Справа № 806/3157/17
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2018-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Шуляк Л.А.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

іменем України

"14" лютого 2018 р. Справа № 806/3157/17

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Охрімчук І.Г.

суддів: Капустинського М.М.

ОСОБА_2,

за участю секретаря судового засідання Полоневич Т.Ю.,

представника позивача та представника відповідача:

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Житомирській області на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "04" грудня 2017 р. у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.06.2017 р. №61997-13

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області №61997-13 від 23.05.2017.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_3 зазначив, що оскільки на виконання вимог Податкового кодексу України було прийнято рішення сесії Овруцької міської ради від 27.01.2016 №100 про застосування визначених цим рішенням ставок оподаткування, що виникли у 2016 року, проте оприлюднене воно значно пізніше визначеного законодавством строку, у зв'язку з чим не підлягає застосуванню. Крім того, згідно пп.266.2.2 (є) ст.266 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. При цьому, зазначена норма Кодексу звільняє від оподаткування не тільки будівлі, що перебувають у власності промислових підприємств, а й аналогічні будівлі, що перебувають у власності будь - яких суб'єктів господарювання, в тому числі й у власності фізичних осіб-підприємців.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 04.12.2017р. позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Житомирській області від 23.06.2017р. №61997-13.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач звернувся до суду зі скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду від 04.12.2017р. скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові. В скарзі відповідач зазначив, що Овруцькою міською радою Житомирської області прийнято рішення "Про встановлення місцевих податків та зборів на 2016 рік по м. Овруч" №100 від 27.01.2016, згідно якого встановлена ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об'єктів нежитлової нерухомості. Крім того зазначила, що п. "є" п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України не може бути застосований у даному випадку до позивача, оскільки дане обмеження встановлено стосовно об'єктів оподаткування юридичних осіб, а не фізичних осіб - підприємців. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Представник відповідача вважає судове рішення не законним та просить задовольнити апеляційну скаргу.

Переглянувши судове рішення, доводи апеляційної скарги, розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Головним управління ДФС у Житомирській області (далі - ГУ ДФС в Житомирській області) винесено податкове повідомлення-рішення №61997-13 від 23.06.2017, відповідно до якого ОСОБА_3 визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у сумі 11350,41 грн. (а.с. 7).

Позивач не погодився з відповідним рішенням контролюючого органу, у зв'язку з чим оскаржив його до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу на підставі договорів купівлі-продажу на праві приватної власності належать 1/2 частина комплексу нежитлових будівель, що розташовані за адресою: м. Овруч, вул. Тітова, 15-в. До складу його частини комплексу входять такі будівлі та споруди: бокс площею 712,15 кв.м., склад площею 60,4 кв.м., гараж площею 210,65 кв.м., пилорама площею 101,75 кв.м., альтанка площею 8,55 кв.м. та водокачка площею 4,75 кв.м. (а.с.9).

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набув чинності з 01 січня 2015 року, статтю 266 Кодексу викладено у новій редакції, якою передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Кодексу (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування, відповідно до пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 Кодексу, є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з пп.266.3.2. п. 266.3 ст. 266 Кодексу база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

При цьому, пп.266.5.1. п.266.5 ст.266 Кодексу визначено, що ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Як вже зазначалось позивач є власником об'єктів нежитлової нерухомості. Таким чином, відповідач дійшов вірного висновку про те, що позивач є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки відповідно до ст.266 Кодексу.

Однак, податковим органом не було враховано, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки належить до місцевих податків, особливості введення якого передбачені ст.12 Кодексу.

Положеннями статті 8 Кодексу передбачено, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно з п.п.10.1, 10.2 ст.10 Кодексу до місцевих податків належить податок на майно. Місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до п.п.12.1.2 п.12.1 ст.12 Кодексу Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних та міських рад.

Пунктом 12.3 статті 12 Кодексу визначено, що сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно з пункту 24 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» - виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: встановлення місцевих податків і зборів, відповідно до Податкового кодексу України.

За приписами пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 Кодексу рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Рішенням Овруцької міської ради Житомирської області від 27 січня 2016 року №100 "Про встановлення місцевих податків та зборів на 2016 рік по м. Овруч" встановлено та визначено ставку податку в розмірі 0,75% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м об'єкта нежитлової нерухомості.

