Справа № 2а-1060/11/2107
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.02.2018 Київ К/9901/1891/18 2а-1060/11/2107
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.,

розглянув у письмовому провадженні за матеріалами справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року (судді: Коваль М.П., Потапчук В.О., Семенюк Г.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Генічеської міської ради (далі - Виконком), ОСОБА_2, Генічеського державного бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) про визнання недійсним акта та незаконними рішень, -

встановив:

У вересні 2009 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Виконкому, ОСОБА_2 та БТІ про визнання: недійсним акта державної комісії про прийняття до експлуатації індивідуального житлового будинку від 10 грудня 2008 року; визнання незаконними рішень Виконкому від 21 жовтня 2004 року № 304, від 20 березня 2008 року № 117, від 18 грудня 2008 року № 545, від 18 лютого 2009 року № 81.

На обґрунтування позову зазначила, що на підставі оскаржуваних рішень Виконкому ОСОБА_2 внаслідок індивідуального будівництва частково зайняв земельну ділянку, яка перебуває у її користуванні, чим порушив її право на встановлені рішенням суду розміри та межі цієї ділянки. Ці рішення були прийняті без її згоди як співвласника. Після прийняття в експлуатацію новозбудованого жилого будинку Виконком прийняв рішення, яким визнав право власності на 22/25 частки жилого будинку АДРЕСА_1, чим порушив її права як співвласника.

Суди встановили, що згідно з договором купівлі-продажу від 1 березня 1990 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 частку домоволодіння на АДРЕСА_1.

Генічеський районний суд Херсонської області рішенням від 11 липня 1997 року встановив порядок користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1.

Генічеська міська рада рішенням від 04 жовтня 2004 року № 475 надала ОСОБА_2 дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта про право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 у спільну часткову власність.

21 жовтня 2004 року Виконком рішенням № 304 погодив ОСОБА_2 будівництво житлового будинку розміром 9,5 на 6,5 м замість старого непридатного до експлуатації на вул. Свердлова, 49.

22 грудня 2004 року Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю м. Генічеська видала ОСОБА_2 дозвіл на виконання будівельних робіт № 15, відповідно до якого визначена дата початку будівельних робіт - І квартал 2004 року та дата закінчення - І квартал 2007 року.

Виконком Рішенням від 20 березня 2008 року № 117 продовжив ОСОБА_2 дію дозволу на будівництво на один рік.

Рішенням Виконкому від 18 грудня 2008 року № 545 затверджено акт державної комісії про прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку на вул. Свердлова, 49 ОСОБА_2

Рішенням Виконкому 18 лютого 2009 року № 81 затверджені ідеальні частки та оформлено право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1, відповідно до якого частка ОСОБА_2 після перерозподілу склала 22/25 частки.

27 лютого 2009 року БТІ зареєструвало право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - 22/25 частки домоволодіння на АДРЕСА_1 з формою власності - приватна спільна часткова.

Генічеський районний суд Херсонської області постановою від 4 липня 2011 року позов задовольнив.

Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 28 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасував та прийняв нову постанову про відмову у задоволенні позову.

ОСОБА_1 не погодилася з постановою суду апеляційної інстанції і подала касаційну скаргу про її скасування та залишення без змін постанови суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначила доводи аналогічні тим, що містяться у позовній заяві.

Верховний Суд переглянув судові рішення в межах доводів касаційної скарги і дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), у редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини третьої статті 19 КАС, у чинній на сьогоднішній день редакції, адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій під час розгляду спору виходили з того, що цей спір є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом) компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Аналогічна норма міститься у пункті 1 частини першої статті 19 КАС, у чинній на сьогодні редакції, яка передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У справі, про перегляд рішення суду апеляційної інстанції в якій подано заяву, спір стосується не стільки правомірності рішень Виконкому про погодження будівництва жилого будинку, надання дозволу на це будівництво, прийняття будинку в експлуатацію, затвердження ідеальних часток, скільки фактичного набуття права власності на домоволодіння третьою особою ОСОБА_2, володіння ним та користування земельною ділянкою, на якій воно розташовано, яке, на думку позивача, передано йому (третій особі) у власність з порушенням установленого порядку, що унеможливлює визнання його користувачем цього домоволодіння та землі.

З наведеного випливає, що спір, предмет якого охоплює перегляд рішення суб'єкта владних повноважень, яким у цій справі є Виконком, стосується відносин щодо спільної власності третьої особи на спірне домоволодіння та земельну ділянку і з посиланням на певні конкретні обставини вказує на його належність до тих спірних правовідносин, які вирішуються за правилами цивільного, а не адміністративного судочинства.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Подібного змісту правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду України від 1 червня 2016 року у справі № 569/23686/13а.

Не обговорюючи питання правильності застосування судами норм Земельного та Цивільного кодексів України, колегія суддів вважає, що в зазначеній вище правовій ситуації суди помилково розглянули справу в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 354 КАС порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.

Отож, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню в частині вимоги про скасування постанови суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

постановив:

касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року та постанову Генічеського районного суду Херсонської області від 04 липня 2011 року скасувати і закрити провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Гриців

Судді : Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко