Справа № 821/53/18
Суддя: Ковбій О.В.
Дата ухвалення: 2018-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2018 р.м. ХерсонСправа № 821/53/18

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Ковбій О.В.,

при секретарі: Іващенко В.В.,

за участю:

представників позивача - Канібора С.І., Штульман З.В.

представників відповідача - Несєки М.В., Вчерашнюк І.В.

розглянувши в спрощеному позовному провадженні у судовому засіданні адміністративну справу за позовом Приватного підприємства "Південна судоремонтна компанія" до Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 27.12.2017 р.,

встановив:

Позивач 05 січня 2018 року звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 27.12.2017 р.

Ухвалою суду від 10 січня 2018 року вказана заява була залишена без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків - надання власного письмового підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

16 січня 2018 року недоліки позовної заяви були усунуті позивачем.

17 січня 2018 року ухвалою суду провадження у справі було відкрито, розгляд справи призначено на 13 лютого 2018 року.

Також, Приватним підприємством "Південна судоремонтна компанія" 05 січня 2018 року подано позов до Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, у якому воно просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 27.12.2017 р.

Ухвалою від 18.01.2018 р. у справі відкрито спрощене провадження та призначено судове засідання на 07.02.2018 р. на 13:00 год.

07 лютого 2018 р. від представника відповідача надійшло клопотання про об'єднання в одне провадження справи №821/52/18 та справи № 821/53/18, оскільки позивач по вказаним справам одна й та ж юридична особа, позовні вимоги звернені до того ж відповідача, стосуються податкових повідомлень-рішень від 11.12.2017 р. № та № , що прийняті на підставі акту документальної позапланової виїзної перевірки від 14.12.2017 р. № 285/21-22-14-06/40055123.

Ухвалою суду від 07 лютого 2018 року в справі №821/52/18, клопотання відповідача задоволено, об'єднано в одне провадження адміністративні справи № 821/52/18 та № 821/53/18 із присвоєнням номеру справи № 821/53/18.

Справу №821/52/18 передано для розгляду судді Ковбій О.В.

Ухвалою суду від 12 лютого 2018 року справа за №821/52/18 прийнято до провадження вказаної судді та приєднана до матеріалів справи №821/53/18.

В судове засідання сторони з'явились.

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з мотивів, викладених ним у відзивах на позов. Просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

13 лютого 2018 року позивачем подано відповідь на відзив.

Судове засідання, призначене на 13 лютого 2018 року не відбулось, у зв'язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті по справі №821/1896/17 (суддя Ковбій О.В. входить до складу колегії суддів по даній справі). Розгляд справи відкладено на 14 лютого 2018 року.

14 лютого 2018 року суд оголосив вступну та резолютивну частину рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що висновки відповідача про порушення вимог податкового законодавства є необґрунтованими, оскільки підприємством у відповідності до вимог чинного законодавства та на підставі належним чином оформлених первинно-бухгалтерських документів та податкових накладних сформовано податковий кредит. Зокрема, позивач наголошує на реальності господарських операцій із його контрагентами, що засвідчується наявними у товариства належним чином складеними первинними документами, які були надані податковому органу під час перевірки. Крім того, позивач зазначив, що придбана у контрагентів продукція була використана у власній господарській діяльності, а саме для проведення ремонтних робіт на суднах замовників. Натомість, висновки контролюючого органу про відсутність у позивача правових підстав для формування податкового кредиту ґрунтуються лише на суб'єктивних припущеннях. Таким чином, на думку позивача, рішення податкового органу є незаконними, оскільки при його прийнятті відповідачем невірно встановлено факти та застосовано норми закону.

Відповідач позов не визнав, надав до суду відзив від 02.02.2018 року та від 06.02.2018 року, в яких просив суд у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень вказав, що оскаржуване рішення прийнято з урахуванням вимог чинного законодавства, оскільки відповідач діяв в межах повноважень, наданих йому законами України та підзаконними нормативно-правовими актами. Звертав увагу суду, що у ході перевірки позивача були виявлені обставини, які дають підстави вважати, що господарські операції позивача з його контрагентами вчинено виключно з мотивів мінімізації податкових зобов'язань. Наголошував на тому, що документами, наданими до перевірки, не підтверджується факт отримання придбаних у контрагентів товарів (робіт, послуг), оскільки вони складені всупереч вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

У період з 01.12.2017 по 07.12.2017 заступником начальника відділу перевірок з окремих питань управління аудиту Головного управління ДФС у Херсонській області Вчерашнюк І.В. згідно ст. 20, п.п.78.1.4 п.78.1 ст.78 Податкового Кодексу України проведена документальна позапланова виїзна перевірка ПП «Південна судоремонтна компанія» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість по взаємовідносинах з контрагентами-постачальниками ТОВ «Ідеал-Нафта» за лютий 2017 року, ТОВ «Ліквід Плюс» за березень 2017 року, подальшого використання, реалізації придбаних у контрагентів-постачальників товарно-матеріальних цінностей, відображення здійснених фінансово-господарських операцій у податковій звітності.

