Справа № 425/1804/17
Суддя: Романовський Є. О.
Дата ухвалення: 2018-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2018 Провадження №2-а/425/28/18

Справа №425/1804/17

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі:

головуючого судді - Романовського Є.О.,

за участю секретаря - Мирошниченко В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рубіжному Луганської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Інспектора поліції батальйону Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному ОСОБА_2 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, 05.09.2016 року відповідачем відносно нього складено постанову серії АР № 034383 та накладено адміністративне стягнення за

ч. 2 ст. 126 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 510,00 гривень, внаслідок того, що він 05.09.2016 року керував скутером «YАMAHA SUPER JAG ZR» та не мав при собі посвідчення водія, чим порушив п. 2.1 (а) ПДР України. Позивач не погоджується з даним правопорушенням та стверджує, що він не порушував вимог п. 2.1 (а) ПДР України та посвідчення водія йому не потрібне, оскільки вказаний скутер згідно Віденської конвенції про дорожній рух від 08.11.1968 року не є «механічним транспортним засобом», а відноситься до «велосипеду з підвісним двигуном» внаслідок того, що двигун зазначеного скутера має обєм, який не перевищує 50 куб. см.

На підставі вище викладеного, просив суд скасувати постанову про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі від 05.09.2016 року серія АР № 034383 про накладання на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 гривень за порушення вимог ч. 2 ст. 126 КУпАП.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

Відповідач у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, заслухавши думку позивача, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в адміністративній справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147 -VIII, викладено у новій редакції Кодекс адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Цей закон набирає чинності з дня початку роботи Верховного Суду, визначеного рішенням його Пленуму відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме, - з 15.12.2017 року.

Згідно вимогам п.10 ч.1 розділу VII перехідних положень КАС України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,

кв. 41, що підтверджується копією паспорту (а.с.4).

Згідно зі статтю 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 статті 286 КАС України передбачено, що позовну заяву щодо оскарження рішень субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Статтею 289 КУпАП передбачено, що скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

У відповідності до ч. 1 ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вже звертався 09.09.2016 року до суду із вказаним позовом (а.с.100), однак до неналежного відповідача, внаслідок того, що із оскаржуваної постанови неможливо було прочитати текст (а.с.5), та ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 19.07.2017 року вказаний позов було залишено без розгляду за його заявою (а.с.99), тобто позивач 20.07.2017 року звернувся до суду в межах, зазначеного ст. 286 КАС України та ст. 289 КУпАП., строку (а.с. 1, 2).

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України "Про Національну поліцію", поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно Конституції України та Закону України "Про Національну поліцію", поліцейський, під час виконання своїх службових обовязків, зобовязаний діяти виключно на підставі у порядку у межах повноважень та у спосіб визначений Конституцією України, Законами України, зокрема КУпАП, іншими нормативно-правовими актами, що регламентують діяльність поліції.

Згідно зі ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в звязку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

З постанови про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі від 05.09.2016 року серія АР № 034383 вбачається, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 126 КУпАП України, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510,00 грн. у зв'язку з тим, що він 05.09.2016 року о 15.00 год. в м. Рубіжному по

вул. Студентська, 23, керував скутером «YАMAHA NEXT ZONE», без посвідчення водія, тобто не маючи права кернування таким транспортним засобом, чим порушив п. 2.1 (а) ПДР України, (а.с. 5, 6, 16).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

В силу вимог встановлених правил ст. 14 Закону України "Про дорожній рух", учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху: створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам. При цьому водій має право відступати від вимог Закону та відповідно правил дорожнього руху лише в умовах дії непереборної сили або коли іншими засобами неможливо запобігти власній загибелі чи каліцтву громадян.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Згідно п. 2.1 (а) Правил дорожнього руху України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Твердження позивача про те, що мопед, яким він керував не відноситься до механічних транспортних засобів, а являється "велосипедом з підвісним двигуном", а тому і право на його керування отримувати в окремому порядку не потрібно, суд спростовує наступним.

