Справа № 815/6442/16
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2018-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/6442/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюк Г.В.

суддів: Скрипченка В.О. , Осіпова Ю.В.

при секретаріПавлюк К.І.

за участю сторін:
ПозивачОСОБА_3 (паспорт)
Представник позивачаОСОБА_4 (адвокат, ордер)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Одеського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Одеській області на Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

встановив:

Позивач, звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2017 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області від 08.08.2016 року №1904 в частині накладення на ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення звільнення зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію України». Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області від 01.09.2016 року № 879 о/с в частині звільнення ОСОБА_3 майора поліції з посади оперуповноваженого Приморського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області. Поновлено ОСОБА_3 на посаді оперуповноваженого Приморського відділі поліції в місті Головного управління Національної поліції в Одеській області з 01.09.2016 року. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2016 року по 07.02.2017 року в розмірі 18905,52 з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Головне управління Національної поліції в Одеській області не погодившись з постановою суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції від 07 лютого 2017 року по справі № 815/6442/16 та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволені позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, відповідач зазначає, що відповідача було звільнено з посади оперуповноваженого Приморського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області за результатами проведеної перевірки та на законних підставах, а рішення Приморського районного суду м. Одеси вважає незаконним.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 з 07 листопада 2015 року проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області, що підтверджено записом за № 3 в трудовій книжці (а.с. 12), на посаді старшого оперуповноваженого Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області, що підтверджено витягом з наказу ГУНП в Одеській області № 196 о/с від 07.11.2015 року (а.с 130).

07 червня 2016 року в 21.00 год. в місті Одеса по вул. Фонтанська дорога 43/2 інспектором 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у м. Одесі лейтенантом поліції ОСОБА_5 складено протокол про адміністративне правопорушення серії АП2 № 249471 відносно ОСОБА_3, за порушення вимог п.2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч.1 ст. 130 КУпАП (а.с. 15). В протоколі зазначено, що « 07.06.2016 року о 19.50 в м. Одеса по вул. Фонтанська дорога 43/2 водій керував автомобілем Mitsubishi Galant, д. н. НОМЕР_2 з ознаками алкогольного сп'яніння нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота. Від медичного огляду на стан сп'яніння у встановленому законом порядку водій відмовився у присутності двох свідків».

09 червня 2016 року Наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області № 1312 призначене службове розслідування за фактом того, що 07.06.2016 року оперуповноваженим Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП майором поліції ОСОБА_3, грубо порушено Правила дорожнього руху (а.с. 107).

01 вересня 2016 року, ГУНП в Одеській області видано наказ №879 о/с, де зазначено, що відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», звільнити зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст. 77 (у зв'язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби): майора поліції ОСОБА_3 оперуповноваженого Приморського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області, з 01 вересня 2016 року (а.с. 133).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з тогою, що наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області від 01.09.2016 року №879 о/с в частині звільнення ОСОБА_3 майора поліції з посади оперуповноваженого Приморського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області є протиправним, а тому наявні підстави для задоволення позову. Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Порядок проведення службового розслідування стосовно особи (осіб) рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у разі надходження до органів та підрозділів внутрішніх справ України, навчальних закладів та науково-дослідних установ системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про вчинення нею (ними) дій, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, оформлення результатів службового розслідування та прийняття за ними рішення, а також компетенцію структурних підрозділів та посадових осіб органів внутрішніх справ України при його проведенні визначено Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженою Наказом МВС України 12.03.2013 року № 230, (далі Інструкція № 230).

Відповідно до п. 2.1 Інструкції № 230, підставами для проведення службового розслідування є порушення особами особи рядового та начальницького складу службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов'язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.

Положеннями п 3.3 Інструкції № 230, передбачено, що проведення службового розслідування доручається працівникам підрозділів внутрішньої безпеки, інспекції з особового складу підрозділів кадрового забезпечення.

Згідно п. 2 наказу ГУНП в Одеській області № 1312 від 09.06.2016 року проведення службового розслідування доручено УКЗ ГУНП.

В п. 3.2 Інструкції № 230, вказано, що службове розслідування проводиться посадовою особою, якій воно доручено, чи декількома особами у складі комісії, одна з яких за необхідності призначається головою цієї комісії.

