Справа № 826/1801/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 грудня 2017 року № 826/1801/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., суддів: Аблова Є.В., Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доМіністерства оборони України Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства оборони України, в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просить:

- визнати дії Міністерства оборони України неправомірними та стягнути вартість речового майна у сумі 5670, 23 грн., як заборгованості грошової компенсації взамін належного до видачі речового майна;

- стягнути з Міністерства оборони України вартість придбаних ліків в сумі 6217, 99 грн.

В судовому засіданні 01.11.2017 було залучено в якості співвідповідача Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивача - начальника відділу управління кар`єрою та комплектування військовослужбовцями Сухопутних військ заступника начальника Кадрового центру Збройних Сил України, 17.09.2009 звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я. За наслідками численного листування у січні 2015 року Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України повідомив позивачу, що в ДКС України в Солом`янському районі міста Києва обліковується кредиторська заборгованість перед позивачем на загальну суму 5670, 23 грн.

Проте, в подальшому, 12.10.2016, позивача було повідомлено про відсутність у нього права на отримання грошової компенсації за речове майно у зв`язку з тим, що таке право мають особи, які були звільнені з березня 2016.

В ході розгляду справи позивач позовні вимоги підтримав.

Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України (далі Центр) 25.05.2017 подав до суду заперечення, в яких обґрунтував свою позицію про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог тим, що ч. 2 ст. 9 та ч. 1 ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачає виплати грошової компенсації за неотримане речове майно звільненим військовослужбовцям, а постанова КМ України від 28.10.2004 № 1444, що була чинною на момент звільнення позивача суперечила вимогам вищевказаного закону.

Також відповідач зауважив, що станом на день звільнення позивача постанова КМ України від 16.03.2016 № 178 не діяла.

В судовому засіданні 13.12.2017 відповідачем подано додаткові пояснення, в яких зазначено, що згідно накладної № 91 позивач отримав речове майно, а відомості щодо його повернення у відповідача відсутні.

Крім того, відповідачем заявлено клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення позивача з адміністративним позовом до суду, яке колегія суддів вважає безпідставним, а строк звернення до суду - не пропущеним, оскільки з 2009 року по жовтень 2016 року позивачу повідомлялося, що його грошова компенсація включена в реєстр кредиторських вимог та буде ним отримана при надходженні бюджетного фінансування, що не свідчило про існування у позивача порушеного права.

Натомість, 26.10.2016 відповідач змінив свою позицію та повідомив позивача, що останній не має права на отримання грошової компенсації, після чого позивач 27.01.2017 подав до відділення поштового зв`язку даний адміністративний позов, тобто в межах шестимісячного строку звернення до суду.

Відповідач Міністерство оборони України подав заперечення, в яких зазначив, що не є належним відповідачем у справі, оскільки питання видачі речового майна належать до правонаступника адміністративно-господарчого управління Генштабу ЗС України: Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України, що є юридичною особою.

В судовому засіданні 13.12.2017 позивач позовні вимоги підтримав, представник відповідачів проти їх задоволення заперечив.

Міністерство оборони України, повідомлене належним чином про дату, час і місце розгляду справи, явку уповноваженого представника не забезпечило.

З`ясувавши думку учасників, судом ухвалено про перехід до розгляду справи у порядку письмового провадження на підставі ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача - начальника відділу управління кар`єрою та комплектування військовослужбовцями Сухопутних військ заступника начальника Кадрового центру Збройних Сил України, наказом (по особовому складу) Міністерства оборони України від 17.09.2009 № 795 звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я за п. «б» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а. с. 8).

На підставі наказу командира військової частини про виключення із списків особового складу частини від 24.09.2009 № 171 заступником начальника управління начальником відділу матеріального забезпечення АГУ ГШ ЗС України підписано довідку № 90 на отримання ОСОБА_1 належного до видачі речового майна вартістю 5670, 23 грн. (а. с. 10).

Згідно накладної № 91 позивач отримав вказане речове майно, що не заперечується позивачем (а. с. 50).

Проте, як зазначено самим позивачем, вказане речове майно було повернуто ним на склад 13.11.2012.

27.01.2015 листом за № 292/277 Центр повідомив позивача, що у ДКС України в Солом`янському районі міста Києва обліковується кредиторська заборгованість перед позивачем на загальну суму 5670, 23 грн., з яких 850, 53 грн. утримання ПДФО, 4819, 70 грн. виплата на руки. При надходженні коштів до ДКС України позивача буде повідомлено окремо для виплати зазначеної грошової компенсації (а. с. 11).

Втім, 26.10.2016 Центр листом № 292/4185 повідомив позивача, що відповідно до постанови КМ України від 16.03.2016 № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» та наказу МО України від 29.04.2016 № 232 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України», військовослужбовцям у разі їх звільнення виплачується грошова компенсація вартості за неотримане речове майно. Даною постановою особам, звільненим в запас до березня місяця 2016 року, виплата грошової компенсації вартості за неотримане речове майно не передбачена (а. с. 12).

Вважаючи такі дії неправомірними, позивач звернувся з даним позовом до адміністративного суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

У відповідності до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон № 2011).

Станом на дату звільнення позивача з військової служби (17.09.2009) діяла редакція ст. 9-1 Закону № 2011 (з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008), згідно з якою військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.

Згідно пункту 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час», військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.

Разом з тим, положення ст. 9-1 Закону України № 2011 регулювали порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі і не могли бути застосовані до військовослужбовців, звільнених з військової служби, а пункт 27 Положення про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1444 від 28.10.2004 р. не підлягав застосуванню, оскільки суперечив положенням Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 31 березня 2015 року (№ 21-79а15).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у позивача права на отримання грошової компенсації за речове майно після звільнення зі служби.

Крім того, проаналізувавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини справи і дослідивши зібрані докази, судом встановлено, що позивачем було отримано речове майно 24.09.2009, однак, як стверджує позивач, він повернув його через невідповідність майна довідці від 24.09.2009. На підтвердження зазначеної обставини позивач посилався на накладну від 24.09.2009 та наявність в нього оригіналу довідки про речове майно від 24.09.2009, яку йому повернули взамін повернутого майна. Проте, дослідивши зазначену накладну, суд приходить до висновку, що вона підтверджує факт отримання ОСОБА_2 речового майна, а не повернення. Будь-яких інших доказів, які б свідчили про факт повернення позивачем речового майна, ним не надано. Відповідачем суду таких доказів також не надано у зв`язку з відсутністю будь-яких документальних підтверджень зазначеного факту.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 185-187 КАС. Апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання її копії повного тексту.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді: Є.В. Аблов

А.В. Літвінова