Також, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення враховано, що відповідно до п.4.1.9 п.4.1 ст.4 Кодексу, стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Згідно з ст.3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, 2016 рік - це плановий період, а 2017 рік - вже бюджетний період.

З урахуванням прийняття та оприлюднення рішення Овруцької міської ради Житомирської області від 27 січня 2016 року №100 "Про встановлення місцевих податків та зборів на 2016 рік по м. Овруч", у період до 15.07.2016 року, підстави для сплати такого податку у 2016 році - відсутні, оскільки наступний бюджетний рік починається з 01.01.2017 року.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 01 грудня 2015 року, справа №К/800/34757/15.

Оскільки рішення міської ради про введення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, було прийнято лише в січні 2016 року, то з огляду на те, що нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи (ст.58 Конституції України), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік, є протиправним.

Як вже зазначалось, позивачу на підставі договорів купівлі-продажу на праві приватної власності належать 1/2 частина комплексу нежитлових будівель, що розташовані за адресою: м.Овруч, вул. Тітова, 15-в. До складу його частини комплексу входять такі будівлі та споруди: бокс площею 712,15 кв.м., склад площею 60,4 кв.м., гараж площею 210,65 кв.м., пилорама площею 101,75 кв.м., альтанка площею 8,55 кв.м. та водокачка площею 4,75 кв.м. (а.с.9).

Підпунктом 14.1.129.1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що об'єкти нежитлової нерухомості - це будівлі, приміщення, що не віднесені, відповідно до законодавства, до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Статтею 266 Податкового кодексу України визначено платників податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, об'єкти оподаткування, базу оподаткування, а також пільги зі сплати цього податку.

Підпунктом є) підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України передбачена пільга з податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, шляхом виключення з об'єктів оподаткування будівель промисловості, зокрема, виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств.

Податковий кодекс України не надає тлумачення терміну "будівлі промисловості", що використовується в пп. "є" п.п. 266.2.2 ст. 266 ПК України.

Відповідно до п. 5.3 ст.5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

Таким чином, до будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості2; 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Отже, вказана класифікація також доводить те, що використаний у ст.266 Податкового кодексу України термін "будівлі промисловості" має застосовуватися виключно відносно будівель, що експлуатуються промисловими підприємствами різних галузь. Отже, не лише цільове призначення нежитлової будівлі згідно правовстановлюючих документів, а й фактичне її використання як об'єкту промисловості, є підставою для застосування пільги з оподаткування відповідно до абз. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.

Згідно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець та видами його діяльності, зокрема, є лісопильне та стругальне виробництво, виробництво інших дерев'яних будівельних конструкцій і столярних робіт (а.с.8). Крім того, в матеріалах справи містяться дозволи №087.02.18 Територіального управління Держгірпромнагляду у Житомирській області №124"А" Державного комітету з нагляду за охороною праці, в яких вказано, що позивач здійснює свою діяльність в столярному цеху (а.с.31-32).

За таких обставин, будівлі, як виробничі, так і адміністративні й допоміжні, що входять до складу комплексу та використовуються для цілей забезпечення діяльності позивача необхідно відносити до будівель промисловості в розумінні п.п "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, що дає підстави для висновку, що придбані позивачем нежилі приміщення підпадають під визначення "будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств".

Таким чином, належний позивачу комплекс нежитлових будівель та споруд з усіма нежитловими приміщеннями, як будівлі промисловості не є об'єктом оподаткування в силу імперативних приписів закону (п. п. "є" п. 266.2.2. ст. 266 ПК України) і податок на нерухоме майно на них не повинен нараховуватись.

Відповідач доказів на спростування вищенаведених обставин, всупереч вимогам ч.2 ст.77 КАС України, не надав та не довів правомірності прийнятого ним рішення.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова має бути залишена без змін, оскільки суд повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають матеріалам справи та оскаржувана постанова прийнята з дотриманням норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Житомирській області залишити без задоволення, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "04" грудня 2017 р. без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.Г. Охрімчук

судді: М.М. Капустинський

ОСОБА_2

Повне судове рішення складено "15" лютого 2018 р.