Справа № 826/15725/17
Суддя: Власенкова О.О.
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 лютого 2018 року № 826/15725/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Власенкової О.О., за участі секретаря судового засідання Карпенка Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (далі також - позивач)

до Генеральної прокуратури України (далі також - відповідач)

про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить:

- стягнути з Генеральної прокуратури України та зобов'язати виплатити на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.03.2016 по 06.06.2016, який складає 23 742,00 грн.;

- стягнути з Генеральної прокуратури України та зобов'язати виплатити на його середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 07.06.2016 по 01.12.2017 з урахуванням усіх надбавок, премій, матеріальної допомоги на оздоровлення та коштів при отриманні відпустки, виплачених працюючим прокурорам Генеральної прокуратури України, стаж яких складає більше 13 років, присвоєно класний чин радника юстиції та відсутні стягнення за недоліки у роботі;

- зобов'язати відповідача виплатити вищевказані кошти на особистий рахунок позивача негайно після винесення судового рішення.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2016 у справі №826/4573/16, частково зміненою постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.10.2016, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України та визнано протиправним і скасовано наказ про його звільнення з роботи та стягнуто з Генеральної прокуратури України на його користь середній заробіток у розмірі 23 742,00 грн.

Однак указане рішення суду станом на час звернення позивача до суду з цим позовом не виконане, зокрема, на роботі його не поновлено, середній заробіток у розмірі 23 742,00 грн. не виплачено, що позбавило позивача можливості забезпечувати сім'ю та отримувати гідний заробіток.

Відповідач у письмовому відзиві на позовну заяву зазначив про необґрунтованість позовних вимог з огляду на відсутність остаточного судового рішення у справі №826/4573/16, оскільки наразі справа перебуває у провадженні Верховного Суду за касаційною скаргою Генерального прокурора на ухвалені в ній рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Також відповідач вказує на те, що судами у вищевказаній адміністративній справі не вирішувалася вимога позивача про поновлення його на роботі, а у задоволенні вимог про призначення на іншу посаду позивачу відмовлено. Оскільки позивача фактично на роботі не поновлено, до роботи він не допускався, його доводи про вимушений прогул не обґрунтовані, тому підстави для стягнення коштів за час вимушеного прогулу відсутні.

Крім того, вимога про стягнення з Генеральної прокуратури України середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16.03.2016 по 06.06.2016 в сумі 23 742,00 грн. уже була предметом судового розгляду, вирішена судом, тому відповідач стверджував про необхідність закриття провадження у справі стосовно вказаної позовної вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2016 у справі №826/4573/16 частково задоволено позовні вимог ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України. Зокрема, судом:

- визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 15.03.2016 №300-ц «Про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України у зв'язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України»;

- стягнуто з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.03.2016 по 06.06.2016 у сумі 36 933,12 грн.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.10.2016 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва частково від 06.06.2016 змінено, а саме змінено суму середнього заробітку, що підлягає стягненню з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 з 36 933,12 грн. на 23 742,00 грн. В іншій частині указану постанову суду залишено без змін.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач неодноразово звертався до відповідача стосовно виконання постановлених на його користь вищевказаних судових рішень.

Так, листом від 22.06.2016, 24.10.2016 позивач надіслав до Генеральної прокуратури України копію вищевказаної постанови Окружного адміністративного суду міста Києва для її виконання, однак станом на час звернення до суду із цим позовом на службі позивача не поновлено, середній заробіток відповідно до рішення суду не виплачено.

Листом від 15.07.2016 №11/1-22876-16 Генеральна прокуратура України повідомила позивача про невиконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2016 у справі №826/4573/16 у зв'язку з її оскарженням в апеляційному порядку. Водночас зазначила, що виконання рішення суду здійснюватиметься в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Листом від 24.10.2016 позивач направив до Генеральної прокуратури України копію вищевказаної постанови Київського апеляційного адміністративного суду для виконання.

Листом від 09.11.2016 №11-22876-16 Генеральна прокуратура України повідомила позивача про оскарження постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 11.10.2016 у справі №826/4573/16 в касаційному порядку, зазначивши, що виконання судових рішень у цій справі здійснюватиметься відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Листом від 12.08.2016 №11-22876-16 Генеральна прокуратура України також повідомила ОСОБА_1 про те, що вищевказані судові рішення будуть виконуватися у порядку, визначеному законом України «Про виконавче провадження», а підстави для його призначення на посади в центральному апараті Генеральної прокуратури України відсутні.

Вирішуючи цей спір , суд виходить із такого.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру".

Разом з тим, вказаний Закон не регулює питання поновлення незаконно звільнених працівників прокуратури та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/202 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Відтак, у спірних правовідносин, поміж іншого, підлягають застосуванню загальні норми Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Наведені норми вказують, що незаконно звільненому працівникові належить виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь час вимушеного прогулу, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника.

Згідно з частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Як встановлено постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2016 у справі №826/4573/16, звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням статей 36, 42, 43 Кодексу законів про працю України, оскільки Генеральною прокуратурою України не було виконано свого обов'язку та не враховано права позивача на переважне залишення на роботі та не запропоновано іншу вакантну посаду. При цьому відповідачем не враховано волевиявлення позивача та згоду на заміщення вакантних посад. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що наказ Генеральної прокуратури України про звільнення позивача є протиправним і підлягає скасуванню.

