Справа № 826/15055/17
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2018-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 лютого 2018 року № 826/15055/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі

Головуючого судді Шейко Т.І.

при секретарі судового засідання Хаюк К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доТериторіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області
провизнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії
Треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

- Державна судова адміністрація України;

- Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області;

за участю представників:

- від відповідача Мягков О.В.;

- від третьої особи - Державної судової адміністрації України - Мягков О.В.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва в порядку адміністративного судочинства з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області щодо нездійснення нарахування судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про державний бюджет України на 2017 рік";

- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області з 01 січня 2017 року перерахувати та виплачувати судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 суддівську винагороду з розрахунку посадового окладу в розмірі 32000,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу суддівської винагороди у вищевказаному розмірі не відповідає вимогам закону та носить дискримінаційний характер. Викладене підтверджується загальновідомим фактом про те, що в Україні здійснюють судочинство не значна кількість суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання. Однак, переважна більшість суддів в Україні не пройшли такого, але все одно працюють та розглядають справи в судах першої інстанції, апеляційних та касаційних судах. Проходження такими суддями кваліфікаційного оцінювання або його не проходження не впливає на обсяг прав та обов'язків суддів, на якість та законність судових рішень, які виносяться судами під головуванням або за участі таких суддів, а впливає лише на розмір суддівської винагороди.

В судове засідання позивач не з'явилась, в позовній заяві просила суд розглянути справу без її участі.

Відповідач проти позову заперечив, зважаючи на те, що позивач, який є суддею та не пройшла кваліфікаційного оцінювання і, посилаючись на пункт 23 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VII, невірно трактує дану норму Закону на свою користь та просить нараховувати посадовий оклад у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, як це було визначено у Законі України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI.

Представник третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У своїх письмових поясненнях представник третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області просив розглядати справу без участі представника третьої особи.

Крім того, представником Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області було зауважено, що Головне управління Державної казначейської служби України в Київській області не є учасником спірних відносин та відповідно до пункту 3 Положення про Головне управління Державної казначейської служби України в Київській області, затвердженого наказом Державної казначейської служби України від 21 листопада 2011 року №130 - основним завданням Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області є реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представника відповідача та третьої особи - Державної судової адміністрації України, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 19 серпня 2010 року за №821/2010 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області та наказом виконуючого обов'язки голови Бориспільського міськрайонного суду Київської області за №73 від 14 вересня 2010 року зараховано на посаду судді в межах п'ятирічного строку з 15 вересня 2010 року. Згідно довідки голови суду за №18/2017 від 01 листопада 2017 року, ОСОБА_1 дійсно з 15 вересня 2010 року і по теперішній час обіймає вищевказану посаду.

За період з січня по жовтень 2017 року ОСОБА_1 виплачувалась суддівська винагорода з розрахунку посадового окладу у розмірі 16000,00 грн., що підтверджується розрахунковим листом №339, виданим Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Київській області 31 жовтня 2017 року.

Позивач, не погоджуючись з сумою нарахованої йому суддівської винагороди звернувся до суду із позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною третьою указаної статті Закону № 1402-VІІІ базовий розмір посадового окладу судді визначається виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Одночасно пунктом 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., NN 41 - 45, ст. 529; 2015 р., NN 18 - 20, ст. 132 із наступними змінами).

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що для суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, розмір суддівської винагороди слід визначати за положеннями Закону України від 07.07.2010 № 2453-VІ «Про судоустрій та статус суддів» (далі Закон № 2453-VІ).

Виходячи з позовної заяви та доданих до неї матеріалів, суд дійшов до висновку, що на момент розгляду справи позивачем не пройдено кваліфікаційне оцінювання на предмет підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді чи відповідності займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України від 02 червня 2016 №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», що передбачено підпунктом 4 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України, пункту 22 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ «Про судоустрій та статус суддів».

Частиною третьою статті 133 Закону № 2453-VІ передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Згідно зі статтею 7 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 1 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1600 грн.

Статтею 8 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» визначено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200 гривень.

Разом з тим, пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 N 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

На час розгляду даної справи положення Закону № 1774-VІІ не визнані неконституційними.

Крім того, Закон № 1774-VІІ прийнятий пізніше у часі за норми статті 133 Закону № 2453-VІ, тому при подоланні колізій положень нормативно-правового (их) акту (ів) рівної юридичної сили слід надавати перевагу тому, що прийнятий пізніше, тобто, - Закону № 1774-VІІ.

Про необхідність пріоритетного застосування положень Закону № 1774-VІІ додатково свідчить також і пряма вказівка законодавця, висловлена ним у пункті 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, а саме: до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Щодо доводів позивача, що застосування відповідачем положень Закону №1774-VII є явною дискримінацією по відношення до правомірних очікувань позивача, суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 листопада 1983 року у справі «Ван дер Мюссель проти Бельгії» зазначено, що держава могла вимагати виконання безоплатно займатися справами клієнтів, які не могли оплачувати його послуги, від адвокатів не лише тому, що адвокати посідають становище, істотно відмінне від представників інших професій, вільних від таких обов'язків (дантистів, лікарів та інших), але й тому, що практика, на яку посилався заявник, була єдиним засобом, за допомогою якого Бельгія могла забезпечити реалізацію іншого права, гарантованого у статті 6 Конвенції (справедливий судовий розгляд).

Відповідно до частини третьої статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У рішенні від 28 квітня 2009 року № 9-рп/2009 Конституційний Суд України, вказуючи на недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, що об'єктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобов'язань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац п'ятий пункту 5 мотивувальної частини).

Суд звертає увагу, що у зв'язку з прийняттям Закону № 1774-VІІ не відбулось зменшення розміру суддівської винагороди, яку фактично отримував позивач до його ухвалення.

Так, з 1 грудня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1600 гривень (абзац 2 статті 8 Закону України від 25.12.2015 № 928-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2016 рік»), а з 01.01.2017 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600 гривень (абзац 4 статті 7 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2017 рік»).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 14 листопада 2017 року в справі К/800/8142/16.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» зазначено, що держава може ввести, призупинити або припинити виплату доплат, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Суд також зазначає, що згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

З системного аналізу наведених рішень вбачається, що практика Європейського суду з прав людини полягає в тому, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Враховуючи наведені обставини та здійснений аналіз норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди діяло на підставі, в межах і спосіб передбачені Конституцією України та законами України, оскільки з січня 2017 року суддям місцевих загальних судів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання відповідно до штатних розписів встановлено посадові оклади у розмірі 16000,00 грн.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

Натомість відповідач довів суду відсутність протиправних дій зі свого боку.

За таких обставин позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 243-246, 250, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволені позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко