Справа № 825/1017/17
Суддя: Безименна Н.В.
Дата ухвалення: 2018-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/1017/17 Суддя (судді) першої інстанції: Соломко І.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання Цюпка Б.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Бобровицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Бобровицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2017 року позивач звернулася в Чернігівський окружний адміністративний суд з позовом до Бобровицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2017 року позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області від 30.03.2017 № 17 Ос в частині звільнення ОСОБА_2 з посади головного спеціаліста відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області;

- поновлено ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області з 31.03.2017;

- стягнуто з Бобровицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_2 (індентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.03.2017 по 10.10.2017 у сумі 30454 (тридцять тисяч чотириста п'ятдесят чотири) грн. 18 коп.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. На думку апелянта, оскаржувана постанова винесена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що управлінням Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області при звільненні позивача дотримані всі необхідні умови, передбачені трудовим законодавством, що передують вивільненню.

До Київського апеляційного адміністративного суду від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання 13.02.2018 сторони в судове засідання не з'явились.

Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд заяви за відсутності сторін.

Згідно ч. 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, наданих в судовому засіданні 30.01.2018, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на підставі наказу № 7-Ом від 01.07.2015 позивача призначено на посаду головного спеціаліста відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 № 988 "Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України" та наказу головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівської області від 03.01.2017, управлінням Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області видано наказ № 1-Ос від 11.01.2017, яким позивача попереджено про припинення діяльності управління Пенсійного фонду в Бобровицькому районі Чернігівської області та можливе вивільнення працівників управління згідно з п. 1 ч. 1 с. 87 Закону України "Про державну службу" (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Наказом управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області від 30.03.2017 № 17-Ос ОСОБА_2 звільнено з посади головного спеціаліста відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області у зв'язку з реорганізацією на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу", з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. Виплачено компенсацію за частину невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 22 календарних дні за період з 05.01.2016 по 04.01.2017 та тривалістю 7 календарних днів за період з 05.01.2017 по 30.03.2017 відповідно до ст.24 Закону України "Про відпустки".

Позивач, вважаючи наказ про звільнення протиправним, звернулася до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що управлінням Пенсійного фонду України у Бобровицькому районі Чернігівської області не виконано обов'язку з працевлаштування позивача та не доведено неможливості переведення ОСОБА_2 на іншу роботу за її згодою

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками та зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Відповідно до ст. 83 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб'єкта призначення (ст.87 Закону).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення, зокрема, є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (абз. 1 і 2 ч. 3 ст. 87 закону України «Про державну службу» № 889-VІІІ).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - постанова № 9) містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 №988 "Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України" вирішено реорганізувати деякі територіальні органи Пенсійного фонду України шляхом злиття окремих органів Пенсійного фонду України за переліком, зокрема, реорганізовано управління Пенсійного фонду України у Бобровицькому районі Чернігівської області шляхом злиття у Бобровицьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області.

На виконання вказаної постанови позивача попереджено про припинення діяльності управління Пенсійного фонду в Бобровицькому районі Чернігівської області та можливе вивільнення працівників управління за п. 1 ч. 1 с. 87 Закону України "Про державну службу" (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). З наказом позивач ознайомлена 11.01.2017, про що міститься її особистий підпис у додатку №1 до наказу 9.

Наказом Управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області від 30.03.2017 № 17-Ос, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 №988 "Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України, п. 1 ст. 40 КЗпП України, ст. 83, п. 1 ст. 87 Закону України від 10.12.2015 №889-VIIІ "Про державну службу", звільнено позивача з посади з посади головного спеціаліста відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області.

При цьому, згідно штатних розписів управління Пенсійного фонду України у Бобровицькому районі Чернігівської області на 2017 рік відділ обслуговування громадян нараховував 3 штатні посади, з яких: 1 - начальник відділу, 2 головних спеціалістів та відповідно до штатного розпису Бобровицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України на 2017 рік, утвореного в результаті злиття управління Пенсійного фонду України у Бобровицькому районі Чернігівської області, управління Пенсійного фонду України у Козелецькому районі, Бобровицький сектор обслуговування громадян нараховує 3 штатні посади, з яких: 1 - завідувач сектору, 2 головних спеціалістів.

Наразі, посада, яку обіймала позивач в управлінні Пенсійного фонду України у Бобровицькому районі Чернігівської, передбачена і в новоствореному органі - Бобровицькому об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України.

Разом з тим, відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували, що позивачу пропонувались будь - які інші вакантні посади; доказів відмови позивача від переведення на іншу роботу або, що відповідач не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу в Управлінні, а не в конкретному відділі.

Отже, відповідачем не було виконано вимогу трудового законодавства щодо надання працівнику пропозиції іншої роботи в новоутвореній установі, яка буде виконувати повноваження реорганізованих.

Посилання відповідача на той факт, що гранична чисельність працівників скоротилась на 28,5 осіб, а тому відповідач не мав можливості пропонувати наявні вакантні посади всім працівникам, колегія суддів відхиляє, оскільки роботодавець зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Щодо доводів представника відповідача про відсутність у позивача переважного права на залишення на роботі і переведення в новоутворений орган, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

За правилами статей 42, 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, яке надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації - зокрема, сімейним - при наявності двох і більше утриманців.

Для перевірки переважного права на залишення на роботі повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Тобто ці обставини повинен був з'ясовувати сам суб'єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Відповідачем докази на підтвердження факту здійснення порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації позивача та інших працівників, які залишилися на роботі та були переведені на посади.

За таких підстав, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки при звільненні позивача не була дотримана процедура звільнення, позивачу не були запропоновані всі вакантні посади, на які вона могла претендувати з урахуванням її фаху, кваліфікації та досвіду трудової діяльності, хоча вакантні посади на час звільнення позивача були, а тому підлягає поновленню на роботі.

Крім того, за зверненням позивача щодо незаконного звільнення з займаної посади, Управлінням Держпраці у Чернігівській області проведено позапланову перевірку Бобровицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України, в ході якої виявлено порушення ст. 43, ч.2 ст. 47, ст. 49-2 КЗпП України та п. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу", яке зафіксовано в акті перевірки акт № 25-05-013/0365 та про що відповідачу видано припис від 05.05.2017 № 25-05-013/0365-0204 про усунення виявлених порушень (а.с 130-153 т.1).

Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави, орган, який розглядає трудовий спір приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу але не більш як за один рік.

Оскільки, встановлено незаконність звільнення позивача з раніше займаної посади та необхідність поновлення її на роботі, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Враховуючи вимоги статті 235 Кодексу законів про працю України, відповідно до яких, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, суд першої інстанції вірно вважав, що позивач має бути поновлений на попередній посаді, а саме: на посаді головного спеціаліста відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області.

Колегія суддів звертає увагу, що в разі поновлення позивача на посаді в новоутвореній структурі, без з'ясування наявності у позивача права бути переведеним на таку посаду під час проведеної реорганізації, останнє буде втручанням в дискреційні функції органу владних повноважень.

Зважаючи на викладене, в силу правил частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, єдиним і належним способом захисту порушених прав позивача є саме поновлення його на попередній посаді в органі, з якого він був незаконно звільнений.

Частиною 1 статті 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 316, 321, 322, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Бобровицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2018 року.

Головуючий суддя Н.В. Безименна

Судді А.Ю Кучма

Л.В.Бєлова