Старшим інспектором відділу УКЗ ГУНП в Одеській області лейтенантом поліції ОСОБА_6, на підставі наказу ГУНП в Одеській області від 09.06.2016 року № 1312, проведено службове розслідування за фактом грубого порушення Правил дорожнього руху старшим оперуповноваженим Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області майором поліції ОСОБА_3

До суду відповідачем не надано належних доказів що службове розслідування щодо порушення Правил дорожнього руху майором поліції ОСОБА_3 доручено проводити одноособово, а не у складі комісії, саме посадовій особі ОСОБА_6

Відповідно до п. 8.1 Інструкції № 230, підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин.

В висновку службового розслідування, проведеного за фактом грубого порушення Правил дорожнього руху майором поліції ОСОБА_3, встановлено, що « 07.06.2016 року приблизно о 19.50 год., екіпажом «Благо 0305» у складі інспекторів 3-ї роти 1-го батальйону УПП в м. Одесі ДПП лейтенантів поліції ОСОБА_7 та ОСОБА_8, по пров. Економічному, в м. Одесі, був зупинений автомобіль «Mitsubishi Galant», номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований за ОСОБА_9, під керуванням ОСОБА_3 Під час спілкування з працівниками поліції було виявлено, що ОСОБА_3, керував вказаним автомобілем з явними ознаками алкогольного сп'яніння (різкий запах алкоголю з порожнини роту, нечітка мова, почервоніння очей та обличчя). У зв'язку з цим, працівниками УПП, у присутності свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, ОСОБА_3 було запропоновано пройти тест за допомогою приладу контролю тверезості «Драгер» або проїхати до медичного закладу для проведення медичного огляду з метою встановлення факту вживання алкоголю та стану сп'яніння. Однак останній, на порушення вимог п. 2.5 ПДР, від проходження тесту та медичного огляду в присутності вказаних свідків категорично відмовився. За порушення п. 2.5 ПДР працівниками УПП в м. Одесі ДПП відносно ОСОБА_3 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії АП2 № 249471 за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Вказана вище подія була зафіксована працівниками УПП за допомогою відеокамер, зареєстрованих в «ІТ» відділі УПП в м. Одесі ДПП. Опитані інспектори УПП в м. Одесі ДПП лейтенанти поліції ОСОБА_7 та ОСОБА_12 підтвердили зазначені вище обставини. 08.06.2016 про вказану подію стало відомо працівникам відділу УКЗ ГУНП, якими було встановлено, що ОСОБА_3 проходить службу в поліції на посаді старшого оперуповноваженого Приморського ВП в м. Одесі ГУНП, в званні майора поліції. Також встановлено, що останній про вказану подію керівництву ВП не доповів, у зв'язку з чим по даному факту було призначено службове розслідування. В ході службового розслідування було встановлено, що майор поліції ОСОБА_3 має дружину - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, однак таку інформацію у встановленому порядку до відділу кадрового забезпечення Приморського ВП в м. Одесі ГУНП не надав. Крім того, згідно декларацій про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, які надав майор поліції ОСОБА_3 за період 2011 - 2015 p.p., записи про наявність у членів сім'ї останнього будь-яких транспортних засобів відсутні. При цьому встановлено, що спеціальна перевірка проводилась лише відносно майора поліції ОСОБА_3 та його батьків - ОСОБА_14 та ОСОБА_15, щодо його дружини - ОСОБА_9 така перевірка не проводилась».

В резолютивній частині висновку службового розслідування від 08.07.2016 року зазначено, що за грубе порушення вимог ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV, п. 1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги працівника поліції, п. 2.5. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що виразилось у особистій недисциплінованості, грубому порушенні Правил дорожнього руху, керуванні 07.06.2016р. автомобілем у стані алкогольного сп'яніння, відмові від проходження медичного огляду для встановлення стану сп'яніння ненадання інформації та копій відповідних документів про зміну сімейного стану та про утримання неповнолітньої дитини в установлений законодавством час до відділу кадрового забезпечення Приморського ВП в м. Одесі ГУНП, відповідно до статті 2, пункту 8 статті 12, статті 16 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, майора поліції ОСОБА_3, старшого оперуповноваженого Приморського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області, звільнити зі служби в поліції за п. 6 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». (а.с. 115-119).

