Справа № 826/5604/17
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2018-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5604/17 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Губської Л.В. Земляної Г.В. Кондратенко Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_6 до Національного банку України, третя особа: ПАТ «Енергобанк» про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Національного банку України, третя особа: ПАТ «Енергобанк», в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати неправомірними постанови Національного банку України про визнання ПАТ «Енергобанк» неплатоспроможним та про відкликання банківської ліцензії ПАТ «Енергобанк» та початок процедури ліквідації банку.

В судовому засіданні суду першої інстанції 05.12.2017р. представником Національного банку України заявлено клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_6 без розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року задоволено клопотання представника Національного банку України про залишення позову без розгляду. Залишено позовну заяву ОСОБА_6 без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду, позивач - ОСОБА_6 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Так, залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено шестимісячний строк для звернення з адміністративним позовом до суду та не наведено обставин, які б свідчили про поважність пропуску строку звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, з огляду на наступне.

Так, у відповідності до частини 1 статті 6 КАС України (в редакції, яка була чинною до 15.12.2017р.), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з частиною 1 статті 99 КАС України (в редакції, яка була чинною до 15.12.2017р.), адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне на момент виникнення спірних правовідносин законодавство обмежувало право особи на звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів конкретно визначеним строком. Це, насамперед, викликано специфікою спорів, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Дані строки обмежують час, протягом якого вказані правовідносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом встановленого законодавством строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознак стабільності.

Частиною 2 ст. 6 КАС України (в редакції, що діє з 15.12.2017р.) встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17.07.1997р.) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Водночас, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.08.2006р. (справа «Каменівська проти України»), «право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані».

Отже, за практикою Європейського Суду з прав людини, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

В свою чергу, у відповідності до ч. 2 ст. 99 КАС України (в редакції, яка була чинною до 15.12.2017р.), для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Оскільки, початок шестимісячного строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права, при визначенні початку цього строку суд має з'ясувати момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з'ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.02.2015 року на сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку була розміщена інформація про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Енергобанк», у зв'язку з прийняттям Національним банком України постанови Правління Національного банку України від 12.02.2015р. № 96 «Про віднесення ПАТ «Енергобанк» до категорії неплатоспроможних».

Отже, інформація про прийняття Національним банком оскаржуваної постанови № 96 перебувала в загальному доступі з моменту її публікації, що дає підстави стверджувати, що 13.02.2015р. позивач дізналась та повинна була дізнатись про прийняття оскаржуваної постанови № 96.

Аналогічні висновки колегії суддів підтверджуються і судовою практикою, зокрема, ухвалами Вищого адміністративного суду України від 09 грудня 2016 року (провадження № К/800/33877/16), від 03 лютого 2017 року (провадження № К/800/2820/17).

Крім цього, за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Правління Національного банку України прийняло постанову від 11.06.2015р. № 370 «Про відкликання банківської ліцензії про ліквідацію ПАТ «Енергобанк», інформацію про що, як стверджує відповідач, було опубліковано на сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку, а також в газеті «Голос України».

Таким чином, в розумінні ч. 2 ст. 99 КАС України (в редакції, яка була чинною до 15.12.2017р.), про порушення своїх прав постановою № 96 ОСОБА_6 мала дізнатись 13.02.2015р., а про порушення прав постановою № 370 - 11.06.2015р., а тому звернення позивача до суду з позовом 30.10.2017р. (враховуючи заяву про зміну підстав позову від 30.10.2017р.) відбулось поза межами шестимісячного строку, встановленого ст. 99 КАС України (в редакції, яка була чинною до 15.12.2017р.), а саме: майже через 31 місяць від дня коли вона дізналась чи повинна була дізнатись про порушення своїх прав та інтересів.

Твердження позивача про те, що про порушення своїх прав їй стало відомо лише з листа Національного банку України від 17.01.2017р. № 20-0009/3204, в даному випадку, не може вважатись причиною для поновлення пропущеного строку звернення до суду, оскільки самим позивачем не заперечувався факт обізнаності про прийняття Національним банком оскаржуваних рішень.

Норми ст. 99 КАС України (в редакції, яка була чинною до 15.12.2017р.) не пов'язували початок перебігу строку звернення до адміністративного суду із обізнаністю особи про підстави прийняття суб'єктом владних повноважень певних рішень чи про їх обґрунтування (мотивацію). В даному випадку, інформація про прийняті відповідачем рішення, їх суть була опублікована та доведена до відома населення, відповідно до вимог Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а відтак, про порушення зазначеними рішеннями своїх прав, позивач могла дізнатися саме з дати розміщення такої інформації.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем при зверненні до суду з адміністративним позовом пропущено строк звернення до суду, передбачений частиною 2 статті 99 КАС України (в редакції, яка була чинною до 15.12.2017р.).

В свою чергу, ч. 1 ст. 100 КАС України (в редакції, яка була чинною до 15.12.2017р.) передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

При цьому, варто зауважити, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для особи на вчинення певних дій (в даному випадку - на подання позову до суду).

Оскільки, дане поняття за своєю суттю є оціночним, суд у кожному конкретному випадку має надати правову оцінку відповідним обставинам та, як наслідок, визначити, чи можуть такі обставини бути визнані поважними.

Європейський Суд з прав людини у Справі «Пономарьов проти України» зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Разом з тим, підставами для визнання причин пропуску строку звернення із даним позовом поважними, визнаються лише обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов'язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Натомість, ОСОБА_6 не надано жодних належних доказів наявності об'єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду протягом більше двох років, не наведено поважних обставин, які не залежали від її волевиявлення та пов'язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку.

У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України (в редакції, яка була чинною до 15.12.2017р.), суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо залишення позовної заяви ОСОБА_6 без розгляду.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Губська Л.В. Земляна Г.В.
Повний текст постанови виготовлено 13.02.2018 року