Відповідно до положень частини 2 статті 126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, з огляду на зміст означеного складу адміністративного правопорушення, його субєктом може бути тільки така фізична осудна особа, яка керувала транспортним засобом без наявності у неї права на керування таким транспортним засобом, якщо отримання такого права передбачено чинним законодавством України.

Статтею 15 Закону України «Про дорожній рух», яка встановлює умови доступу фізичних осіб до керування транспортними засобами передбачено, що кожний громадянин, який досяг визначеного цим Законом віку, не має медичних протипоказань та пройшов повний курс навчання за відповідними програмами, може в установленому порядку отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії. При цьому, право керування мототранспортними засобами і мотоколясками (категорії A1, A) може бути надано особам, які досягли 16-річного віку. А підтверджується отримане право посвідченням водія, порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії якого встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, умовами пункту 2 та 3 «Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №340 від 08 травня 1993 року (в редакції на час складання постанови) прямо передбачено, що особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії. А транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на відповідні категорії. При цьому мопеди, моторолери та інші двоколісні (триколісні) транспортні засоби, які мають двигун з робочим об'ємом до 50 куб. сантиметрів або електродвигун потужністю до 4 кВт відносяться до категорії А1.

Аналогічні положення закріплено і у положеннях пункту 2.13. Розділу ІІ «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (надалі за текстом Правила дорожнього руху).

Позивач у судовому засіданні підтвердив, що 05 вересня 2016 року він керував мопедом з робочим обємом двигуна 49,9 кубічних сантиметрів, а отже, відповідач обґрунтовано і правильно при винесенні постанови виходив із того, що по суті, позивач керував транспортним засобом категорії А1, при цьому без посвідчення водія на право керування таким транспортним засобом, внаслідок відсутності права керування таким транспортним засобом взагалі.

На думку суду, позивач помилився у тому, що він має право керування мопедом без наявності посвідчення водія на право керування транспортним засобом категорії А1, оскільки безпідставно не взяв до уваги вказані вище національні нормативно-правові положення, а також не врахував того, що в силу положень Закону України від 24.09.2008 року № 586-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» були внесені зміни до Закону України «Про дорожній рух» , та починаючи з 01.01.2010 року в Україні була запроваджена не тільки реєстрація мопедів і скутерів, а й визначено нові умови допуску громадян до керування транспортними засобами цієї категорії, у тому числі отримання права керування такими транспортними засобами з отриманням посвідчення відповідного зразка.

Саме тому, суд не може погодитись із тим аргументами позивача, що в Україні будь-яка фізична особа, у тому числі і він, має право керування транспортними засобами категорії А1, до яких відносяться мопеди, з робочим обємом двигуна до 50 кубічних сантиметрів, без отримання такого права у встановленому законом порядку та без посвідчення водія на право керування такими транспортними засобами в Україні.

Враховуючи аргумент позивача проте, що до адміністративної відповідальності його було притягнуто за порушення ним пункту 2.1. Правил дорожнього руху, яким передбачено обовязок водія саме "механічного транспортного засобу" мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, а його мопед таким не являється, суд виходить з такого.

По-перше, суд констатує, що пункт 2.1. Правил дорожнього руху слід розуміти як такий, що охоплює обовязок водія механічного транспортного засобу не тільки формально мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, а й обовязок мати таке право в принципі, оскільки посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії видається лише особам, які отримали право керування транспортним засобом відповідної категорії. Але такий обовязок, як правильно відзначив позивач, розповсюджується тільки на водіїв "механічних транспортних засобів".

Але позиція позивача в тій частині, що його мопед , з робочим обємом двигуна 49,9 кубічних сантиметрів не вважається "механічним транспортним засобом" навіть у розумінні пункту 1.10. національних Правил дорожнього руху є помилковою.

Дійсно, положеннями Законів України «Про транспорт», «Про дорожній рух» визначення терміну "механічний транспортний засіб" не надається, але надається у пункті 1.10. Правил дорожнього руху.

