Справа № 804/5928/17
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2018 року Справа № 804/5928/17

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді при секретарі судового засідання ОСОБА_1 ОСОБА_2
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Комунального підприємства "Підсобне сільське господарство" Дніпропетровської обласної ради до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі, третя особа: Дніпропетровська обласна рада про визнання незаконною та скасування вимоги №6-Ю від 10.01.2017р., -

ВСТАНОВИВ:

15.09.2017р. Комунальне підприємство "Підсобне сільське господарство" Дніпропетровської обласної ради звернулося з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі, третя особа: Дніпропетровська обласна рада та просить:

- визнати вимогу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі №6-Ю від 10.01.2017р. про сплату боргу зі сплати страхових внесків, штрафів (фінансових санкцій) та пені у сумі 135 959,29 грн. незаконною та скасувати її.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.12.2016р. від Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі було отримано лист у якому було зазначено, що станом на 19.12.2016р. позивач має заборгованість по єдиному внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування у розмірі 219842,19 грн., яка була сплачена позивачем за платіжним дорученням № 1 від 23.12.2016р. 18.08.2017р. відповідачем було направлено голові обласної ради лист, у якому зазначив про необхідність погашення позивачем боргу перед Пенсійним фондом у сумі 135 959,29 грн. про що відповідач направив до Самарського ВДВС вимогу від 10.01.2017р. про сплату страхових внесків, штрафів (фінансових санкцій) та пені у сумі 135959,29 грн., яку позивач отримав 07.09.2017р. в Самарському ВДВС м. Дніпра. Позивач не погоджується із вказаною вимогою, оскільки на кінець звітного періоду 2015р. позивач мав нульовий баланс згідно фінансового звіту від 20.01.2016р., відповідачем жодні заходи державного нагляду (контролю) згідно до ст.ст.2,4,6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» у формі перевірок (позапланових чи планових) не проводились, а тому вважає, що вимога відповідача про сплату боргу по страхових внесках є незаконною та необґрунтованою, оскільки базується лише на домислах відповідача та складена без дотримання вимог чинного законодавства України.

Представник позивача в судове засідання не зявився без поважної причини, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином 27.12.2017р., що підтверджується відповідним конвертом про повернення його поштою з відміткою «зі спливом строку зберігання» та вважається належним врученням повістки позивачеві у відповідності до вимог ч.11 ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України, а також змістом наявної в матеріалах справи телефонограми (а.с. 80-81 том 2).

Представник відповідача 12.01.2018р. надав до канцелярії суду клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача, при цьому, у вказаному клопотанні представник позивача наполягав на розгляді справи по суті на підставі наявних у ній доказів відповідно до вимог ч.5 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.83 том 2).

17.10.2017р. надав до канцелярії суду письмові заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що позивач дійшов хибного висновку, що взаємовідносини між територіальними органами Пенсійного фонду та страхувальниками регулюються Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», в той час як такі відносини регулюються Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV). Відповідно до ст. 14 Закону №1058-IV позивач є платником страхових внесків (страхувальником), а тому згідно положень Закону №1058-IV та Інструкції «Про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України» затвердженої постановою правління ПФУ № 21-1 від 19.12.2003р. на позивача було покладено обовязки по нарахуванню, обчисленню і сплаті в установлені строки та в повному обсязі страхових внесків. Так, позивачем було самостійно нараховано страхові внески та надано розрахунки сум страхових внесків з 01.08.2005р. по 31.12.2010р., однак позивачем страхові внески не сплачувались, у звязку з чим виникла заборгованість у розмірі 135 959,29 грн. Крім того, позивачем протягом 2006-2011р. частково сплачувались страхові внески, обовязок щодо сплати яких виник до серпня 2005р., тому на підставі ст. 106 Закону №1058-IV до позивача були застосовані фінансові санкції та нарахована пеня у загальній сумі 7 167,56 грн. У звязку з наявною заборгованістю та на підставі п.п. 8.3 п. 8 Інструкції «Про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України» затвердженої постановою правління ПФУ №21-1 від 19.12.2003р. було сформовано та направлено на адресу позивача вимогу про сплату боргу №6-Ю від 10.01.2017р. Враховуючи, що позивач не скористався своїм правом на оскарження в адміністративному/судовому порядку, відповідачем було направлено зазначену вимогу до Самарського ВДВС м. Дніпра Головного управління юстиції у Дніпропетровській області. Також відповідач зазначає, що при оскарженні цієї вимоги УПФУ позивач взагалі не повідомив відповідача в порушення п.6 ч.3 ст.106 Закону №1058-ІУ (а.с.22-25 том 1).

