Справа № 826/5623/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 лютого 2018 року № 826/5623/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І. розглянув у письмовому провадженні справу з позовом ТОВ «Інгул-Плюс» до Броварської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ТОВ «Інгул-Плюс» звернулось до суду з позовом до Броварської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 18.11.2016 № , від 27.04.2017 №.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що висновок акту від 07.11.2016 №406/10-06-22-01/32919595 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Інгул-Плюс» з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ «Т ЕНД Т УКР» за період з 01.02.2015 по 28.02.2015» спростовуються наявним матеріалами, отже податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі таких висновків підлягають скасуванню.

Відповідач заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи, з яких вбачається, що позивачем до перевірки не надано достатніх первинних бухгалтерських документів по господарським відносинам з ТОВ «Т ЕНД Т УКР», а відтак у позивача відсутні підстави для формування податкового кредиту з ПДВ та валових витрат по вказаному контрагенту.

В судовому засіданні за згодою сторін відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній станом на 20.06.2017) ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Броварською об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ ДФС у Київській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Інгул-Плюс» з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ «Т ЕНД Т УКР» за період з 01.02.2015 по 28.02.2015, за результатом якої складено акт від 07.11.2016 №406/10-06-22-01/32919595 (далі - акт перевірки).

З акту перевірки вбачається, що податковим органом встановлено порушення позивачем п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.3, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, що призвело до завищення від'ємного значення з ПДВ за лютий 2015 року в сумі 60 408 грн.; п. 44.2 ст. 44, ст.. 134 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на прибуток за лютий 2015 року в сумі 54 432 грн.

На підставі акту перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 18.11.2016 № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення з ПДВ на суму 60 480 грн. та №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток на суму 81 648 грн.

За результатом розгляду скарги позивача, Головним управлінням ДФС у Київській області прийнято рішення від 27.01.2017 №294/10/10-36-10-01-04, яким частково скасовано податкове повідомлення-рішення від 18.11.2016 №.

У зв'язку з викладеним, на підставі акту перевірки та рішення від 27.01.2017 №294/10/10-36-10-01-04 податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.04.2017 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток на суму39 432,00 грн.

Підставою для висновку податкового органу про наявність порушень позивачем податкового законодавства слугували наступні обставини відображені в акті, а саме:

- відповідно до інформаційних баз ДФС України ТОВ «Т ЕНД Т УКР» має основний вид діяльності - діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту, чисельність працюючих - 5 осіб, балансова вартість - 100 грн.

-ТОВ «Т ЕНД Т УКР» мало взаємовідносини з ТОВ «Еквант-Т», основним видом діяльності якого є неспеціалізована оптова торгівля, штатна чисельність працюючих 2 особи, основні засоби відсутні.

З огляду на викладене, податковий орган дійшов висновку, що ТОВ «Т ЕНД Т УКР» не мало можливості для надання позивачу послуг рекламного характеру.

Інформаційні бази даних податкового органу не мають статусу офіційних і можуть містити помилки, які впливають на правовий статус платника податку. Бази даних ДПІ не є належними доказами у справі, чинним законодавством також не передбачена належність таких баз до засобів доказування.

Дана правова позиція підтверджується доводами, що викладені в постановах Вищого адміністративного суду України від 20.09.2012 р. №К9991/574/12, №К9991/5991/11 та №К9991/24891/11: «Програмне забезпечення (інформаційні бази ДПІ) до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків не відноситься. Крім того, абсолютно справедливо підкреслюється, що такі дані не є також належним доказом відсутності фактів здійснення господарських операцій безпосередньо платника податків - позивача, та доказом несплати ним податку, якщо спірний період податковим органом перевірено з урахуванням всіх первинних документів та документів податкової звітності».

Відповідно до листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 р. №742/11/13-11, оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Суд погоджується з даними висновками Вищого адміністративного суду України та підкреслює, що письмові докази у вигляді первинних документів, які підтверджують здійснення господарських операцій позивача з контрагентами спростовують висновки контролюючого органу, які ґрунтуються на даних інформаційних податкових баз.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ТОВ «Т ЕНД Т УКР» укладено договір про надання рекламних послуг від 23.04.2010 №ТДА-ІР-01-04.10, предметом якого є надання послуг пов'язаних з розповсюдженням інформації (проведення рекламних компаній про особу чи товар, яка призначена сформулювати або підтримати обізнаність споживачів такої інформації та їх інтерес щодо такої особи чи товару).

Крім того між позивачем та ТОВ «Т ЕНД Т УКР» укладено додаток №42 до договору від 23.04.2010 №ТДА-ІР-01-04.10, предметом якого є проведення рекламної компанії «Алюмінієва фольга - у асортименті», трансляція відповідної рекламної інформації на спеціалізованій рухомій ліцензійній конструкції, місце проведення - м. Київ, тривалість рекламного ролика - 15 секунд, загальна кількість виходів рекламного ролика на протязі проведення рекламної компанії 6 720 показів, період проведення рекламної компанії з 03.02.2015 по 26.02.2015.

На підтвердження реального виконання зазначеного договору позивачем надано суду копії: ефірної довідки, акту здачі-прийняття робіт №ТТР-008 за лютий 2015 року, податкової накладної від 27.02.2015 №8, картки рахунку :631 та банківських виписок, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до норм пп. 14.1.27, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), «витрати» - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником), а «господарська діяльність» - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об'єкт оподаткування податком на прибуток визначений у ст. 134 ПК України як прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

В силу приписів абз. 1 п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Тобто, наведені правові норми Кодексу дозволяють платнику податку формувати витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, витрати. При цьому, неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

В свою чергу за визначенням, наведеним у пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України, «податковий кредит» - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до пп. «а» п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У даній податковій накладній зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити, перелік яких наведений у п. 201.1 ст. 201 ПК України. Правовий статус податкової накладної закріплений в положеннях норм ст. 201 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених норм у сукупності суд приходить до висновку, що ПК України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: відсутність зв'язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність реальних поставок), відсутність податкової правосуб'єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість. Тобто, із зазначеного вище також випливає те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Згідно ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

На думку суду належним доказом виконання умов зазначеного вище договору є надання позивачем первинних бухгалтерських документів щодо спеціалізованої рухомої ліцензійної конструкції, які містять інформацію щодо власника такої конструкції, водіїв, що здійснювали курсування за маршрутом, маршрутні листи, державний реєстраційний номер зазначеної конструкції тощо. Проте позивачем таких доказів суду не надано.

За таких обставин, аналізуючи наведені норми чинного законодавства та наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість висновків контролюючого орган про порушення п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.3, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, що вказує на правомірність податкового повідомлення-рішення від 18.11.2016 № .

За таких обставин, доведеність відповідачем правомірності та законності підстав донарахування позивачу податкового зобов'язання з податку на додану вартість за вищевказані правопорушення як наслідок прямо впливає та вказує на правомірність та обґрунтованість висновку відповідача про порушення позивачем п. 44.2 ст. 44, ст.. 134 Податкового кодексу України, що вказує на правомірність податкового повідомлення-рішення від 27.04.2017 №.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, позовні вимоги ТОВ «Інгул-Плюс» не підлягають задоволенню.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень доведено правомірність спірних податкових повідомлень - рішень.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Керуючись вимогами статей 77-78, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда