Справа № 815/2988/17
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2018-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/2988/17

Категорія: 3.1 Головуючий в 1 інстанції: Левчук О. А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кравця О.О.
судді -Потапчука В.О.
судді - Семенюка Г.В.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25.07.2017р.,у складі судді Левчук О.А. , по справі №815/2988/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за участі третьої особи Роздільнянського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування висновку та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

30.05.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за участі третьої особи Роздільнянського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській областіта просила суд визнати протиправним та скасувати № 22 за результатами службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_1 сформованого Головним управління Державної Міграційної служби України в Одеській області та затвердженого 09.02.2016 року Директором департаменту з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України Державної міграційної служби України, Чередниченко А.М.; зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25.07.2017 р. позов був задоволений.

Не погоджуючись зі вказаною постановою,представник Головного управління Державної міграційної служби України вОдеській області подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального права , та просив її скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 громадянство України в Головному управління ДМС України в Одеській області не набувала, паспорт громадянина України виданий Роздільнянським РС ГУ ДМС України в Одеській області на ім'я ОСОБА_1 оформлений в порушення п. 1.3, п. 1.4 І «Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України», затвердженого наказом МВС України 13 квітня 2012 року № 320 так як, на час оформлення паспорта громадянина України, а саме 13.12.2010 р. громадянство України їй було скасовано Апеляційним судом Херсонської області.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.124 -127 КАС України, але до судового засідання не з'явилися, а представники позивача та відповідача надали письмові заяви про розгляд справи в порядку письмового провадження ,а тому суд , враховуючи , що в порядку ч.2 ст.313 КАС України ,неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, відповідно до п.2 ч 1 ст.311 КАС України розглядає справу в порядку письмового провадження

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції , доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ФАКТИ:

Судом 1-ої інстанції було встановлено, що позивач, ОСОБА_1, народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 року в місті Одеса, Україна, про що 09 квітня 1999 року в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за № 15, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 13.03.2009 року.

Мати ОСОБА_2 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 мати є громадянкою України ,НОМЕР_1, виданий Роздільнянським РВ УМВС України в Одеській області 23.04.2008 року.

25.03.2014 року Роздільнянським РВ ГУ ДМС України в Одеській області було видано ОСОБА_1 паспорт громадянина України серії НОМЕР_3.

24.11.2015 року до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов лист Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області №1/2-22213 від 13.11.2015 року відповідно до якого на адресу управління направлено довідку про припинення громадянства України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Відповідно до довідки №49/2 про припинення громадянства рішенням УДМС України в Херсонській області від 08.05.2015 року оформлено припинення громадянства України ОСОБА_1 відповідно до ст. 21 Закону України «Про громадянство України» .

24.11.2015 року ГУ ДМС України в Одеській області видано наказ № 236 про проведення службового розслідування стосовно підстав оформлення паспортів громадянина України, в тому числі на ім'я ОСОБА_1.

27.11.2015 року виконуючим обов'язки начальника ГУ ДМС України в Одеській області затверджено акт службового розслідування, в якому зазначено, що згідно заяви про видачу паспорта серії НОМЕР_3, паспорт виданий 25.03.2014 року Роздільнянським РВ ГУ ДМС України в Одеській області на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженці м.Одеси у зв'язку з досягненням віку, що підтверджується записом в книзі надходжень і видачі бланків. У графі заяви про видачу паспорта «підстави видачі паспорта» вказано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 видане Міським ВРАЦС Головного управління юстиції в Одеській області. В заяві про видачу паспорта в графі 9, правильність заповнення та підпис громадянина перевірено працівником Лиманської сільської ради Роздільнянського району, факт підтверджується підписом та печаткою ОСОБА_5, що є порушенням п.1.4 р.1 «Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України» затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 №320, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.07.2012 №1089/21401, так як відповідно Порядку заяву перевіряє працівник Державної міграційної служби України. Паспорт оформлено провідним спеціалістом Роздільнянського РС Загоруй Л.В., підстави і правильність оформлення паспорта перевірено, паспорт підписано завідувачем Роздільнянського РС ГУ ДМС України в Одеській області.