Відповідно до п. 8.7 Інструкції № 230, висновок службового розслідування підписується виконавцем (головою та членами комісії) та затверджується начальником, який призначив службове розслідування, або вищим прямим начальником.

З висновку службового розслідування вбачається, що проводив службове розслідування старший інспектор відділу УКЗ ГУНП в Одеській області лейтенант поліції ОСОБА_6

Однак в порушення п. 8.7 Інструкції № 230, висновок службове розслідування, проведеного за фактом грубого порушення Правил дорожнього руху майором поліції ОСОБА_3, старшим інспектором відділу УКЗ ГУНП в Одеській області лейтенантом поліції ОСОБА_6 не підписаний. Натомість зазначений висновок підписаний старшим інспектором з особливих доручень відділу УКЗ ГУНП в Одеській області майором поліції ОСОБА_16 (а.с. 119).

В матеріалах справи відсутні докази, що старший інспектор з особливих доручень відділу УКЗ ГУНП в Одеській області майор поліції ОСОБА_16 був уповноваженою особою згідно наказу ГУНП в Одеській області № 1312 від 09.06.2016 року на проведення службового розслідування щодо порушення Правил дорожнього руху майором поліції ОСОБА_3, та що ним проводилося вказане службове розслідування.

Також обставини зазначені в висновку службового розслідування, щодо місця події: м. Одеса, вул. Економічна (зазначено в висновку) не узгоджуються з місцем події, що зазначена в протоколі про адміністративні правопорушення АП2 № 249471: м. Одеса вул. Фонтанська дорога, 43/2 (а.с. 108).

В описовій та резолютивній частинах висновку службового розслідування зазначається про проведення розслідування щодо ненадання ОСОБА_3, інформації та копій відповідних документів про зміну сімейного стану та про утримання неповнолітньої дитини в установлений законодавством час до відділу кадрового забезпечення Приморського ВП в м. Одесі ГУНП, за що також пропонувалося звільнити позивача зі служби в поліції.

В наказі ГУНП в Одеській області № 1312 від 09.06.2016 року на підставі якого прийнято висновок службового розслідування від 08.07.2016 року відносно ОСОБА_3, не зазначалося про призначення службового розслідування щодо ненадання ОСОБА_3, інформації та копій відповідних документів про зміну сімейного стану та про утримання неповнолітньої дитини до відділу кадрового забезпечення Приморського ВП в м. Одесі ГУНП.

Крім того, суду не надано належних доказів щодо призначення службового розслідування відносно ОСОБА_3, щодо ненадання інформації та копій відповідних документів про зміну сімейного стану та про утримання неповнолітньої дитини в установлений законодавством час до відділу кадрового забезпечення Приморського ВП в м. Одесі ГУНП.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2016 року витребувано у ГУНП в Одеській області належним чином засвідчені копії: наказів № 1904 від 08.08.2016 року, №879 о/с від 01.09.2016 року та документи, які слугували підставою для прийняття вказаних наказів. Зобов'язано ГУНП в Одеській області надати витребувані документи у строк до 21.12.2016 року (а.с. 88).

01 лютого 2017 року відповідачем до суду надані матеріали службового розслідування (а.с 105-135). В висновку службового розслідування зазначено, що опитувалися інспектори УПП в м. Одесі лейтенанти поліції ОСОБА_7, ОСОБА_12, заступник начальника відділу Приморського ВП в м. Одесі - ОСОБА_17, проте до суду зазначені пояснення відповідачем не надані, при цьому, в судовому засіданні представник відповідача зазначив що всі докази по справі надані до суду.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що службове розслідування «за фактом грубого порушення Правил дорожнього руху майором поліції ОСОБА_3.» проведено з порушенням приписів Інструкції № 230 та з перевищенням повноважень щодо проведення службового розслідування в частині ненадання ОСОБА_3 інформації та копій відповідних документів про зміну сімейного стану та про утримання неповнолітньої дитини в установлений законодавством час до відділу кадрового забезпечення Приморського ВП в м. Одесі ГУНП.