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено Акт від 14.12.2017 року №285/21-22-14-06/40055123 (далі - Акт перевірки), згідно висновків якого встановлено порушення ПП «Південна судоремонтна компанія» вимог п.44.1 ст.44, п.198.1-198.3 ст. 198 ПК України, за період лютий-березень 2017 року завищено податковий кредит на загальну суму ПДВ 84735 грн., в тому числі за лютий 2017 на суму ПДВ - 50345 грн., за березень 2017 на суму ПДВ - 34390 грн., що призвело до завищення суми від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21) на загальну суму 17496 грн. за березень 2017 року та призвело до заниження суми позитивного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду, що сплачується до бюджету (ряд. 18.1) на загальну суму ПДВ 67239 грн. за березень 2017 року.

Такі висновки податковий орган пов'язує з фактом відсутності реального здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Ідеал-Нафта», ТОВ «Ліквід Плюс» та ґрунтуються на аналізі наявної в контролюючого органу податкової інформації щодо контрагентів позивача. На думку перевіряючого, контрагенти позивача не мали реальних можливостей для здійснення господарських операцій з поставки товарів.

В обґрунтування правомірності таких висновків податковий орган в Акті перевірки зазначив наступне.

Так, податковим органом при проведенні аналізу господарських операцій позивача з ТОВ «Ідеал-Нафта» встановлено, що в податкових накладних від 02.02.2017 року №3,4, складених ТОВ «Ідеал-Нафта» на реалізацію товарів позивачу вказано місце їх складання - м. Херсон, при цьому адреса контрагента - м. Київ. Вказані податкові накладні, на думку відповідача, складені з порушенням законодавства та згідно п.44.1 ст. 44 ПК України не можуть вважатися документами для підтвердження даних податкового обліку та звітності.

Окрім зазначеного, перевіряючою особою було використано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, ЄРПН, згідно якої у ТОВ «Ідеал-Нафта» відсутнє власне або орендоване нерухоме майно, земельні ділянки. Протягом відповідного періоду не документувало придбання послуг з оренди офісу та складських приміщень від контагентів-постачальників.

Крім того, відповідач зазначає, що транспортування купленого позивачем у ТОВ «Ідеал-Нафта» товару здійснювалась третьою особою за замовленням позивача, при чому пункт навантаження за даними ТТН не відповідає адресі завантаження, вказаній в замовленні на перевезення вантажів. А приміщення, розташовані за адресами, зазначеними в додатку до договору, в замовленні на перевезення вантажу та в ТТН, відповідно до даних податкової не належать ТОВ «Ідеал-Нафта» та не орендуються вказаною особою.

Крім того, згідно вказаної податкової інформації податковим органом було з'ясовано, що декларування ТОВ "Ідеал-Нафта" значних обсягів реалізації на адресу контрагентів-покупців при відсутності придбання номенклатури товару по ланцюгу постачання згідно інформації з ЄРПН та відсутності трудових ресурсів в достатній кількості відсутності складських та торгівельних приміщень, транспорту, свідчить про неможливість виконання оформлених господарських операцій.

Також, відповідачем зазначено, що в нього наявна інформація про існування клопотання слідчого СУ ФР ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві про надання тимчасового доступу до документів. З тексту даного клопотання перевіряючим зроблено висновок, що ТОВ «Ідеал-Нафта» має ознаки фіктивності та використовувалось для забезпечення функціонування незаконної та протиправної схеми мінімізації податкових зобов'язань підприємствами реального сектору економіки.

Враховуючи вказану податкову інформацію, відповідачем було встановлено неможливість виконання документально оформлених господарських операцій ТОВ «Ідеал-Нафта» по взаємовідносинам з ПП «Південна судоремонтна компанія».

Стосовно господарських операцій позивача з ТОВ «Ліквід Плюс» податковий орган в Акті перевірки зазначив, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в даного контрагента відсутнє власне чи орендоване нерухоме майно, яке необхідне для зберігання товару реалізованого позивачу.

