Справа № 820/6204/17
Суддя: Мороко А.С.
Дата ухвалення: 2018-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2018 р. № 820/6204/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мороко А.С.,

за участю секретаря судового засідання - Кікояна Г.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши в порядку загального провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові адміністративну справу № 820/6204/17 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд скасувати податкове повідомлення-рішення форми В1 № НОМЕР_1 від 12.10.2017 про зменшення суми бюджетного відшкодування з ПДВ на суму 9842,00 грн та донарахування штрафних санкцій у розмірі 4921,00 грн за листопад 2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірне податкове повідомленнярішення ґрунтується на помилкових судженнях субєкта владних повноважень, що викладені в акті перевірки № 10980/20-40-13-15-07/НОМЕР_2 від 29.08.2017.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просивпозов задовольнити.

Представник відповідача під час судового розгляду справи проти позову заперечував, надавши відзив на адміністративний позов, та зазначив, що при проведенні перевірки позивача податковий орган діяв у межах та у спосіб встановлений чинним законодавством України, висновки перевірки зафіксовані належним чином, а отже і винесене податкове повідомлення-рішення є законними. Просив у позові відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

Фахівцем Головного управління ДФС у Харківській області проведена позапланова документальна невиїзна перевірка фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо повноти декларування податкових зобов'язань та податкового кредиту з податку на додану вартість за період з 01.05.2016 по 30.11.2016, правомірності заявленого відшкодування податку на додану вартість по декларації з ПДВ за листопад 2016 року.

Результати перевірки оформлені актом № 10980/20-40-13-15-07/НОМЕР_2 від 29.08.2017, яким зафіксовані порушення позивачем вимог діючого законодавства України, а саме: підпункту "г" пункту 198.5. статті 198 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI зі змінами та доповненнями, що призвело до заниження податкового зобовязання по деклараціях з ПДВ за травень - листопад 2016 року; пункту 200.4 статті 200 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року № 2755- VI зі змінами та доповненнями, що призвело до заниження залишку від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду по деклараціям з ПДВ за травень - листопад 2016 року та до завищення заявленої суми бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок платника у банку по декларації з ПДВ за листопад 2016 року.

Як вбачається з акту перевірки, податковий орган обґрунтовує свою позицію тим, що згідно даних книги обліку доходів та витрат за період з 01.05.2016 по 30.11.2016 ФОП ОСОБА_1 доходів не отримувала, а отже, господарську діяльність не здійснювала. Фахівцем контролюючого органу вказано на те, що позивачем в перевіряємий період задекларовано податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету в сумі 0 грн та встановлено, що причиною виникнення від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту є сплата витрат на утримання будівлі (електроенергія, теплова енергія).

На підставі висновків акту перевірки № 10980/20-40-13-15-07/НОМЕР_2 від 29.08.2017, відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 12.10.2017 № НОМЕР_1, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування за платежем податок на додану вартість на суму 9842,00 грн та нараховано штрафні (фінансові) санкції 4921,00 грн.

Матеріалами справи встановлено, що ФОП ОСОБА_1 10.12.2016 подала податкову декларацію з податку на додану вартість за листопад 2016 № НОМЕР_3, в якій платником податків задекларовано суму позитивного значення, що сплачується до бюджету - 0 грн, суму від'ємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту у розмірі 16023,00 грн та суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку в сумі 9842,00 грн.

Позивач в судовому засіданні пояснила, що використовує нежитлову будівлю літ. А-2, загальною площею 1370,6 кв. м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. С. Потоцького (був. Сімнадцятого Партзїзду), буд. 11 , у своїй підприємницькій діяльності, в рамках якої частина вказаної будівлі, площею 20,6 кв.м використовується для отримання доходу від здавання майна в оренду; частина вказаної будівлі, площею 62,5 м.кв. використовується для власного офісу (робоче місце); частина, площею 23.4 м.кв. використовуються в якості технічних приміщень, серед яких щитова, рамка опалення; частина, площею 340,3 м.кв. є приміщеннями загального користування, серед яких коридори, тамбури, сходові клітинки, вбиральні; частина приміщення ремонтується для подальшого здавання в оренду. Проте, як зазначає ФОП ОСОБА_1, у січні 2016 року приміщення здавалися в оренду фірмам ТОВ "Укрлюкс ЛТД" та ТОВ "Олімпія Компані", від яких переплата була отримана за оренду ще у 2015 році, а тому, не відображена у Книзі обліку доходів та витрат ФОП ОСОБА_1 у 2016 році. Потім були заключені договори з тими ж контрагентами на періоди з 01 березня по 31 травня 2016 року.

Матеріалами справи встановлено, що між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ "Укрлюкс ЛТД " укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1/16 від 01.03.2016 , відповідно до пункту 1.1. якого, орендодавець (ФОП ОСОБА_1В.) передає орендарю (ТОВ "Укрлюкс ЛТД ") в строкове платне користування без права викупу нежитлове приміщення (к.14/2) загальною площею 10,3 кв. м. на строк, зазначений в п. 6.1 цього договору (а саме з 01.03.2016 по 31.05.2016), приміщення розташоване на 2-му поверсі 2-поверхової будівлі, яка знаходиться за адресою: 61115, м. Харків, вул. Сімнадцятого Партзїзду, 11. Також, відповідно до пункту 3.2. вказаного договору, вартість комунальних послуг (водо-, тепло-, телекомунікаційні-) не входять до складу орендної плати.

На підтвердження того, що ФОП ОСОБА_1 у травні 2016 року передала підприємству зазначене приміщення в оренду в матеріалах справи міститься акт виконання робіт № 5 від 31.05.2016.

01 березня 2016 року між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ "Олімпія Компані" укладено договір оренди нежитлового приміщення № 2/16, згідно пунктом 1.1. якого, орендодавець(ФОП ОСОБА_1В.) передає орендарю (ТОВ "Олімпія Компані") в строкове платне користування без права викупу нежитлове приміщення загальною площею 10,3 кв. м. на строк, зазначений в п. 6.1 цього договору (а саме з 01.03.2016 по 31.05.2016), приміщення (к.14/2) розташоване на 2-му поверсі 2-поверхової будівлі, яка знаходиться за адресою: 61115, м. Харків, вул. Сімнадцятого Партзїзду, 11. Також, відповідно до пункту 3.2. вказаного договору, вартість комунальних послуг (водо-, тепло-, телекомунікаційні-) не входять до складу орендної плати.

Відповідно до акту виконаних робіт № 6 від 31.03.2016, ФОП ОСОБА_1 передала у березні 2016 року підприємству вказане приміщення в оренду.

Суд звертає увагу на те, що в судовому засіданні позивач пояснив, що під час перевіряємого періоду частина будівлі за адресою: м. Харків, вул. С.Потоцького (був.Сімнадцятого Партзїзду ), буд. 11 в оренду не здавалась, хоча оскільки нежитлове приміщення є одним цілим, то довелось сплачувати комунальні послуги за все приміщення.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору постачання електричної енергії № 011977 від 07.06.2005, тимчасового договору про постачання теплової енергії № 8902 від 01.04.2005, додаткової угоди до договору про постачання теплової енергії № 8902 від 01.04.2005, договору про надання телекомунікаційних послуг № 057014819/36593 від 28.03.2013, рахунків-актів за телекомунікаційні послуги за травень-листопад 2016 року згідно з договором № 057014819/36593 від 28.03.2013, копії виписок, позивачем понесено витрати щодо послуг теплопостачання, телекомунікаційних послуг, послуг водопостачання, оплати за електроенергію будівлі, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності за 2016 рік.

Суд зазначає, що статтею 1 розділу 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до пункту 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Оцінюючи обґрунтованість прийнятого відповідачем рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 177.1 статті 177 Податкового кодексу України , доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1статті 167 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного обєкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обовязкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обовязкове страхування життя або здоровя працівників у випадках, передбачених законодавством; суми єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що повязані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги звязку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, повязані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо повязаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Суд зазначає, що в ухвалі Вищого адміністративного суду від 24.11.2015 по справі № 815/184/15 зазначено, що використання отриманих позивачем комунальних послуг для обслуговування належних на праві власності приміщень торгівельного комплексу, які тимчасово або постійно не здаються в оренду, також пов'язане з господарською діяльністю позивача, оскільки, відповідно до технічних паспортів, належних позивачеві на праві власності будівель, до їх складу входять допоміжні та технологічні приміщення, призначені для обслуговування всіх об'єктів оренди, як складових комплексу, чим визначається пов'язаність витрат на утримання таких приміщень із господарською діяльністю позивача, в той час як тимчасове ненадання окремих приміщень в оренду не може розглядатись як фактор, що позбавляє зв'язку витрат на утримання такого майна із господарською діяльністю платника податку, яка полягає у наданні ним у платне користування відповідного майна іншим особам, оскільки такий фактор є фактором ризику господарської діяльності, що встановлено ст. 42 Господарського кодексу України.

Таким чином, Вищий адміністративний суд зробив висновок з приводу того, якщо приміщення тимчасово не здається в оренду, при цьому, платник податків несе витрати на утримання такого майна, то за таких підстав існує фактор ризику господарської діяльності.

Суд зазначає, що згідно зі статтею 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України передбечено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, суд вважає, що позивачем правомірно внесено дані до податкової декларації за листопад 2016 року з податку на додану вартість, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, частина будівлі, що належить позивачу на праві власності, в оренду не здавалась, але при цьому, позивач був зобовязаний оплачувати комунальні послуги за все приміщення. Отже, суд приходить до висновку, що в даному випадку існував саме факт ризику господарської діяльності ФОП ОСОБА_1, а посилатись на відсутність такої діяльності не є доречним.

Крім того, суд зазначає, що в акті перевірки податковим органом не заперечується той факт, що в перевіряємий період основними постачальниками ФОП ОСОБА_1 були: КП "Харківводоканал", КП "Харківські теплові мережі", ПАТ "Укртелеком", АК "ХАРКІВОБЛЕНЕРГО", що підтверджується відповідними договорами. Тобто, податковий орган звернув увагу на те, що в зазначений період позивачем понесені витрати на комунальні послуги.

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню) регламентовано статтею 200 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом (пункт 200.2).

У відповідності до вимог пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цьогоКодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації,

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Згідно з пунктом 200.7 статті 200 Податкового кодексу України, платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації. У такій заяві платник податку зазначає про його відповідність або невідповідність критеріям, визначеним пунктом 200.19 цієї статті.

Відповідно до пункту 200.12 статті 200 Податкового кодексу України, зазначена у заяві сума бюджетного відшкодування вважається узгодженою в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування з однієї із таких дат:

а) з дня, наступного за днем закінчення граничного строку проведення перевірки, в разі, якщо контролюючим органом внесені до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування відомості про відсутність порушень під час такої перевірки;

б) з дня, наступного за днем закінчення граничного строку проведення камеральної перевірки, в разі, якщо контролюючим органом не внесені до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування відомості про дату початку та закінчення проведення перевірки даних, зазначених у податковій декларації або уточнюючому розрахунку, з обов'язковою відміткою щодо виду перевірки (камеральна, документальна);

в) з дня, наступного за днем закінчення граничного строку, передбаченого цим Кодексом для складення акта перевірки, в разі, якщо контролюючим органом не внесені до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування відомості про дату складення акта перевірки;

г) з дня, наступного за днем закінчення граничного строку, передбаченого цим Кодексом для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення, в разі, якщо контролюючим органом не внесені до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування відомості про дату та номер податкового повідомлення-рішення;

ґ) з дня визнання протиправним та/або скасування податкового повідомлення-рішення.

У випадках, передбачених підпунктами "б" і "в" цього пункту, інформація про узгодженість бюджетного відшкодування та його суму відображається в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування в автоматичному режимі на наступний робочий день після виникнення такого випадку.

У випадках, передбачених підпунктами "а", "г" і "ґ" цього пункту, інформація про узгодженість бюджетного відшкодування та його суму відображається в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування контролюючим органом на наступний робочий день після виникнення такого випадку.

Узгоджена сума бюджетного відшкодування стає доступною органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання на наступний операційний день за днем її відображення в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та перераховується органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, у строки, передбачені пунктом 200.13 цієї статті, на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до Державного бюджету України".

Суд зазначає, що постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2017 року у справі № 820/6771/16 вирішено питання щодо сум бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за листопад 2016 року, оскільки вказана сума визнана судом узгодженою.

Вказане рішення 20.09.2017 року набрало законної сили.

Згідно зі статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Суд звертає увагу на те, що незважаючи на рішення суду, яке набрало законної сили 20.09.2017, контролюючим органом в порушення норм чинного законодавства у податковому повідомлення рішенні від 12.10.2017 № НОМЕР_1 позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування за платежем податок на додану вартість на суму 9842,00 грн.

Відповідно до стаття 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, під час судового розгляду справи відповідачем не доведено обґрунтованості та правомірності викладених в акті перевірки № 10980/20-40-13-15-07/НОМЕР_2 від 29.08.2017 висновків, а відтак і законності винесеного податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 12.10.2017.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_1, 61171, ідентифікаційний код НОМЕР_2) до Головного управління ДФС у Харківській області (місцезнаходження - вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, ідентифікаційний код 39599198) про скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити в повному обсязі.

Скасувати податкове повідомлення-рішення форми В1 № НОМЕР_1 від 12.10.2017 про зменшення суми бюджетного відшкодування з ПДВ на суму 9842,00 грн та донарахування штрафних санкцій у розмірі 4921,00 грн за листопад 2016 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_1, 61171, ідентифікаційний код НОМЕР_2) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області (місцезнаходження - вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, ідентифікаційний код 39599198) судовий збір у розмірі 640,00 (шістсот сорок) грн 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 13 лютого 2018 року.

Суддя А.С. Мороко