Представник третьої особи в судове засідання не зявився без поважної причини, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином 13.12.2017р., що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням (а.с. 79 том 2).

Згідно ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), належним чином повідомленого про судове засідання, без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

Частиною 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене, з урахуванням належного повідомлення позивача та третьої особи про дату, час і місце розгляду справи відповідно до ст. 126 Кодексу адміністративного судочинства України, не повідомлення позивачем та третьою особою причини неявки в судове засідання, подане представником відповідача клопотання про розгляд справи за відсутності його представника, у якому представник наполягав на розгляді справи за наявними у ній доказами згідно до вимог ч.5 ст.205 вказаного Кодексу, строки розгляду справи, встановлені ст. 193 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглядати дану справу за відсутності представників позивача, відповідача та третьої особи у письмовому провадженні, відповідно до вимог п. 1 ч. 3, ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наданих та наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Комунальне підприємство "Підсобне сільське господарство" Дніпропетровської обласної ради було зареєстровано платником страхових внесків в Управлінні Пенсійного фонду України в Самарському районі м. Дніпропетровська правонаступником прав і обовязків якого згідно постанов Кабінету Міністрів України №1055 та № 988 від 21.12.2016р. є Лівобережне обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі, що підтверджується доказами наявними у матеріалах справи (а.с. 35-36 том 1).

Станом на 13.09.2017р. позивач має заборгованість по страхових внесках на загальнообовязкове державне пенсійне страхування у загальній сумі 135959,29 грн., у тому числі самостійно нарахованих страхових внесків та наданих розрахунків за період з 01.08.2015р. по 31.12.2010р. 128791,73 грн., штрафні санкції - 4046,82 грн., пеня 3120,74 грн., що підтверджено детальним розрахунком наведеним у листі, адресованому позивачеві від 21.09.2017р. №8725/08/33(а.с. 35-36 том 1).

Вказана заборгованість по сплаті страхових внесків виникла у позивача за самостійно нарахованими та поданими до Управління Пенсійного фонду України розрахунками за період з 01.08.2005р. по 31.12.2010р. на загальну суму 128791,73 грн., що підтверджується копіями відповідних розрахунків наявних в матеріалах справи (а.с.104-221 том 1).

За несвоєчасну сплату вказаних страхових внесків були прийняті рішення про застосування до позивача фінансових санкцій та нарахована пеня за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків на загальну суму 7167,56 грн. за наступними рішеннями, а саме: №319 від 16.08.2015р. залишок несплаченої суми фінансових санкцій та пені становить 15 грн. 17 коп.; №12 від 08.02.2006р. на суму 1094,26 грн.; №13 від 08.02.2006р. на суму 2275,95 грн.; №406 від 14.07.2008р. на суму 1833,37 грн.; №407 від 14.07.2008р. на суму 1703,57 грн.; №408 від 14.07.2008р. на суму 28,36 грн.; №409 від 14.07.2008р. на суму 72,65 грн.; №410 від 14.07.2008р. на суму 12,32 грн.; №233 від 18.03.2011р. на суму 131,91 грн., що підтверджується копіями вказаних наведених рішень (а.с.222-230 том 1).

Заборгованість у зазначеній вище сумі по страхових внесках, штрафних санкцій та пені у загальній сумі 135959,29 грн. не була сплачена у встановлені законодавством строки.

Вказані вище суми страхових внесків, штрафних санкцій та пені на загальну суму 135959,29 грн. були стягнуті з позивача у судовому порядку, рішення судів набрали законної сили, що підтверджується копіями відповідних судових рішень (а.с.231-250 том 1, а.с.1-68 том 2).

У звязку з не сплатою позивачем вказаної заборгованості, 10.01.2017р. відповідачем було сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу №6-Ю від 10.01.2017р. у загальному розмірі 135 959,29 грн., у тому числі 128 791,73 грн. - недоїмка по страхових внесках; 4 046,82 грн. - фінансові санкції (штрафи); 3 120,74 грн. - пеня, що підтверджується копією відповідної вимоги про сплату боргу (а.с. 8).