Зокрема, під "механічним транспортним засобом" розуміється транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

Буквальне тлумачення наведеного визначення, звичайно не дає прямої і виключної відповіді на те, які транспортні засоби відносяться до механічних, а які ні. Тим більше друге речення не містить таких слів як "виключно" або "тільки", тому сказати, що цей термін застосовується виключно або тільки щодо тракторів, самохідних машин і механізмів, а також тролейбусів та транспортних засобів з електродвигуном потужністю понад 3 кВт не можна.

Тому у першу чергу, слід застосовувати визначення Правилами дорожнього руху термінів "транспортний засіб" та "мопед". Під якими розуміється "пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів" та "двоколісний транспортний засіб, який має двигун з робочим об'ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт", відповідно.

Зважаючи на викладене та пояснення позивача в частині технічних характеристик та призначення його мопеду, суд не має сумнівів у тому, що мопед марки «YАMAHA NEXT ZONE», з робочим обємом двигуна 49,9 кубічний сантиметрів, вважається згідно національних Правил дорожнього руху саме "механічним транспортним засобом".

Таким чином, положення пункту 2.1. Правил дорожнього руху, повною мірою застосовуються і до водіїв мопедів марки «YАMAHA NEXT ZONE», з робочим обємом двигуна 49,9 кубічний сантиметрів, яким власне і керував позивач.

Що стосується аргументів позивача щодо застосування норм Конвенції про дорожній рух, в частині необхідності кваліфікації його мопеду як "велосипеду з підвісним двигуном", оскільки цього вимагає і частина 6 статті 9 КАС України, то тут суд виходить з наступного.

Дійсно, положеннями частини 6 статті 9 КАС України (в редакції на час звернення до суду) та частини 5 статті 7 КАС України (в редакції на час ухвалення рішення) передбачено, що якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Указом Президії Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки від 25 квітня 1974 року №2614-VIII «Про ратифікацію Конвенції про дорожній рух» названу Конвенцію було ратифіковано із застереженнями щодо положень статей 45,46, 52.

При цьому, в силу положень статті 6 Закону України «Про правонаступництво», Україна підтвердила свої зобовязання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України.

У положеннях статті 1 «визначення» Глави І «Загальні Положення», дійсно, серед іншого, надається визначення таким термінам як "велосипед", "велосипед з підвісним двигуном", "мотоцикл" та "механічний транспортний засіб", які, на перший погляд, відрізняються від термінів, що використовуються у національних Правилах дорожнього руху.

Однак суд вважає необхідним зазначити, що Конвенція про дорожній рух, як прямо вказано у її преамбулі, має за мету полегшити саме міжнародний дорожній рух, і у статті 1 Розділу 1 прямо вказує на те, коли транспортний засіб вважається таким, що знаходиться в міжнародному русі на території якої-небудь держави, і як наслідок, тільки у цьому випадку повинні застосовуватись правила цієї Конвенції. Але позивач не надає доказів того, що транспортний засіб, яким він керував, з метою застосування положень цієї Конвенції, дійсно знаходився у стані «міжнародного руху». Більш того, пояснення надані позивачем у судовому засіданні вказали суду на те, що керуючи своїм мопедом, позивач у стані "міжнародного руху" не знаходився.

Також позивач при вирішенні питання щодо того як кваліфікувати його транспортний засіб для цілей Конвенції, використовує її положення щодо "велосипеду з підвісним двигуном" не у повному обсязі, а також без застосування національних Правил дорожнього руху, але це необхідно з огляду на положення цієї ж Конвенції.

Дійсно, в силу положень пункту о) статті 1 Конвенції про дорожній рух, "механічний транспортний засіб" - це будь-який самохідний дорожній транспортний засіб, за виключенням велосипедів з підвісним двигуном, на території Договірних Сторін, які не прирівнюють їх до мотоциклів та за виключенням рейкових транспортних засобів.

А згідно з пунктом m) статті 1 цієї ж Конвенції, "велосипед з підвісним двигуном" - це будь-який двох або трьох колісний транспортний засіб, забезпечений двигуном внутрішнього згоряння з об`ємом циліндру, який не перевищує 50 куб.см, і максимальна конструктивна швидкість якого не перевищує 50 км на годину (30 миль на годину).