Також вказано, що додатково перевіркою встановлено, що заява про видачу паспорта серії НОМЕР_3 на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, оформлена в порушення п.1.3 р.І Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 №320, так як в даному випадку підставою для оформлення паспорта була довідка про реєстрацію особи громадянином України та свідоцтво про народження, а в заяві зазначено тільки свідоцтво про народження.

03.12.2014 року гр. ОСОБА_1 Головним управлінням ДМС України в Одеській області (орган 5102) було оформлено проїзний документ дитини серії НОМЕР_4. Паспорт громадянина України для виїзду за кордон не отримувала.

В цьому ж акті службового розслідування зазначено, що оскільки громадянка ОСОБА_1 громадянство України в Головному управлінні ДМС України в Одеській області не набувала, паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданий 25.03.2014 р. Роздільнянським РС ГУ ДМС України в Одеській області оформлений в порушення п.1.3, п. 1.4 р. І та п.2.7 р. ІІ «Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України» затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 №320, так як на час оформлення паспорта громадянина України, а саме 13.12.2010 р. громадянство України скасовано Апеляційним судом Херсонської області .

09.02.2016 року Директором департаменту з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України Державної міграційної служби України затверджено висновок № 22 за результатами службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_1 .

У вказаному висновку визначено, що паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданий 25.03.2014 р. Роздільнянським РС ГУ ДМС України в Одеській області на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженці м.Одеси було визнано оформленим в порушення п.1.3, п. 1.4 р. І та п.2.7 р. ІІ «Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України» затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 №320, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.07.2012 №1089/21401; паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 підлягає вилученню та знищенню відповідно до п.10.4 р. Х «Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України» затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 №320, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.07.2012 №1089/21401.

Також у висновку вказано, що після затвердження ДМС України висновку проінформувати ОСОБА_1 про прийняте рішення та надати копію довідки №49/2 від.08.05.2015, видану УДМС України в Херсонській області про те, що згідно рішення УДМС України в Херсонській області оформлено припинення громадянства України відповідно до ст. 21 Закону України «Про громадянство»; у заяву про видачу паспорта серії НОМЕР_3 зробити запис про те, що паспорт визнаний недійсним; інформацію направити до Головних управлінь, Управлінь ДМС України в областях, м. Києві про визнання паспорта громадянина України серії НОМЕР_3, виданого 25.03.2014 р. Роздільнянським РС ГУ ДМС України в Одеській області на ім'я ОСОБА_1, недійсним та таким, що підлягає вилученню і знищенню; реєстрація місця проживання ОСОБА_1 адресою АДРЕСА_1 підлягає скасуванню відповідно п.7.1 "Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів", затвердженого наказом МВС України від 22.11.2012 року № 1077; до бази даних Єдиної інформаційної-аналітичної системи управління міграційними процесами внести інформацію про визнання паспорта недійсним; порекомендувати громадянину ОСОБА_1 дати документи для отримання дозволу на імміграцію відповідно до п.1 ч.3 ст.4 Закону України "Про імміграцію" , як особі, яка є дитиною громадянки України (після отримання національного паспорта чи документа, підтверджуючого неналежність до громадянства В'єтнаму). За умови отримання дозволу на імміграцію та виконання інших умов, передбачених статтею 9 Закону України "Про громадянство України" ОСОБА_1 буде мати підстави для подачі клопотання про прийняття до громадянства України. Матеріали направити до Головного управління Національної поліції в Одеській області; відповідно Тимчасового порядку збирання відомостей про втрачені, викрадені та оголошені недійсними документи, затвердженого наказом ДМС України від 10.12.2012 року № 291, внести інформацію про оголошення недійсним паспорт громадянина України серії НОМЕР_3.

Також у висновку зазначено , що 13.12.2010 року рішенням Апеляційного суду Херсонської області скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 10.12.2007 року, у зв'язку з чим рішенням Дніпровського РС УДМС України в Херсонській області від 08.05.2015 року, затвердженим начальником УДМС України в Херсонській області, скасовано рішення Управління міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про громадянство України" відносно ОСОБА_3.