Позивач просить визнати незаконною та скасувати вищевказану вимогу про сплату боргу зі сплати страхових внесків, штрафів (фінансових санкцій) та пені у сумі 135959,29 грн. посилаючись на те, що вказана вимога базується лише на домислах відповідача та складена без дотримання вимог чинного законодавства.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Правовідносини щодо сплати страхових внесків страхувальниками врегульовані Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин (далі Закон №1058), Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 09.07.2010 року №2464-VІ (далі Закон №2464), а також Інструкцією «Про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України», затвердженою постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 р. №21-1 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 січня 2004 р. за №64/8663 (далі Інструкція №21-1).

Статтею 14 Закону №1058 визначено, що страхувальниками відповідно до цього Закону є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру для осіб, зазначених у пунктах 1,10,15 статті 11 цього Закону.

Згідно до п.п.4,6 ч.2 ст.17 Закону №1058 страхувальник зобовязаний подавати звітність територіальним органам Пенсійного фонду у строки, в порядку та за формою, встановленими Пенсійним фондом, нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Частиною 6 ст.20 Закону №1058 передбачено, що страхувальники зобовязані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Відповідно до п.2 ч.9 ст.106 Закону №1058 у редакції, чинній на момент застосування фінансових санкцій, за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або територіальними органами Пенсійного фонду, накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум. Одночасно на суми своєчасно не сплачених (не перерахованих) страхових внесків і фінансових санкцій нараховується пеня в розмірі 0,1 відсотка зазначених сум коштів, розрахована за кожний день прострочення платежу.

Частиною 3 ст.106 Закону №1058 передбачено, що територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Суми пені та фінансових санкцій, застосованих за порушення порядку та строків обчислення, нарахування та сплати страхових внесків стягуються в тому ж порядку, що й недоїмка із сплати страхових внесків.

Суми пені та штрафів можуть бути включені до вимоги про сплату недоїмки, якщо застосування цих фінансових санкцій повязано з виникненням та сплатою недоїмки.

Строк давності щодо стягнення недоїмки, пені та штрафів не застосовується ч.14, ч.15 ст. 106 Закону №1058.

З 01.01.2011р. набрав чинності Закон №2464 за яким страхові внески були замінені на єдиний соціальний внесок.

Згідно до абзаців 5,6 частини 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2464 стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообовязкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообовязкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. Погашення заборгованості з використання коштів, що надходять у рахунок сплати єдиного внеску, забороняється.

На період до повного стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообовязкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообовязкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю та правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Також і підпунктом 8.1 п.8 Інструкції № 21-1 визначено, що стягнення заборгованості зі сплати внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості, або застосування штрафних санкцій.

Аналізуючи вказані норми, можна дійти висновку про те, що відповідач наділений повноваженнями щодо направлення страхувальникам вимог про сплату боргу за страховими внесками, штрафними санкціями та пенею (недоїмкою), яка виникла до 1 січня 2011 року та такими повноваженнями відповідач наділений згідно до вищенаведених вимог абзаців 5,6 частини 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2464, Інструкцією №21-1.

Так, як свідчать матеріали справи у період з 01.08.2005р. по 31.12.2010р. позивачем були самостійно нараховані страхові внески у загальному розмірі 128791,73 грн. про що до територіального управління Пенсійного фонду України позивачем були подані відповідні розрахунки (а.с.104-221 том 1).

Також протягом 2006р.-2011р. позивачем частково сплачувались страхові внески, обовязок щодо сплати яких виник до серпня 2005р., у звязку з чим за несвоєчасну сплату страхових внесків до позивача були застосовані фінансові санкції та нарахована пеня за відповідними рішеннями відповідача на загальну суму 7167,56 грн., що підтверджується копіями таких рішень (а.с.222-230 том 1).