Отже, формально, якщо керуватись тільки цими положеннями, то положення Конвенції дійсно встановлювали б інші правила ніж національне українське законодавство, оскільки не відносять "велосипеди з підвісним двигуном" до механічних транспортних засобів.

Але, пункт m) статті 1 Конвенції про дорожній рух, що не враховано позивачем, має іншу редакцію. Даючи визначення "велосипеду з підвісним двигуном" цей пунтк також встановив право будь-якої Договірної Сторони не вважати "велосипедами з підвісним двигуном" відповідно до свого національного законодавства ті транспортні засоби, які не мають характеристик велосипедів у відношення можливості їх використання, зокрема можливості привести їх у рух за допомогою педалей.

Тобто, справжні приписи пункту m) статті 1 Конвенції, які не враховані позивачем, вказують на те, що будь-яка Договірна Сторона, за своїм національним законодавством може не вважати "велосипедом з підвісним двигуном" ті транспортні засоби, які не мають можливості їх приведення в рух за допомогою педалей.

А отже, якщо будь-яка Договірна Сторона (тобто Держава) це зробила, то не можна говорити про те, що у такій державі визначення "велосипед з підвісним двигуном" повинно застосовуватись саме так, як надано у першому реченні пункту m) статті 1 Конвенції про дорожній рух. І як наслідок, у такій державі, питання про кваліфікацію певного транспортного засобу, як "механічного" або як "велосипеда з підвісним двигуном" залежить від його визначення у національному законодавстві.

І з огляду на визначення поняття "мопед" та "велосипед", що надані у Правилах дорожнього руху, стає зрозумілим, що Україна користуючись правом наданим їй положеннями Конвенції (в яких дається визначення поняттю "велосипед з підвісним двигуном" - пункт m) статті 1) не вважає такі транспортні засоби як "мопеди", "велосипедами з підвісним двигуном" або просто "велосипедами" у розумінні Конвенції, за ознакою не можливості приведення мопедів у рух, за допомогою педалей. А позивач у судовому засіданні підтвердив, що його мопед приводиться в рух тільки за допомогою двигуна і педалей для приведення мопеда в рух, не передбачено конструкцією.

Отже, позивач не врахував, що за пунктом m) статті 1 Конвенції, на який він посилається, як на правила міжнародного договору, що інакше кваліфікують його мопед (тобто не як "механічний транспортний засіб", а як "велосипед з підвісним двигуном"), насправді, така інша кваліфікація не може бути застосована, оскільки Україна, на підставі свого права, наданого їй тим самим пунктом, не вважає мопеди "велосипедами з підвісним двигуном", а тому, на території України, його мопед, вважається "механічним транспортним засобом".

І з цього приводу, Україна не повинна була робити будь-яких заяв, згідно пункту 2 статті 54 Конвенції, оскільки він застосовуються для тих випадків, коли Держава бажає, віднести "велосипеди з підвісним двигуном" до "мотоциклів" (у розумінні Конвенції), позаяк Україна не вважає мопеди "велосипедами з підвісним двигуном", а тому не виникає і необхідності відносити їх до "мотоциклів".

Отже, доводи позивача про те, що Конвенцією про міжнародний рух, як міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила ніж ті, які передбачені національним законодавством є помилковими.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для скасування постанови про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі від 05.09.2016 року серія АР № 034383, складеної відносно ОСОБА_1, оскільки останній вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП, на нього правомірно накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу, відповідно до вимог чинного законодавства, уповноваженою на те службовою особою, в межах санкції статті, яка передбачає відповідальність за такі дії, тому суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Згідно ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення субєкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення субєкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення субєкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Керуючись ст. ст. 5-11, 72-77, 162, 211, 217, 229, 241-246, 250, 255, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Інспектора поліції батальйону Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному ОСОБА_2 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення залишите без задоволення.

Постанову про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі від 05 вересня 2016 року серії АР № 034383 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у вигляді штрафу в розмірі 510 (пятсот десять) гривень 00 копійок залишити без змін.

Рішення суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня проголошення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.О. Романовський