Справа № 826/15636/17
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2018-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Судді-доповідача - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у місті Києві від 25.10.2017 №97 «Про припинення дії доручення від 18.08.2017 №026-0004374 та заміну захисника».

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 25.10.2017 у справі №756/4855/17 самостійно встановлено відсутність належної професійної кваліфікації у позивача, факт неналежного виконання адвокатом своїх зобов'язань за умовами договору, а також недотримання позивачем порядку надання безоплатної вторинної допомоги. На виконання вказаного рішення, Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у місті Києві видано наказ від 25.10.2017 №97 «Про припинення дії доручення від 18.08.2017 №026-0004374 та заміну захисника», який на думку позивача є протиправним.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року відмовлено у відкритті провадження.

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд скасувати ухвалу та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зокрема, апелянт посилався на те, що процесуальним законодавством, яке діяло на час прийняття оскаржуваної ухвали не передбачено, що суб'єкт владних повноважень повинен бути наділений владними управлінськими функціями саме відносно позивача. Крім того, діючим законодавством України встановлено, що адвокат є незалежним у своїй професійній діяльності і не може зазнавати втручання з боку органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових або службових осіб. У свою чергу, наказ Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у місті Києві від 25.10.2017 №97 є актом індивідуальної дії, яким відповідач порушив права та гарантії, надані позивачу Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», втрутившись в процес надання адвокатом правової допомоги підзахисному.

Крім того, зазначає, що відповідно до Положення про центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 02.07.2012 №967/5 Центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги утворюються, реорганізовуються та ліквідовуються Міністерством юстиції України за пропозицією Координаційного центру з надання правової допомоги (далі - Координаційний центр) з урахуванням потреб відповідної адміністративно-територіальної одиниці та забезпечення доступу осіб до безоплатної правової допомоги і є його територіальними відділеннями.

При цьому, підпунктами 7 та 8 пункту 8 вказаного Положення визначено, що Міністерством юстиції України делеговано частину повноважень Центрам з надання безоплатної вторинної правової допомоги щодо прийняття рішення про видачу адвокатам доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги суб'єктам відповідного права, а також прийняття рішень про заміну адвоката.

Відтак, Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у місті Києві наділений владними повноваженнями, які були делеговані йому Міністерством юстиції України.

Також апелянт зазначає, що відповідно до п.1 частини другої ст.17 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Зокрема, у частині першій статті 3 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, виконання суб'єктом владних повноважень завдань та обов'язків, які покладені на нього законом або Конституцією України є виконанням зазначеним суб'єктом владних (управлінських) функцій.

Отже, вказане свідчить про те, що дана справа є справою адміністративної юрисдикції.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем до суду апеляційної інстанції не надано.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ відповідача про припинення дії доручення та заміну захисника, однак ні позовна заява, ні інші матеріали справи не містять будь - яких відомостей щодо наявності владних (управлінських) функцій центру з надання безоплатної правової допомоги у місті Києві відносно позивача, за таких обставин позовні вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Частиною першою ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Цю норму слід розуміти в системному зв'язку із частиною першою тієї самої статті, з якої випливає, що захист прав та інтересів юридичних та фізичних осіб шляхом оскарження до адміністративного суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень можливий лише у сфері публічно-правових відносин (частина друга ст. 2 КАС України).

Частиною першою статті 17 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до п.1 частини другої ст.17 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

У частині першій статті 3 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно абзацу 7 частини першої статті 3 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, іншим суб'єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій. У випадку, якщо суб'єкт у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору у даній справі є вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у місті Києві від 25.10.2017 №97 «Про припинення дії доручення від 18.08.2017 №026-0004374 та заміну захисника».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суддя відмовляє у відкритті провадженні в адміністративній справі лише, якщо: заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Однак, відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції передчасно зробив висновок про те, що оскільки ні позовна заява, ні інші матеріали справи не містять будь - яких відомостей щодо наявності владних (управлінських) функцій центру з надання безоплатної правової допомоги у місті Києві відносно позивача, тому позовні вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, з чим не погоджується колегія суддів, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали не було з'ясовано чи здійснює у спірних правовідносинах Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у місті Києві згідно його Статуту чи Положення, владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі й на виконання делегованих повноважень, чи має він статус суб'єкта владних повноважень.

Оскільки у спірних правовідносинах судом першої інстанції не було досліджено правового статусу відповідача щодо здійснення останнім владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, тому судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали було порушено норми процесуального права.

При цьому, колегія суддів враховує, що статтею 8 Конституції України закріплено, що звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини другої ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно частини першої ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

У контексті наведених юридичних норм, колегія суддів зауважує, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, діями або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень та чи звертатися йому до суду з цього приводу, а суд в свою чергу повинен вирішити правомірність його вимог. Суд апеляційної інстанції наголошує, що позивач не може бути позбавлений гарантованого законом права на судовий захист.

Водночас, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України - суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, порушив норми процесуального права, що є підставою для її скасування та направлення справи для продовження розгляду до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Згідно з частинами першою-третьою ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За правилами статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Оскільки, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, в зв'язку з цим виникає необхідність у задоволенні апеляційної скарги та відповідно у скасуванні ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року й направленні справи до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 243, 308, 310, 312, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Н.М. Троян

Судді: Н.П. Бужак,

В.А. Твердохліб

Повний текст виготовлено: 13 лютого 2018 року.