Вищевказана заборгованість позивачем не була сплачена на рахунки Управління Пенсійного фонду України у строки та у порядку встановленому Законом №1058, у звязку з чим 10.01.2017р. відповідачем була сформована оспорювана вимога №6-Ю про сплату боргу у загальному розмірі 135959,29 грн., де недоїмка 128791,73 грн., фінансові санкції (штрафи) 4046,82 грн., пеня 3120,74 грн.,яка була вручена позивачеві 14.02.2017р., що підтверджується копією поштового повідомлення про вручення та копією листа ПАТ «Укрпошта» про вручення представнику позивача Артеменко, які наявні в матеріалах справи (а.с.26-27 том 1).

Проаналізувавши вищенаведені обставини, досліджені докази та вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні відносини, можна дійти висновку, що оспорювана вимога прийнята у межах повноважень та у спосіб, встановлений Законом №1058, абзацами 5,6 частини 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2464.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч.1 ст.77 вказаного Кодексу, на позивача покладено обовязок довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Так, позивачем не було надано суду жодних доказів та не наведено будь-яких підстав, які б свідчили про відсутність у позивача заборгованості по страхових внесках за період з 01.08.2005р. по 31.12.2010р. у сумі 135959,29 грн. з урахуванням наданих відповідачем копій самостійно поданих позивачем до пенсійного фонду розрахунків по страхових внесках за вказаний період(а.с.104-221 том 1).

При цьому, судом критично надається оцінка доводам позивача про те, що відповідачем не проводилося жодних перевірок (планових чи позапланових) згідно до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», оскільки згідно до ст.2 згаданого Закону, сфера його дії не поширюється на правовідносини щодо сплати заборгованості до Управління Пенсійного фонду України по страхових внесках, фінансових санкціях та пені (недоїмці) з урахуванням того, що рішення про застосування штрафних санкцій позивачем не були оспорені у встановленому законодавством порядку та у встановлені строки.

Є безпідставними і посилання позивача на те, що на кінець звітного періоду 2015р. позивач мав нульовий баланс згідно фінансового звіту від 20.01.2016р., оскільки вказане твердження не може свідчити про відсутність у позивача боргу по сплаті страхових внесків (недоїмки) за період з 01.08.2005р. по 31.12.2010р. та вказаний звіт не є належним та допустимим доказом протиправності та незаконності оспорюваної вимоги з урахуванням обставин та доказів досліджених судом.

Не можуть також бути покладені в основу даного судового рішення доводи позивача про сплату позивачем боргу за платіжним дорученням № 1 від 23.12.2016р. у сумі 220161,19 грн., оскільки як вбачається зі змісту вказаного платіжного документу, позивачем сплачено не страхові внески за оспорюваною вимогою на рахунки Управління Пенсійного фонду України, а сплачена заборгованість по єдиному внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування на рахунки Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції, а тому суд приходить до висновку, що надане вищевказане платіжне доручення №1 від 23.12.2016р. не є належним та допустимим доказом сплати страхових внесків до Управління Пенсійного Фонду України за оспорюваною вимогою про сплату боргу за страховими внесками за період з 01.08.2005р. по 31.12.2010р.

Окрім того, при прийнятті даного судового рішення, судом враховується і те, що за вказаний період за позовами відповідача вказана сума заборгованості була стягнута за судовими рішеннями, які набрали законної сили, тобто вказана сума боргу також позивачем не оскаржена була у встановленому законодавством порядку, що свідчить про обґрунтованість прийняття відповідачем оспорюваної вимоги з урахуванням того, що строки давності не застосовуються до стягнення заборгованості по сплаті страхових внесків згідно ч.15 ст.106 Закону №1058, а також виходячи з вимог ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Між тим, відповідачем суду надано достатньо належних та допустимих доказів, які свідчать про правомірність і обґрунтованість прийнятої відповідачем оспорюваної вимог з урахуванням ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваної вимоги згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що при прийнятті оспорюваної вимоги відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За викладених обставин, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на субєкта владних повноважень.

Однак, виходячи з того, що у суду відсутні підстави для задоволення даного позову, і судові витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача субєкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11,12, 47,72-77,94,122,132,139,193,241-246,250,251, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Комунального підприємства "Підсобне сільське господарство" Дніпропетровської обласної ради до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі, третя особа: Дніпропетровська обласна рада про визнання незаконною та скасування вимоги №6-Ю від 10.01.2017р. відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи в порядку письмового провадження) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1