Цього ж дня, тобто 08.05.2015 року УДМС України в Херсонській області складено довідку №49 та 49/2 про припинення громадянства України ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, уродженця м. Одеси, Україна, згідно рішення УДМС України в Херсонській області від 08.05.2015 року відповідно до ст.21 Закону України "Про громадянство України" .

Як вбачається з довідки Роздільнянського районного сектору Головного управління ДМС України в Одеській області вих.№522 від 23.02.2016 року, 23.02.2016 року Роздільнянським районним сектором Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області вилучено паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 від 25.03.2014 року виданий Роздільнянським РВ ГУДМС України в Одеській області.

Крім того, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2016 року по справі № 815/3399/16 за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Роздільнянського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування висновку, зобов'язання вчинити певні дії, яка набула законної сили згідно ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.04.2017 року , визнано протиправним та скасовано висновок Управління з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України ГУ ДМС України в Одеській області про результати службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_6 (рідного брата позивачки) № 21, який було погоджено в. о. начальника Головного управління ДМС України в Одеській області 27.11.2015 року та затверджено Департаментом з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України Державної міграційної служби України 27.11.2015 року, зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повернути йому паспорт громадянина України. Вказаним судовим рішенням було встановлено,що мати - ОСОБА_2 набула громадянство України на підставі Указу Президента України від 04.07.2007 року № 594/2007

НАЦІОНАЛЬНЕ ЗАКОНОДАВСТВО :

Згідно вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.3 КАС України ( в ред.,діючої з 15.12.2017 року) порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно ч.3 ст.6 КАС України ,звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.7 КАС України ,суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України. . Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України. У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

За змістом ст.6 Закону України від 18.01.2001, № 2235-III «Про громадянство України» №2235-III громадянство України набувається:

1) за народженням;

2) за територіальним походженням;

3) внаслідок прийняття до громадянства;

4) внаслідок поновлення у громадянстві;

5) внаслідок усиновлення;

6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров'я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім'ю або передачі на виховання в сім'ю патронатного вихователя;

7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки;

8) у зв'язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини;

9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства;

10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Згідно ст.7 Закону України № 2235-III (частина шоста статті 7 із змінами, внесеними згідно із Законом України від 16.06.2005 р. N 2663-IV)

особа, яка народилася на території України від осіб без громадянства, які на законних підставах проживають на території України, є громадянином України.

Особа, яка народилася за межами України від осіб без громадянства, які постійно на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства іншої держави, є громадянином України.

Особа, яка народилася на території України від іноземців, які на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства жодного з батьків, є громадянином України.

Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України (…).

Згідно ч.1,2,4,5 ст.14 Закону України, від 20.11.2012, № 5492-VI "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус"(в ред.,діючої на момент виникнення правовідносин, надалі - Закон № 5492-VI) . Форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України (ч.1 ст.21 Закону № 5492-VI).

Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов'язаний отримати паспорт громадянина України (ч.2 ст.21 Закону № 5492-VI).

Проживання громадян, зобов'язаних мати паспорт громадянина України, без паспорта громадянина України є адміністративним правопорушенням, передбаченим ст.197 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно ст. 17 Закону України"Про громадянство України" громадянство України припиняється:

1) внаслідок виходу з громадянства України;

2) внаслідок втрати громадянства України;

3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Підстави для виходу з громадянстваУкраїни наведені у ст.18 цього Закону, при цьому, виходячи з положень наведеної правової норми, вихід з громадянства України відбувається за власної волі та відповідним клопотанням особи - громадянина України.

Вихід із громадянства України не допускається, якщо особі, яка клопоче про вихід з громадянства України, в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення або стосовно якої в Україні є обвинувальний вирок суду, що набрав законної сили і підлягає виконанню (ч.14 ст.18).

Перелік підстав для втрати громадянства України, який є обмеженим і розширенню не підлягає, наведено у ст.19 Закону №2235-III.

Зокрема, підставами для втрати громадянства України є:

1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття;

2) набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів;

3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов'язком чи альтернативною (невійськовою) службою.