Відповідно до Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», службова дисципліна, це дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України (ст. 1). Дисциплінарним проступком є невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (ст. 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Дисциплінарного статуту за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Положеннями ст. 7 Дисциплінарного статуту, визначено, що службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку. У разі виявлення порушень законодавства, зловживань чи інших правопорушень у службовій діяльності особа рядового або начальницького складу повинна вжити заходів щодо припинення цих порушень та доповісти про це безпосередньому або старшому прямому начальникові.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський зобов'язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, прийняв присягу на вірність Українському народові (а.с. 110).

Приписами п. 5.4 Інструкції № 230 передбачено, що якщо вину особи РНС повністю доведено, начальник приймає рішення про її притягнення до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи РНС, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис.

08 серпня 2016 року згідно наказу ГУНП в Одеській області № 1904 від 08.08.2016 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області», за грубе порушення вимог ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV, п. 1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги працівника поліції, п. 2.5. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що виразилось у особистій недисциплінованості, грубому порушенні Правил дорожнього руху, керуванні 07.06.2016 автомобілем у стані алкогольного сп'яніння, відмові від проходження медичного огляду для встановлення стану спяніння ненадання інформації та копій відповідних документів про зміну сімейного стану та про утримання неповнолітньої дитини в установлений законодавством час до відділу кадрового забезпечення Приморського ВП в м. Одесі ГУНП, відповідно до статті 2, пункту 8 статті 12, статті 16 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, майора поліції ОСОБА_18, старшого оперуповноваженого Приморського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області, звільнити зі служби в поліції за п. 6 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с. 120-121).

Наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області № 1904 від 08.08.2016 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області» не містить чіткого та конкретного обґрунтування порушення позивачем службової дисципліни.

Судом першої інстанції було встановлено, що в порушення п. 5.4 Інструкції № 230, та ст.14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України зміст наказу № 1904 від 08.08.2016 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області» не був доведений до відома позивача під підпис, оскільки жодного належного доказу відповідачем до суду не надано.

Відповідно до ч.1 ст.12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Згідно ч.10 ст.14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

На підставі наказу ГУНП в Одеській області від 08.08.2016 № 1904 та подання т.в.о. начальника Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 26.08.2016 року, 01 вересня 2016 року, ГУНП в Одеській області видано наказ №879 о/с, де зазначено, що відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», звільнити зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст. 77 (у зв'язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби): майора поліції ОСОБА_18 оперуповноваженого Приморського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області, з 01 вересня 2016 року (а.с. 133).

В матеріалах справи є листи Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області № 36/4971 від 16.09.2016 року та № 36/4701 від 08.09.2016 року (а.с. 140-141) про повідомлення ОСОБА_3, про звільнення зі служби в поліції з 01 вересня 2016 року, однак, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надані докази направлення вказаних листів позивачу та доказів їх отримання.

27 жовтня 2016 року Приморським районним судом м. Одеси розглянута справа про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, за ст. 130 КУпАП, (а.с. 142).

Згідно постанови суду від 27.10.2016 року закрито провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3, за ч.1 ст. 130 КУпАП. В описовій частині постанови зазначено, що в діях ОСОБА_3, відсутній склад адміністративного правопорушення.

Приписами ч. 4 ст. 72 КАС України, що діяла до 15.12.2017 року, передбачено, що вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльність особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Аналогічні положення містяться в ст. 78 нової редакції КАС України.

Обов'язковим для врахування адміністративним судом є факти наведені у постанові у справі про адміністративний проступок, щодо часу, місця та об'єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки дії чи бездіяльність якої є предметом розгляду в адміністративній справі.

З постанови Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/11598/16-п вбачається, що при розгляді адміністративної справи судом досліджувалися обставини що зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення серії АП2 № 249471 складеного відносно ОСОБА_3, а саме: час, місце та об'єктивний характер діянь ОСОБА_3

Отже, постанова суду у справі про адміністративний проступок № 522/11598/16-п є обов'язковою для суду, який розглядає адміністративну справу.

У своїй апеляційній скарзі апелянт зазначив, що постанова Приморського районного суду м. Одеси від 27.10.2016 року по справі № 522/11598/16-п, КУпАП, є незаконною.

Відповідно до положень Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди (ст. 124). Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання (ст. 129-1).

Положеннями п.10 постанови Пленуму Верховного суду «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 №8 передбачено, що, відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Здійснення правосуддя іншими органами або посадовими особами, або в спосіб не передбачений чинним законодавством є привласнення функцій уповноваженого суду, що прямо заборонено Конституцією України.

Постанова Приморського районного суду м. Одеси від 27.10.2016 року по адміністративній справі № 522/11598/16-п не скасована в апеляційному чи касаційному порядку, а отже є законною (а.с. 142).

Крім того, встановлення законності постанови Приморського районного суду м. Одеси від 27.10.2016 року по справі № 522/11598/16-п, КУпАП не може бути предметом розгляду по даній справі.

В адміністративному позові позивач заявив вимогу про зобов'язання Головного управління Національної поліції в Одеській області внести виправлення до трудової книжки щодо звільнення.

Як вибачається з копії трудової книжки ОСОБА_3, серії АХ № 726808 (а.с. 12), під номером 4 здійснено запис 01.09.2016 «Звільнений зі служби в поліції на підставі наказу № 879 від 01.09.2016 року».

Відповідно до п.п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58, зареєстрованого Міністерстві юстиції України від 17.08.1993 року за № 110 (далі Інструкція), усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до пп. 2.6, 2.9, 2.10 Інструкції, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис (пп.2.6). Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження (п.2.9). У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)" і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". При зміні формулювання причини звільнення пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, звільнений ..." і зазначається нове формулювання.

У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення.

Таким чином відповідач зобов'язаний в добровільному порядку внести відповідний запис у трудову книжку позивача, після видання відповідного наказу на виконання постановленого судового рішення.

Крім того, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Отже, суд першої інстанції правомірно зазначив, що вимога позивача про зобов'язання Головного управління Національної поліції в Одеській області внести виправлення до трудової книжки щодо звільнення є передчасною.

В період з 08 червня 2016 року по 19 червня 2016 року, з 25 червня 2016 року по 23 липня 2016 року, з 25 липня 2016 року по 03 серпня 2016 року, з 04.08.2016 року по 05 вересня 2016 року, з 06.09.2016 року по 19 вересня 2016 року позивач був тимчасово непрацездатним, що підтверджено довідками медичних закладів (а.с. 16-20).

Як встановлено судом наказ ГУНП в Одеській області про звільнення ОСОБА_3 зі служби в поліції № 879 виданий 01.09.2016 року в період тимчасової непрацездатності позивача.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналогічні положення містяться в ч. 2 ст. 2 нової редакції КАС України.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У відповідності до ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Згідно ч. 2 ст. 18 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади та звільнення з органів внутрішніх справ, накладені на осіб рядового і начальницького складу, які тимчасово непрацездатні або перебувають у відпустці, відрядженні, виконуються після їх прибуття до місця проходження служби.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

При цьому, п. 2.22 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13.11.2001 р. № 455, передбачено, що тимчасова непрацездатність осіб рядового і начальницького складу засвідчується довідкою органу, у сфері управління якого перебувають заклади охорони здоров'я. У разі вибору особою рядового і начальницького складу лікуючого лікаря і лікувально-профілактичного закладу не за місцем проживання чи роботи довідка видається відповідно до пункту 1.9 розділу 1 цієї Інструкції.

Згідно п. 1.9 Інструкції листок непрацездатності (довідка) в амбулаторно-поліклінічних закладах видається лікуючим лікарем (фельдшером) переважно за місцем проживання чи роботи. У разі вибору особою лікуючого лікаря і лікувально-профілактичного закладу не за місцем проживання чи роботи документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність, видаються за наявності заяви-клопотання особи, погодженої з головним лікарем обраного лікувально-профілактичного закладу, або його заступником, засвідченої підписом та круглою печаткою лікувально-профілактичного закладу.

Постановою Верховного Суду України від 05.03.2012 року по справі № 21-42а-12, яка є обов'язковою для застосування, встановлено, що питання, пов'язані із прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї (її припиненням), урегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію», Законом України від 2 грудня 1990 року № 509-XII «Про державну податкову службу», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР. Тому, за загальним правилом, під час вирішення справ цієї категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у своїй постанові від 17.02.2015 року по справі № 21-8а15.

Оскільки нормами Закону України «Про Національну поліцію» не врегульовані питання процедури поновлення на посаді поліцейських, звільнення яких визнано судом незаконним, суд згідно з положеннями ст.9 КАС України вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно ст. 71 ч. 2 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналогічні положення містяться в ст. 77 нової редакції КАС України.

Частиною другою ст. 19 Конституції України зобов'язано органи державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Суд наголошує на тому, що навіть за доведеності факту вчинення позивачем дисциплінарного проступку порядок звільнення його з посади має відповідати основоположним принципам, одним із яких є захист від звільнення під час тимчасової непрацездатності.

З огляду на викладене, позивача протиправно звільнено з посади під час тимчасової непрацездатності (хвороби), що має наслідком визнання протиправним та скасування наказу від 01.09.2017 р. № 879 о/с в частині звільнення позивача з посади оперуповноваженого Приморського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Згідно з ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч. 1 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

11 листопада 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції». Данною постановою встановлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Проте в зазначеній постанові не визначено порядок нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Згідно з правовим висновком зазначеним у Постанові Верховного Суду України від 14.01.2014 року по справі № 21-395а13: суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у порядку.

Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Абзацом 3 пункту 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Згідно з п.5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Із п.5 Порядку вбачається, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до абз.1 п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 порядку).

Згідно довідки УФЗБО ГУНП в Одеській області № 2010 від 22.12.2016 року грошове забезпечення за останні два календарні місяці перед звільненням ОСОБА_3, за липень 2016 року становить 5280,00 грн., та за серпень 2016 року становить 5280,00 грн. (а.с.123).

Відповідно до Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року середньоденне грошове забезпечення позивача складає 170,32 грн. з розрахунку: (5280,00+5280,00):(31 дні + 31 дні).

Згідно листів Мінсоцполітики: від 20.07.2015 року N 10846/0/14-15/13 Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік; від 05.08.2016 року №11535/0/14-16/13 Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік, кількість робочих днів у період з 01.09.2016 року по 07.02.2017 року становить 111 робочих днів.

Розраховуючи середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу, суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь ОСОБА_3, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2016 року по 07.02.2017 року у розмірі 18905,52 грн. (111 днів (вимушений прогул) х 179,32 грн. (середньоденне грошове забезпечення позивача)), з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Суд апеляційної інстанції також вважає, що підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача у розмірі 20000,00 грн. відсутні, з огляду на наступне.

У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Заявляючи вимогу про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відшкодування моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності. В свою чергу, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Отже, враховуючи, що відшкодування моральної (немайнової шкоди) є видом цивільно-правової відповідальності, спосіб застосування якої передбачає встановлення об'єктивних обставин щодо наявності шкоди, протиправності діяння її заподіювача, причинового зв'язку між діями (рішеннями, бездіяльністю) заподіювача та наслідками у вигляді немайнової шкоди. Вказане безумовно свідчить на користь неможливості звільнення від доказування обставин, що можуть свідчити про наявність підстав для застосування цивільно-правової відповідальності - відшкодування моральної шкоди.

Позивачем не надано до суду жодних доказів які б свідчили в чому полягають немайнові негативні наслідки, страждання (фізичні, душевні, психічні тощо). Позивачем також не приведено розрахунку та обґрунтування, що саме заявлена до відшкодування моральної шкоди сума відповідає понесеним втратам немайнового характеру також позивачем не зазначено з чого саме вона виходила визначаючи розмір понесеної шкоди.

Отже, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесення немайнових втрат, які мають бути відшкодовані відповідачем у заявлений в адміністративному позові спосіб, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними у справі матеріалами та підлягають частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги дублюють заперечення на позовну заяву (т.1 а.с. 100) були предметом дослідження в суді першої інстанції та висновків останнього не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області, - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2017 року по справі № 815/6442/16, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст Постанови складено - 14 лютого 2018 року.

суддя-доповідач Г.В. Семенюк
суддя В.О. Скрипченко
суддя Ю.В. Осіпов