо відмови в задоволенні в цій частині позовних вимог, оскільки, під час відпрацювання витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.06.2017 №117 відповідальним виконавцем військової частини було допущено механічну помилку, через що, ОСОБА_1 було надано документ із зазначенням невірного номеру наказу та дати видання наказу помилково, що підтверджується довідкою командира військової частини НОМЕР_1 від 21.09.2017 року за №350/303/2/982.

Відносно позовних вимог позивача щодо не оголошення наказу про звільнення її з військової служби суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду щодо відмови в задоволенні вказаної вимоги з огляду на наступне.

Як встановлено судом, позивач 02.08.2017 року звернулась на адресу командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом в якому просила надати, крім іншого, витяг з наказу командира про виключення її зі списків особового складу частини.

На запит позивача, за вих.№350/303/9/138 від 15.08.2017 року та вих.№350/303/2/843 від 16.08.2017 року було повідомлено ОСОБА_1 про те, що вона була виключена із списків особового складу військової частини наказом командира військової частини НОМЕР_1 . Разом з відповіддю позивачу було направлено копію витягу з наказу командира про виключення її зі списків особового складу частини.

Згідно п. 9.1.4 та 9.1.5 Положення про військове (корабельне) господарства Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 16.07.1997 року №300, зареєстрованим Міністерстві юстиції України 22.12.1997 року за №615/2419, для приймання та здавання посади встановлюється такі строки:

Начальника служби військової частини і з`єднання не більше 15 діб.

Іншим посадовим особам строк приймання і завдання справ і посади визначається старшим начальником (але не більше 10 днів).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.01.2017 року за №26-аг було визначено ОСОБА_1 прийняти посаду начальника медичної служби військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується копією наказу.

У зв`язку з неприйняттям справ та посади, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2017 року за №58-аг було продовжено терміни для прийому справ та посади, відповідно до наказу. Також було передбачено створення комісії для відсутності заангажованості та упередженістю під час прийняття посади, що підтверджується відомістю інструктажу членів комісії по прийому-передачі посади начальника медичної служби військової частини НОМЕР_1 .

У зв`язку з клопотанням голови комісії, через небажання приймати посаду ОСОБА_1 , наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2017 року №67-аг термін прийому-передачі посади було подовжено вдруге.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 07.03.2017 року за №78-аг було визначено провести службове розслідування стосовно невиконання письмового наказу командира щодо прийому-передачі посади начальника медичної служби військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 у визначені ст. 64 Статуту внутрішньої служби терміни.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 10.03.2017 року за №55 було допущено до тимчасового виконання обов`язків начальника медичної служби, а також прийнято справи і посаду ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 310; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 19.02.2018 року.

Головуючий: О.В. Джабурія
Суддя: Н.В. Вербицька
Суддя: К.В. Кравченко