Згідно ч.2 ст.2 Закону України, від 08.10.1991, № 1636-XII "Про громадянство України" Громадянами України є:

особи, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) постійно проживали в Україні, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак і які не є громадянами інших держав;

Згідно ст.13 Закону України № 1636-XII при різному громадянстві батьків, один з яких на момент народження дитини перебував у громадянстві України, дитина є громадянином України:

1) якщо вона народилася на території України;

2) якщо вона народилася за межами держави, але батьки або один з них у цей час постійно проживали на території України.

При різному громадянстві батьків, один з яких на момент народження дитини перебував у громадянстві України, якщо в цей час обоє з батьків постійно проживали за межами України, громадянство дитини, яка народилася за межами України, визначається за письмовою згодою батьків.

Дитина, батько чи мати якої на момент її народження перебували у громадянстві України, а другий був особою без громадянства чи був невідомим, є громадянином України незалежно від місця її народження.

У разі встановлення батьківства дитини, мати якої є особою без громадянства, а батьком визнається громадянин України, дитина, яка не досягла 16 років, стає громадянином України незалежно від місця її народження.

Згідно ст.14 Закону України № 1636-XII дитина, яка народилася на території України від осіб без громадянства, які постійно проживають в Україні, є громадянином України.

Статтею 21 Закону України №2235-III встановлено, що рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Згідно вимог ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст. 22 Конституції України , права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ст.25 Конституції України, громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство.

Згідно ст.26 Конституції України,іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Згідно ст. 32 Конституції України ,ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 2-рп/2012 від 20.01.2012 р., яким надано офіційне тлумачення положення частини другої статті 32 Конституції України , неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя узгоджується із міжнародно-правовими актами.

МІЖНАРОДНІ СТАНДАРТИ:

Відповідно до ст.15 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на громадянство, ніхто не може бути безпідставно позбавлений громадянства або права змінити своє громадянство.

У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Європейська конвенція про громадянство від 6 листопада 1997 року ,ратифікованої із застереженням та заявою Законом N 163-V ( 163-16 ) від 20.09.2006 року визначає "громадянство" означає правовий зв'язок між особою та державою без зазначення етнічного походження особи;

Згідно ст.6 Європейської конвенції про громадянство ,кожна держава-учасниця передбачає у своєму внутрішньодержавному праві, що її громадянство ex lege набувають

такі особи:

a) діти, один із батьків яких на час народження цих дітей має громадянство цієї держави-учасниці, за винятком будь-яких випадків, що можуть бути передбачені у її внутрішньодержавному праві для дітей, які народилися за межами держави. Стосовно дітей, батьківство яких встановлюється шляхом визнання, у судовому порядку або шляхом подібних процедур, кожна держава-учасниця може передбачити, що дитина набуває її громадянства за процедурою, яка визначається її внутрішньодержавним правом;

b) знайдені на її території немовлята, які інакше стали б особами без громадянства.

2. Кожна держава-учасниця передбачає у своєму внутрішньодержавному праві, що її громадянства набувають народжені на її території діти, які при народженні не набувають іншого громадянства. Таке громадянство надається:

a) ex lege при народженні; або

b) в подальшому дітям, які є особами без громадянства, на заяву, що подається до відповідного органу безпосередньо дитиною чи від її імені у спосіб, встановлений внутрішньодержавним правом держави-учасниці. Така заява може бути подана за умови законного та постійного проживання заявника на її території упродовж періоду, який не перевищує п'яти років і безпосередньо передує поданню заяви.

3. Кожна держава-учасниця передбачає у своєму внутрішньодержавному праві можливість натуралізації для осіб, які законно та постійно проживають на її території. Встановлюючи умови натуралізації, вона не повинна передбачати ценз осілості, який

перевищує десять років до подання заяви.

4. Кожна держава-учасниця у своєму внутрішньодержавному праві спрощує процедуру набуття її громадянства для таких осіб:

a) другий з подружжя, що перебуває у шлюбі з її громадянином;

b) діти одного з її громадян, стосовно яких передбачені винятки, зазначені у підпункті "a" пункту 1 статті 6;

c) діти, один із батьків яких набуває чи вже набув її громадянства;

d) діти, усиновлені одним із її громадян;

e) особи, що народилися на її території та законно і постійно на ній проживають;

f) особи, що законно і постійно проживають на її території упродовж певного періоду, який розпочався до досягнення ними 18 років, причому тривалість цього періоду визначається внутрішньодержавним правом відповідної держави-учасниці;

g) особи без громадянства та особи, визнані як біженці, що законно та постійно проживають на її території.

Згідно ст.7 Європейської конвенції про громадянство ,держава-учасниця не може передбачати у своєму внутрішньодержавному праві втрату її громадянства ex lege або на

ініціативу самої держави-учасниці, за винятком таких випадків:

a) добровільне набуття іншого громадянства;

b) набуття громадянства держави-учасниці внаслідок шахрайських дій, подання неправдивих відомостей або приховування будь-якого суттєвого факту, що має відношення до заявника;

c) добровільна служба в іноземному військовому формуванні;

d) поведінка, яка серйозно зашкоджує життєво важливим інтересам держави-учасниці;

e) відсутність справжнього зв'язку між державою-учасницею та її громадянином, який постійно проживає за кордоном;

f) якщо під час неповноліття дитини встановлено, що визначені у внутрішньодержавному праві умови, які дозволили їй набути ex lege громадянства держави-учасниці, більше не виконуються;

g) усиновлення дитини, якщо дитина набуває іноземного громадянства або має іноземне громадянство одного чи обох усиновителів.

2. Держава-учасниця може передбачати втрату її громадянства для дітей, батьки яких втратили громадянство цієї держави, за винятком випадків, що охоплюються підпунктами "c" та "d" пункту 1.

Однак діти не втрачають громадянство цієї держави, якщо один із їхніх батьків залишається громадянином цієї держави.

3. Держава-учасниця не може передбачати у своєму внутрішньодержавному праві втрату її громадянства згідно з пунктами 1 і 2 цієї статті, якщо відповідна особа стане внаслідок цього особою без громадянства, за винятком випадків, зазначених у

підпункті "b" пункту 1 цієї статті.

Право кожного на громадянство закріплено в статті 15 Загальної декларації прав людини і визнано в багатьох інших міжнародних і регіональних договорах про права людини Основоположній характер права на громадянство і заборона довільного позбавлення громадянства були знову підтверджені Генеральною Асамблеєю в її резолюції 50/152 і Радою з прав людини в його резолюціях 7/10, 10/13, 13/2, 20/5 та 26/14. Держави зобов'язані приймати закони, які регламентують придбання громадянства, відмова від громадянства і втрату громадянства таким чином , щоб це відповідало їх міжнародним зобов'язанням, в тому числі в області прав людини. Зокрема, держави несуть відповідальність запобігати і скорочувати безгромадянство, належним чином співпрацюючи з міжнародною спільнотою, відповідно до резолюції 61/137 Асамблеї і резолюцією 26/14 Ради.

Відповідно до статті 7 Конвенції про права дитини , діти повинні реєструватися відразу ж після народження і з моменту народження мають право на придбання громадянства. Стаття 7 приділяє особливу увагу запобіганню безгромадянства, встановлюючи, що держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав, зокрема, коли в іншому випадку дитина залишиться без громадянства.

Згідно ст.4 Конвенції про скорочення без громадянства ,чинної для України з 23.06.2013р., договірна Держава надає своє громадянство народженій не на території Договірної Держави особі, яка в іншому разі була б апатридом, якщо під час народження цієї особи хто-небудь з її батьків мав громадянство цієї Держави. Якщо її батьки мали не одне і те ж громадянство під час її народження, питання, чи повинна відповідна особа набути громадянство свого батька або матері, вирішується національним законодавством Договірної Держави. Надання громадянства відповідно до положень цієї частини відбувається:

(а) при народженні, в силу закону;

(b) після порушення перед належним органом влади клопотання відповідною особою або від її імені в порядку, встановленому національним законодавством. За умови дотримання положень частини 2 цієї статті жодне подібне клопотання не може бути відхилене.

Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року ,ратифікованим Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 р (надалі - Пакт) ,встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17). Кожна дитина має право на набуття громадянства (ч 3 ст. 24). Ніщо в цьому Пакті не може тлумачитись як таке, що означає, що якась держава, якась група чи якась особа має право займатися будь-якою діяльністю або чинити будь-які дії, спрямовані на знищення яких-небудь прав чи свобод, визнаних у цьому Пакті, або на обмеження їх у більшій мірі, ніж передбачається в цьому Пакті (ч.1 ст.5) .

За Цивільним кодексом України зміст права на недоторканність особистого і сімейного життя як одного з видів особистого немайнового права полягає в тому, що фізична особа вільно, на власний розсуд визначає свою поведінку у сфері свого приватного життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб та має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя (статті 270, 271, 301). Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (частина третя статті 269 Цивільного кодексу України).

Особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема, під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування.

Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім'ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі України: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п'ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ст. 8 Конвенції:

« 1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.»

ОЦІНКА СУДУ:

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо наявності підстав для задоволення позову, виходячи з наступного:

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п. 25 «C. проти Бельгії» від 07.08.1996 р. (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п. 61 рішення Суду у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002 та п.65. рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11).

Положення статті 8 не гарантують права на отримання певної національності або громадянство , тем не менш, ЕСПЛ раніше заявив, що не можна виключати того факту, що свавільне позбавлення громадянства може при певних обставинах підняти питання у контексті статті 8 Конвенції в силу впливу такої відмови (позбавлення) на приватне життя індивіда. (See Karassev v Finland (dec.), No.31414 / 96, ECHR 1999 II, and Slivenko v Latvia (dec.) [GC], no. 48321/99, § 77, ECHR 2002 II) ».

Будь-яке обмеження права засудженої особи на повагу до його приватного та сімейного життя має застосовуватися «згідно із законом» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції (див. рішення від 17 липня 2007 року у справі «Кучера проти Словаччини» (Kuиera v. Slovakia), заява № 48666/99, п. 127). Вислів «згідно із законом» не тільки диктує необхідність дотримання національного законодавства, але також пов'язаний з якістю зазначеного законодавства (див. рішення у справах «Нєдбала проти Польщі» (Niedbaіa v. Poland), заява № 27915/95, п. 79, від 4 липня 2000 року та «Градек проти Польщі» (Gradek v. Poland), заява № 39631/06, п. 42, від 8 червня 2010 року).

Законодавство, яке передає державним органам влади дискреційні повноваження, саме по собі не суперечить зазначеній вимозі (див. рішення у справах «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia), заява № 58442/00, п. 135, від 28 листопада 2002 року та «Вегера проти Польщі» (Wegera v. Poland), заява № 141/07, п. 71, від 19 січня 2010 року). Проте законодавство повинно з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення такого дискреційного повноваження, наданого компетентним органам влади, з огляду на «законну мету» відповідного заходу, аби забезпечити особу належним захистом від свавільного втручання (див., наприклад, рішення у справах «Аль-Нашиф проти Болгарії» (Al-Nashif v. Bulgaria), заява № 50963/99, п. 119, від 20 червня 2002 року та «Алєксєєва проти Латвії» (Aleksejeva v. Latvia), заява № 21780/07, п. 55, від 3 липня 2012 року).

Ступінь необхідної чіткості національного законодавства - яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки - значною мірою залежить від змісту відповідного законодавства, сфери, яку воно регулює, а також від числа та статусу осіб, яких воно стосується (див. рішення у справі «Гасан та Чауш проти Болгарії» (HasanandChaush v. Bulgaria) [ВП], заява № 30985/96, п. 84, ECHR 2000-XI).

Пошук визначеності має залишатися на розумному рівні, щоб його наслідком не стала надмірна жорсткість. Багато законодавчих актів використовують терміни, які є більшою або меншою мірою нечіткими і їх тлумачення та застосування стають питаннями практики (див. рішення від 7 січня 2010 року у справі «Онуфріу проти Кіпру» (Onoufriou v. Cyprus), заява № 24407/04, п. 94, з подальшими посиланнями). (додатково див.«ВІНТМАН ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF VINTMAN v. UKRAINE) заява № 28403/05) рішення набуло статусу остаточного 23.01.2015 п.84-87)

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті(див., серед інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Оскільки призначення Конвенції захищати реальні права людини, а не ілюзорні, справедливий баланс між різними інтересами, що розглядаються, може бути порушено не тільки тоді, коли відсутні положення для захисту гарантованих прав, а й коли їх не дотримуються належним чином (див. рішення у справі «Морено Гомес проти Іспанії» (Moreno Gomezv. Spain), заява № 4143/02, пункти 56 та 61, ECHR 2004X).

Апеляційний суду погоджується з висновком суду першої інстанції ,що позивач у справі - ОСОБА_1 набула громадянства України відповідно вимог ч.2 ст.2 ,13 14 Закону України, від 08.10.1991, № 1636-XII " за народженням за будь-яких умов, адже вона народилась на Україні від батьків, які, в свою чергу, та , на момент її народження проживали на території України на законних підставах. Навіть, якщо припустити той факт ,що батьки позивача були іноземцями , або особами без громадянства на момент народження позивача ,вказана обставина , враховуючі вимоги ст. 14 Закону України, від 08.10.1991, № 1636-XII та 26 Конституції України ,не могла вплинути на правомірність набуття нею громадянства України.

Крім цього, вона не набувала за народженням громадянства іншої держави, адже в матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували цей факт, та вважає, що скасування судового рішення, яке стало підставою для набуття громадянства України батьком позивача, за будь-яких умов не може бути підставою для припинення громадянства ОСОБА_4, як власне, і для припинення громадянства його батька - ОСОБА_3, адже такої підстави для скасування рішення про оформлення громадянства України, як скасування судового рішення, Законом України "Про громадянство України" не передбачено.

Як в рішенні Апеляційного суду Херсонської області від 13.12.2010 року у справі №22ц-11673, так і в рішенні УДМС України в Херсонській області від 08.05.2015 року відсутні будь-які застереження щодо припинення громадянства України ОСОБА_4 та на наявність підстав для цього, як не має відомостей про те, що батько позивача - ОСОБА_3 набув громадянства України разом з дітьми.

Належних ,допустимих ,достатніх та достовірних доказу про те, що будь-яким компетентним органом України приймалось рішення про припинення громадянства України ОСОБА_4 чи про скасування рішення про оформлення громадянства України , чи наявні підстави встановлені ст. 21 Закону України №2235-III відносно позивача, а відтак, вилучення його паспорту здійснено з грубим порушенням гарантованих Конституцією України прав позивача, а чинне законодавство не передбачає автоматичного припинення громадянства України особою, яка досягла повноліття, лише з підстав втрати чи припинення громадянства одного з батьків, навіть якщо це громадянство було набуте особою під час її неповноліття за заявою батька чи матері, які згодою це громадянство втратили.

Позивач має стійкий правовий, культурний та соціальний зв'язок з Україною.

Відповідно до ч.1-5 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч.1-2 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд вважає,що судом 1-ої інстанції повно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми матеріального та процесуального права , справу розглянуто повноважним складом суду, із належним повідомленням учасників справи про дату, час і місце судового засідання, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, які не були залучені до участі у справі , судове рішення прийнятне та підписано суддями , які зазначені у судовому рішенні , враховуючи практику ЄСПЛ , переваги вимог Загальної декларації прав людини ,Міжнародного пакту про громадянські і політичні права , Конвенції про скорочення без громадянства ,Європейської конвенції про громадянство, Конвенції про права дитини, у порівнянні із вимогами національного законодавства , погоджується із висновком суду 1-ої інстанції , щодо наявності підстав для задоволення позову, так як у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя у контексті не бути позбавленим свавільно громадянства держави - становитиме порушення статті 8 Конвенції, так як позбавлення позивачки здійснювалося не «згідно із законом», та не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно не було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті.

Відповідно до ст. 316 КАС України ,суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення , а рішення або ухвалу суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд доходить до висновку, що не має підстав в межах доводів апеляційної скарги для скасування чи зміни постанови суду 1-ої інстанції .

Керуючись ст. 3,6,7,242,308,309,311,п.1 ч.1 ст.315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25.07.2017р.- без змін .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття ,та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30-ти днів.

Повне рішення складене та підписане 09.02.2017 року

Суддя-доповідач Кравець О.О.

Суддя Семенюк Г.В.

Суддя Потапчук В.О.