Справа № 310/8090/17
Суддя: Білоусова О. М.
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 310/8090/17
РІШЕННЯ

Іменем України

07 лютого 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді - Білоусової О.М.,

за участі секретаря судового засідання Шевченко А.С.,

представника позивача адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Бердянського обєднаного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області, управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради про визнання дій протиправними, зобовязання здійснити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити певні дії. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що є пенсіонером та внутрішньо переміщеною особою, у звязку з чим отримує пенсію за місцем фактичного проживання через Бердянське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. З 01.08.2017 року виплата пенсії йому була припинена. Вважає, що відповідач грубо порушив охоронювані Конституцією та законами України його права на отримання пенсії, тим самим позбавив його єдиного джерела для існування. Статтею 49 ЗУ «Про загальнообовязкове пенсійне страхування» визначено підстави для припинення виплати пенсії. Проте жодної з вказаної у цій статті підстав для припинення виплати йому пенсії на сьогодні не існує. Просить визнати протиправними дії БОУПФУ щодо невиплати йому пенсії з 01.08.2017 року; зобовязати БОУПФУ поновити нарахування та виплату йому пенсії з 01.08.2017 року; допустити негайне виконання постанови суду в частині виплати пенсії у межах суми за один місяць.

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, уточнивши, що просить позовні вимоги задовольнити за період з 01.08.2017 р. по 31.08.2017 р., так як за наступний період та по теперішній час пенсія позивачу виплачена.

Представник відповідача БОУПФУ ОСОБА_2 просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на письмові заперечення, в якому вказує на те, що позивач дійсно перебуває на обліку в Бердянському обєднаному управлінні ПФУ в Запорізькій області з жовтня 2017 року як внутрішньо переміщена особа, згідно зі ст.1 Закону "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII). Питання соціального захисту внутрішньо переміщених осіб регламентується Законом № 1706-VII, постановами Кабінету Міністрів України №509 від 01.10.2014р. «Про облік внутрішньо переміщених осіб», №637 від 05.11.2014р. «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», №365 від 08.06.2016р. «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Пенсія позивачу виплачувалась до серпня 2017 року. У серпні БОУПФУ одержало листа УПтаСЗН виконавчого комітету БМР від 22.08.2017 року № 11864, з якого вбачається, що позивач на обліку в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб не перебуває, у звязку з чим з 01.08.2017 року виплату пенсії позивачу зупинено до зясування.

Представник відповідача управління праці та соціального захисту виконавчого комітету Бердянської міської ради ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на те, що на теперішній час дію довідки ВПО позивачу скасовано на підставі рішення № 48 від 15.12.2017 року.

Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані суду докази у їх сукупності, суд встановив такі обставини та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 є пенсіонером за віком, зареєстрованим місцем проживання якого є: м.Донецьк, вул. Герцена, 75, що підтверджується копією паспорта позивача (а.с. 4).

Місцем фактичного проживання позивача є вул.Дружби, 9, с. Нововасилівка, м. Бердянськ, Запорізька область, що підтверджується копією довідки від 18.09.2017 року № /22843 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.5).

З 01 серпня 2017 року Бердянське обєднане управління припинило виплату пенсії ОСОБА_5

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону № 1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до частини 3 статті 4 Закону № 1058, яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд зауважує, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч.1 ст. 49 Закону № 1058-ІV є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Між тим, відповідач не надав суду рішення про припинення виплати пенсії і не вказав, яка з обставин, визначених наведеною вище нормою Закону стала підставою для припинення позивачу виплати пенсії. Також відповідачем не зазначено й будь-якої іншої норми Закону, яка б визначала таку підставу припинення виплати пенсії, як скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Суд також зазначає, що припинення виплати позивачу пенсії у зв'язку із скасуванням органами соціального захисту населення довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі № 1058-ІV.

Статтями 2 та 3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання.

За висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 07.10.2009 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невідємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем "Молдавської Республіки Придністров'я". Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах "Пічкур проти України", "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач, припиняючи виплату позивачу пенсії за віком з 01 серпня 2017 року по 31.08.2017 р. діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, чим порушив конституційне право особи на соціальний захист право на отримання пенсії.

Згідно довідки Бердянського обєднаного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області від 06.02.2018 року ОСОБА_5 в грудні 2017 позивачу виплачено заборгованість пенсію за період з вересня по грудень 2017 року (а.с. 56). Тому задоволенню підлягають вимоги позивача щодо невиплати пенсії за серпень 2017 року.

Вимоги позивача про визнання рішення УПтаСЗН виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області № 485 від 15.12.2017 року незаконним задоволенню не підлягають, так як на теперішній час позивачем зазначене питання вирішено та судом задоволені вимоги про зобовязання Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити нарахування та виплату пенсії позивачу за спірний період (з 01.08.2017 р. по 31.08.2017 р.) з підстав наведених в рішенні суду.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 243-246, 250 КАС України, ст. Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» , суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Бердянського обєднаного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області () щодо невиплати ОСОБА_5 пенсії з 01 серпня 2017 року по 31 серпня 2017 року.

Зобовязати Бердянське обєднане управління пенсійного фонду України в Запорізькій області () поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_5 пенсії з 01 серпня 2017 року по 31 серпня 2017 року.

В іншій частині позову відмовити.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 371 КАС України постанова суду підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Суддя ОСОБА_6