Також суд зазначив, що відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення, зокрема без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Проте, зазначивши про неможливість перебрати на себе повноваження того органу, до компетенції якого відноситься вирішення питань щодо прийняття та звільнення особи зі служби, суд відмовив ОСОБА_1 в частині зобов'язання Генеральної прокуратури України призначити його на відповідну посаду прокурора.

Водночас з урахуванням на підставі вищевказаних судових рішень на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.03.2016 по 06.06.2016 в розмірі 23 742,72 грн. з урахуванням того, що розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 659,52 грн.

Відтак, встановленою є обставина щодо незаконного звільнення позивача з роботи Генеральною прокуратурою України, тому відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства не підлягає доказуванню.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, рішення про поновлення позивача на роботі в Генеральній прокуратурі України судами не приймалося з підстав викладених вище, а Генеральна прокуратура України самостійно таке рішення станом на час розгляду цієї адміністративної справи не прийняла, що дає підстави суду стверджувати про те, що період тимчасового прогулу позивача триває, а отже він має право на виплату йому середнього заробітку за цей період.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що період його вимушеного прогулу триває з 16.03.2016 по 01.12.2017.

Позивачем вживалися заходи щодо того, щоб відповідач виконав рішення судів, постановлені на його користь, тому його вини в тому, що період вимушеного прогулу триває понад рік, судом не встановлено.

При цьому період вимушеного прогулу з 16.03.2016 по 06.06.2016 встановлено постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2016 у справі №826/4573/16, залишеною в цій частині без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.10.2016, що також відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства не підлягає доказуванню.

Указаними судовими рішеннями за цей період на користь позивача з відповідача стягнуто середній заробіток у розмірі 23 742,72 грн., що також не підлягає доказуванню.

Пред'явлення вимоги про стягнення з відповідача згаданої суми за вказаний вище період позивач обґрунтовує невиконанням Генеральною прокуратурою України вищевказаних судових рішень на його користь.

Однак така вимога є необґрунтованою та не підлягає задоволенню судом, оскільки в адміністративного суду відсутні повноваження щодо зобов'язувати особи, в тому числі суб'єкта владних повноважень виконувати рішення суду. Вирішення питання про стягнення з Генеральної прокуратури України згаданих коштів на виконання судових рішень знаходиться в площині виконання судових рішень та повинно здійснюватися відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Відтак, вимога позивача про стягнення середнього заробітку в розмірі 23 742,72 грн. за час вимушеного прогулу з 16.03.2016 по 06.06.2016 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

При цьому не заслуговують на увагу доводи відповідача про необхідність закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення з Генеральної прокуратури України згаданих коштів за вказаний період на підставі пункту 4 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, вмотивовані тим, що вищевказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, уже вирішено спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Висновок суду про відсутність підстав для закриття провадження в цій частині позовних вимог обґрунтовується тим, що вищевказана вимога позивача у справі №826/4573/16 обґрунтовується його протиправним звільненням, а в цій адміністративній справі - невиконанням судових рішень, які набрали законної сили, у справі №826/4573/16.

Відтак, підстави цих позовних вимог в указаних справах є різними, що виключає закриття провадження у даній справі.

Отже, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.06.2016 по 01.12.2017.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14.01.2014 у справі №21-395а13.

Згідно з довідкою Генеральної прокуратури України від 10.01.2018 №18-14зп середньоденна заробітна плата позивача складає 659,52 грн., такий же ж розмір середньоденної заробітної плати позивача встановлено також постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2016 у справі №826/4573/16.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу позивача визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 18 лютого 2016 року по 29 грудня 2016 року, що становить 218 робочих днів.

Час вимушеного прогулу з 07.06.2016 по 01.12.2017 становить 393 робочих днів, в тому числі, у 2016 році 145 робочих днів, у 2017 році - 248 робочих днів.

Відтак, середній заробіток за час 393 робочих дні вимушеного прогулу становить 259 191,36 грн. (393 робочих дні х 659,52 грн. середньоденного заробітку).

Суд не бере до уваги вимогу позивача про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням усіх надбавок, премій, матеріальної допомоги на оздоровлення та коштів при отриманні відпустки, виплачених працюючим прокурорам Генеральної прокуратури України, стаж роботи яких складає більше 13 років, присвоєно класний чин радника юстиції та відсутні стягнення за недоліки у роботі, оскільки при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу керується вищевказаною постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відтак, вимоги позивача є частково обґрунтованими, тому підлягають частковому задоволенню судом.

Керуючись статтями 72-77, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.06.2016 по 01.12.2017 в розмірі 259 191,36 грн. (двісті п'ятдесят дев'ять тисяч сто дев'яносто одна гривня 36 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили у порядку та строки, встановлені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржене у порядку та строки, встановлені статтями 293, 295-297 з урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень цього Кодексу.

Суддя О.О. Власенкова

Повний текст рішення суду складено та підписано 12.02.2018.