Справа № 285/2343/14-а
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 лютого 2018 року

Київ

справа №285/2343/14-а

адміністративне провадження №К/9901/20509/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.,

під час розгляду заяви ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 14 вересня 2016 року у справі за його позовом до Новоград-Волинської міської ради Житомирської області про визнання протиправними дій та недійсним рішення, -

встановив:

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 14 вересня 2016 року скасував постанову Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 липня 2015 року, ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2015 року та закрив провадження у справі.

ОСОБА_2 не погодився з ухвалою Вищого адміністративного суду України і подав заяву про її перегляд Верховним Судом України з передбаченої пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд; далі - КАС) підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції положень статті 17 КАС, що, на думку заявника, підтверджується ухвалами Вищого адміністративного суду України від 04 червня 2008 року, 20 листопада 2014 року, 14 червня 2016 року (справи №№ К-24347/07, К/9991/79879/12, К/800/36069/15). У заяві покликається на порушення судами касаційної інстанції встановленої законом юрисдикції щодо розгляду справ у спорах цієї категорії.

Верховний Суд України ухвалою від 23 грудня 2016 року відкрив провадження у цій справі.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень КАС (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»; далі - КАС в редакції Закону № 2147-VIII) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 Перехідних положень КАС в редакції Закону № 2147-VIII заяви і скарги, зазначені в підпунктах 1, 3 - 6 цього пункту, передаються відповідно до Касаційного адміністративного суду, Великої Палати Верховного Суду за розпорядженням керівника апарату суду, до якого подані такі заяви і скарги, протягом тридцяти днів з дня набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених вище вимог підпунктів 1, 7 пункту 1 Перехідних положень КАС в редакції Закону № 2147-VIII керівник апарату Верховного Суду України розпорядженням від 12 січня 2018 року № 20/0/19-18 передав, з-поміж інших, заяву ОСОБА_2 до Касаційного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 лютого 2018 року для розгляду заяви ОСОБА_2 визначено колегію суддів у складі: судді-доповідача Гриціва М.І., суддів Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 237 КАС у редакції до

15 грудня 2017 року однією з підстав перегляду рішення суду касаційної інстанції Верховним Судом України було неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів.

За частинами другою, третьою статті 241 КАС у Верховному Суді України справа про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, розглядалася Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України. У разі якщо під час розгляду справи Верховний Суд України встановить, що існує необхідність відійти від висновку про застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду України, яка була прийнята іншим складом суду (іншою палатою чи палатами, які брали участь у спільному засіданні), справа передається на розгляд спільного засідання судових палат Верховного Суду України, яке проводиться за участю палати (палат), яка розглядала справу до моменту її передання, та палати (палат), яка приймала відповідну постанову Верховного Суду України.

Ухвалюючи рішення про закриття провадження у справі, суд касаційної інстанції виходив з фактичних обстави та нормативного регулювання спірних відносин. У цій справі було встановлено, що 17 листопада 2011 року Новоград-Волинська міська рада (далі - Міська рада) та ОСОБА_2 уклали попередній договір оренди землі № 14 про передачу в строкове платне користування земельної ділянки на АДРЕСА_1 та визначили орендну плату у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки.

23 вересня 2013 року ОСОБА_2 та товариство з обмеженою відповідальністю «Геозвягель» уклали договір на виконання комплексу робіт по розробці технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж спірної земельної ділянки в натурі. 12 лютого 2014 року згідно з актом прийняття-здачі виконаних робіт ОСОБА_2 отримав технічну документацію (протокол визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, висновок про наявність обмежень та погодження технічної документації із землеустрою).

20 березня 2014 року Міська рада пунктом 25 свого рішення № 557 «Про передачу у власність, користування земельних ділянок та про інші питання земельних відносин» скасувала пункт 4.2 рішення міської ради від 17 грудня 2009 року № 590 про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою, розірвала попередній договір оренди та зарахувала вказану земельну ділянку до земель запасу житлової та комунальної забудови. Коли приймала таке рішення, зважила на акт обстеження спірної земельної ділянки від 21 листопада 2013 року, керувалась статтею 22 Закону України від 22 травня 2003 року № 858-IV «Про землеустрій», статтею 141 Земельного кодексу України, Податковим кодексом України.

Суди першої та апеляційної інстанції справу розглядали за правилами адміністративної юрисдикції.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що заявлений спір належить розглядати за правилами цивільного судочинства. Рішення мотивував тим, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися в порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Заявник переконаний, що його спір має розглядатися судами адміністративної юрисдикції, бо стосується управлінських функції органу місцевого самоврядування, який згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів „а", „б", „в", „г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України встановив, що положення названих пунктів статті 12 Земельного кодексу України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб'єкти владних повноважень.

Прикладом правильного віднесення спірних правовідносин до тих, на які поширюється адміністративна юрисдикція, називає рішення суду касаційної інстанції, наданих для порівняння, в яких цей суд спір за подібних правовідносин розглядав за правилами адміністративного судочинства.

Заявлений предмет перегляду, попри формальну підставу для розгляду справи однією судовою палатою, дозволяє припустити, що розв'язання порушеного у заяві питання вимагатиме порівняння оскарженого рішення з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою раніше щодо подібних правовідносин, як-от у постанові від 12 вересня 2012 року (справа № 6-71цс12), яку ухвалила Судова колегія в цивільних справах Верховного Суду України. У цій постанові Суд зазначив, що перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений статтею 140 Земельного кодексу України і є вичерпним. Такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, зазначеним Кодексом не передбачено. Подібну по суті позицію висловив Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 пункту 8 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (у редакції постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), згідно з яким при вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до пункту 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Не без того, що за описаних правових ситуацій заява про перегляд рішення суду касаційної інстанції, в якій оскаржується порушення правил предметної юрисдикції, потребуватиме розгляду її судом, встановленим законом.

За пунктом 2 частини першої розділу VII Перехідних положень Закону № 2147-VII у разі, коли адміністративна справа за заявою про перегляд судових рішень Верховним Судом України відповідно до правил, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, повинна розглядати на спільному засідання відповідних судових палат Верховного Суду України,- така справа після її отримання Касаційним адміністративним судом передається на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Отож, правовий висновок оскарженого рішення про неналежність спору щодо права на земельну ділянку до публічно-правових, на які поширюється адміністративна юрисдикція, вимоги заяви, її аргументи та додані до неї судові рішення, на підтвердження неоднаковості в правозастосуванні, попередня судова практика Верховного Суду України щодо застосування окремих норм земельного законодавства та норм права, що регулюють повноваження органів місцевого самоврядування в сфері земельних відносин, дають підстави прийняти рішення про направлення адміністративної справи за заявою ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 14 вересня 2016 року на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

На прийняття такого рішення орієнтують положення частини шостої статті 346 КАС в редакції Закону № 2147-VII у поєднанні із правилами частини першої статті 241 цього Кодексу у попередній редакції про розгляд справ Верховним Судом України за правилами касаційного провадження. За положеннями цієї частини статті 346 КАС справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.

Керуючись пунктами 1, 2, 7 пункту 1 розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VII, статтями 237, 241 цього Кодексу в редакції до 15 грудня 2017 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

ухвалив:

Заяву ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 14 вересня 2016 року у справі за його позовом до Новоград-Волинської міської ради Житомирської області про визнання протиправними дій та недійсним рішення передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Судді М.І. Гриців

Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко