Справа № 802/2360/17-а
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2018-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

01 лютого 2018 р. Справа № 802/2360/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді, Томчука А.В.,

суддів: Дмитришеної Р.М.,
Жданкіної Н.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Кушніренко О.В.

позивача: не з`явився

відповідача: Чернецький Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Державної судової адміністрації України

про: стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України про стягнення коштів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що з січня 2003 року по 11 лютого 2009 року проходив службу на посаді судді військового місцевого суду Хмельницького гарнізону, а з 16 травня 2006 року на посаді заступника голови військового місцевого суду Хмельницького гарнізону. Наказом голови військового місцевого суду Хмельницького гарнізону № 10-к від 11 лютого 2009 року ОСОБА_2 звільненого з військової служби в запас було виключено із списків особового складу суду та направлено на облік до Хмельницького міськвійськомату. Так, під час проходження служби військові судді отримували грошове забезпечення за рахунок коштів Державної судової адміністрації України, яка в період з червня по грудень 2005 року виплатила позивачу грошове забезпечення не в повному обсязі, в результаті чого останній вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Позивач у судове засідання не з`явився, однак, в прохальній частині позовної заяви просив здійснювати розгляд справи без його участі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив врахувати відзив на адміністративний позов. Зокрема, у відзиві зазначено, що постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 липня 2008 року задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення недоотриманої зарплати. Зобов`язано Державне казначейство України перерахувати кошти Державній судовій адміністрації України для виплати їх позивачеві. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2009 року скасовано постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, адміністративний позов ОСОБА_1 було частково задоволено, зобов`язано Державну судову адміністрацію України нарахувати та виплатити позивачеві суми недоотриманої заробітної плати за червень-грудень 2005 року. Звільнення ОСОБА_1 відбулося 11 лютого 2009 року. Тобто, на момент звільнення 11 лютого 2009 року у Державної судової адміністрації України не було правових підстав виплачувати позивачеві кошти, стягнуті за судовим рішенням, що було винесене після звільнення 02 квітня 2009 року. Відтак, відносини стосовно виплати коштів, що виникли між ОСОБА_1 та Державною судовою адміністрацією України після винесення судового рішення, регулювалися нормами Закону України "Про виконавче провадження" та Кодексом адміністративного судочинства України, а тому в даному випадку положення статей 116, 117 КЗпП України застосуванню не підлягають.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що вина Державної судової адміністрації України була доведена судовими рішеннями Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 липня 2008 року та 11 серпня 2016 року, які набули законної сили відповідно до постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2009 року та ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2016 року, а тому застосуванню підлягають вимоги статей 116, 117 КЗпП України.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши докази, які є у справі, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З січня 2003 року по 11 лютого 2009 року ОСОБА_1 проходив службу на посаді судді військового місцевого суду Хмельницького гарнізону , а з 16 травня 2006 року на посаді заступника голови військового місцевого суду Хмельницького гарнізону. Наказом голови військового місцевого суду Хмельницького гарнізону № 10-к від 11 лютого 2009 року ОСОБА_2 звільненого з військової служби в запас було виключено із списків особового складу суду та направлено на облік до Хмельницького міськвійськкомату.

Так, під час проходження служби військові судді отримували грошове забезпечення за рахунок коштів Державної судової адміністрації України, яка в період з червня по грудень 2005 року виплатила позивачу грошове забезпечення не в повному обсязі.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького міськрайонного суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України, Міністерства фінансів України про стягнення недоотриманої заробітної плати та компенсації втрати частини у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 28 липня 2008 року позов задоволено та стягнуто з держави в особі Міністерства фінансів України на користь ОСОБА_1 недоотриману заробітну плату за червень-грудень 2005 року у розмірі 73850,49 грн. та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати у сумі 34220,23 грн. та зобов`язано Державне казначейство України шляхом списання коштів перерахувати на рахунок Державної судової адміністрації України для виплати суддям недоотриману заробітну плату за червень-грудень 2005 року ОСОБА_1 у розмірі 73850,49 грн. та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати у сумі 34220,23 грн.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2009 року постанову Хмельницького міськрайонного суду від 28 липня 2008 року скасовано та прийнято нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема, зобов`язано Державну судову адміністрацію України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму недоотриманої заробітної плати за червень-грудень 2005 року та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків, розраховану відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язка уз порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року.

30 липня 2009 року Хмельницьким міськрайонним судом видано виконавчий лист у якому стягувачем є ОСОБА_1 та боржником Державна судова адміністрація України.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького міськрайонного суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 23 березня 2017 року заяву ОСОБА_1 задоволено та встановлено спосіб та порядок виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2009 року.

Відтак, як зазначено позивачем у позовній заяві Державна судова адміністрація України з початку 2009 року по кінець 2017 року не виплачувала належне при звільнені ОСОБА_1 грошове забезпечення у зв`язку з чим останній звернувся до суду та просить стягнути з Державної судової адміністрації України розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 940839,15 грн.

Визначаючись щодо позовних вимог, колегія суддів враховує наступне.

Частиною четвертою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною 1 ст. 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум саме у строки, зазначені у статті 116 КЗпП.

Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи у лютому місяці 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького міськрайонного суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 23 березня 2017 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Зі змісту зазначеної ухвали випливає, що суд дійшов висновку, що зміни у правовому регулюванні порядку виконання судових рішень, боржником, яким є державний орган, яким не передбачено виконання рішень зобов`язального характеру, унеможливлюють їх виконання. У зв`язку із цим виконання рішень судів здійснюється за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів» Державною казначейською службою України. Відтак, наведені обставини свідчать про неможливість виконання рішення суду у інший спосіб Державною судовою адміністрацією України, а тому і відсутня вина відповідача у даній справі.

Також суд зазначає, що заходи встановленні нормою статті 117 КЗпП застосовується, як різновид матеріальної відповідальності в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних сум саме звільненому працівникові. Отже, дана норма покладає таку відповідальність на власника або уповноваженого ним органу при невиплаті належних сум працівникові при звільненні. В даному ж випадку, згідно постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2009 року у справі №22-а-13106/08/9104, судом встановлено, що дані правовідносини виникли щодо стягнення недоотриманої заробітної плати та компенсації втрати частини у зв`язку з порушення строків її виплати, саме перебування позивача на посаді судді, а не під час його звільнення.

В той же час, згідно постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2009 року компенсація втрати частини у зв`язку з порушенням строків її виплати уже вирішена вказаним рішенням.

Більше того, згідно практики Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" (заява № 377/02), Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року зазначив наступне. Незважаючи на відмінності в результатах проваджень проти СМЗ та СМСК виявляється, що доводи заявниці не було прийнято судами. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат (див., зокрема, пункт 15 вище). З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. У зв`язку з вищенаведеним, Суд зазначає, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв`язку з цим, Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу "при відсутності спору щодо суми" заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період "фактичного розрахунку" (частина перша статті 117), а "при наявності спору про розміри сум" заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. З огляду на тлумачення судами відповідного національного законодавства у справі заявниці, Суд вважає, що вимоги заявниці щодо компенсації за період з 8 липня 1997 по 18 березня 1999 року не мають жодного правового підґрунтя. Зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду.".

Також необхідно зазначити, що стаття 117 КЗпП застосовується, як підстава відповідальності власника (підприємства, установи). Відповідно складом правопорушення є порушення власником строків розрахунку при звільненні. Всупереч цьому, у даній справі є відповідачем Державна судова адміністрація України, а не власник в розумінні 117 КЗпП.

Таким чином, в даних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до Державної судової адміністрації України відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП.

А отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Державної судової адміністрації України розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку задоволенню не підлягають.

Аналогічна позиція викладена в постанові Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2018 року у справі № 822/2875/17.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що наказом голови військового місцевого суду Хмельницького гарнізону № 10-к від 11 лютого 2009 року ОСОБА_1 звільнено з військової служби.

Разом з тим, постанова Львівського апеляційного адміністративного суду винесена 02 квітня 2009 року тобто після звільнення ОСОБА_1 , відтак, правових підстав виплачувати позивачеві кошти стягнуті за судовим рішенням, яке було винесено після його звільнення не було.

Крім цього, колегія суддів вважає, що отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена за судовим рішенням, не може здійснюватись за правилами ст. 117 КЗпП України, а може бути лише компенсацією втрати частини доходу у зв`язку із затримкою строків їх виплати.

Таким чином, на час звільнення позивача з роботи на посаді судді Хмельницького міськрайонного суду станом на 11 лютого 2009 року спірні суми йому ще не належали, а вина відповідача у їх не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність останнього, передбачену ст. 117 КЗпП України.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та надані позивачами, суд доходить висновку, що мотивація, на яку посилаються останні, не дає суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували доводи відповідача, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Підстави для відшкодування судових витрат у справі відповідно до положень ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
Державна судова адміністрація України (вул. Липська, 18/5, м.Київ, 01601)

Повний текст рішення виготовлено 08.02.2018 року.

Головуючий суддя Томчук Андрій Валерійович

Судді Дмитришеної Руслана Миколаївна

Жданкіна Наталія Володимирівна