Крім того, відповідач зазначає, що транспортування купленого позивачем у ТОВ «Ліквід Плюс» товару здійснювалась третьою особою за замовленням позивача, при чому пункт навантаження за даними ТТН не відповідає адресі завантаження, вказаній в замовленні на перевезення вантажів (в замовленні - м. Київ, Саперне поле, 9, в ТТН - м. Київ, Саперне поле, 9А) . А приміщення, розташовані за адресами, зазначеними в замовленні на перевезення вантажу та в ТТН, відповідно до даних податкової не належать ТОВ «Ліквід Плюс» та не орендуються вказаною особою.

Також, відповідач зазначає, що згідно даних АС «Податковий блок» підприємством ТОВ «Ліквід Плюс» не подано до контролюючого органу податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за перший квартал 2017 року не надано, що, на думку перевіряючого, свідчить про відсутність фізичних можливостей для здійснення господарських операцій в задекларованих обсягах, в тому числі і поставки товарів для ПП «Південна судоремонтна компанія».

Окрім вказаного, податковим органом було з'ясовано, що декларування ТОВ "Ліквід Плюс" значних обсягів реалізації на адресу контрагентів-покупців при відсутності придбання номенклатури товару по ланцюгу постачання згідно інформації з ЄРПН відсутності складських та торгівельних приміщень, транспорту, свідчить про неможливість виконання оформлених господарських операцій.

З наведених підстав податковий орган дійшов висновку про безтоварність господарських операцій ПП «Південна судоремонтна компанія» з ТОВ «Ідеал-Нафта» та ТОВ «Ліквід Плюс», у зв'язку з чим позивач не мав підстав відображати у складі податкового кредиту суму ПДВ по податковим накладним, отриманих від ТОВ «Ідеал-Нафта» на суму 50344,84 грн. та від ТОВ «Ліквід Плюс» на суму 34390,00 грн.

З огляду на вказане, надані до перевірки первинно-бухгалтерські документи позивача не взято до уваги, що в свою чергу призвело до встановлення недостатнього документального підтвердження виконання умов за договорами, та, як наслідок, призвело до встановлення відповідачем порушень формування позивачем податкового кредиту.

На підставі висновків Акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 27.12.2017 №, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "податок на додану вартість" на загальну суму 84048,75 грн., з яких: 67239,00 грн. - за основним платежем; 16809,75 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями та №, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість на 17496 грн.

У той же час, позивач вважає вказані податкові повідомлення-рішення такими, що суперечать вимогам чинного податкового законодавства, а тому оскаржив його, звернувшись з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Так, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України.

В розумінні п.п.14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України "податковий кредит" - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

При цьому, відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового Кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Виходячи з вищевикладеного, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображатимуть реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування податкового кредиту з податку на додану вартість обов'язковому з'ясуванню підлягають обставини щодо руху активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. В обов'язковому порядку необхідно досліджувати наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку.

Разом з тим, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас, наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції (про що також було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 №1936/11/13-11).

Пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-ХІV (надалі - Закон №996-ХІV), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В розумінні Закону №996-ХІV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, згідно п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704 (в редакції чинній на момент існування спірних правовідносин) (надалі - Положення), яке встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (підприємства), "господарські операції" - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону №996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону № 996-ХІV).

Аналіз вищевикладених норм Закону №996-ХІV та норм Положення свідчить про те, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків, що також було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 №742/11/13-11.

При цьому, як зазначив Вищий адміністративний суд України в своїх ухвалах від 14.01.2015 №К/9991/72258/12, від 21.10.2014 №К/800/6170/14 та від 26.08.2014 №К/800/6501/14, податкове законодавство не встановлює перелік первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, визначені частинами першою, другою статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.

Також істотне значення для встановлення судом факту реальності виконання договору саме із заявленим контрагентом є фактичні обставини укладення та виконання договору, обґрунтованість вибору контрагента.

За правилами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов'язок довести обставини, що слугували підставою для прийняття оспорюваного акта індивідуальної дії, покладається на податкову інспекцією як на суб'єкта владних повноважень. Разом з тим, дане правило не виключає обов'язку платника довести обґрунтованість сформованих ним податкового кредиту по операціям з придбання товарів (робіт, послуг) та правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту з ПДВ наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податків.

В ході розгляду даної справи судом встановлено, що ПП «Південна судоремонтна компанія» мало господарські відносини з контрагентом ТОВ "Ідеал-Нафта" на підставі договору купівлі-продажу №2/2-17-1 від 02.02.2017 року.

За умовами зазначеного договору ТОВ "Ідеал-Нафта" зобов'язується продати господарчі товари, металеві вироби та конструкції, запасні частини та комплектуючі, а ПП «Південна судоремонтна компанія» зобов'язується прийняти товар та оплатити його вартість, на умовах визначених вказаним договором.

Згідно даного договору продавцем було виставлено рахунок-фактуру №4 від 02.02.2017 року з переліком металевих виробів та витратних матеріалів на загальну суму 165790,44 грн. та рахунок-фактуру №3 від 02.02.2017 року з переліком товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 136278,60 грн.

На виконання умов вказаного договору були виписані видаткові накладні №3 та №4 від 02.02.2017 року.

Перевезення товару було здійснено на підставі договору про перевезення та зберігання вантажів №10 від 02 лютого 2018 року з додатками №1 та №2 від тієї ж дати.

Перевезення вантажу до складу позивача було здійснено найнятим позивачем перевізником - ПП «ГФ» «Суднореммонтаж» відповідно умов наведеного договору та товарно-транспортних накладних №3,4 від 02.02.2017 року.

При розвантаженні товару було складено акт приймання-передачі за кількістю №7 від 02.02.2017 року.

Отриманий товар позивачем був оплачений згідно платіжних доручень №172 від 27.02.2017 року на суму 30 206,90 грн., №173 від 27.02.2017 року на суму 19 020,05 грн., №174 від 28.02.2017 року на суму 6960,00 грн., №180 від 06.03.2017 року на суму 171979,57 грн., №181 від 06.03.2017 року на суму 28092,00 грн., №183 від 10.03.2017 року на суму 45810,52 грн.

За фактом настання першої з подій (отримання товару покупцем) позивач отримав від ТОВ "Ідеал-Нафта" податкові накладні: №27 від 02.02.2017 року на загальну суму 136 278,60 грн., в т.ч. ПДВ 22713,10 грн.; №28 від 02.02.2017 року на загальну суму 165 790,44 грн., в т.ч. ПДВ 27 631,74 грн.

Як зазначено в Акті перевірки, вказані податкові накладні відповідно до вимог чинного законодавства зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Суму ПДВ у загальному розмірі 50344,84 грн. за податковими накладними, виданими ТОВ "Ідеал-Нафта", були включені позивачем до складу податкового кредиту за лютий 2017 року.

Також, судом встановлено, що у перевіреному періоді позивач мав господарські відносини з ТОВ "Ліквід Плюс" на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2017 року №14/3-17-2.

За умовами зазначеного договору ТОВ «Ліквід Плюс» зобов'язується передати у власність ПП «Південна судоремонтна компанія», а позивач прийняти та оплатити товар - металеві вироби та витратні матеріали на умовах цього договору.

Відповідно до договору, його сума складає 206 340,00 грн.

На виконання умов вказаного договору ТОВ «Ліквід Плюс» було виставлено рахунок-фактуру №26 від 14.03.2017 року та виписано видаткову накладну №26 від 14.03.2017 року на суму договору.

Перевезення вантажу до складу позивача було здійснено за рахунок ПП «Південна судоремонтна компанія» відповідно до товарно-транспортних накладних №26 від 14.03.2017 року та договір про перевезення та зберігання вантажів №12 від 13.03.2017 року з додатками №1 від 13.03.2017 року, №2 від 13.03.2017 року.

При розвантаженні товару було складено акт приймання-передачі за кількістю №8 від 15.03.2017 року.

Отриманий товар позивачем був оплачений згідно платіжних доручень №189 від 27.03.2017 року на суму 20 634,00 грн., №190 від 03.04.2017 року на суму 16 333,00 грн., №198 від 24.04.2017 року на суму 80 199,56 грн.

За фактом настання першої з подій (отримання товару покупцем) позивач отримав від ТОВ «Ліквід Плюс» податкову накладну: №161 від 14.03.2017 року на загальну суму 206340,00 грн., в т.ч. ПДВ 34390,00 грн.

Як зазначено в Акті перевірки, вказана податкова накладна відповідно до вимог чинного законодавства зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Суму ПДВ у загальному розмірі 34390,00 грн. за податковою накладною, виданою ТОВ «Ліквід Плюс», були включені позивачем до складу податкового кредиту за березень 2017 року.

За результатами дослідження вище перелічених первинних та інших документів суд дійшов висновку, що вони оформлені у відповідності до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-ХІV та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, та в повній мірі відображають зміст і характер вчинених господарських операцій.

При цьому, суд звертає увагу на те, що податковий орган в Акті перевірки не ставив під сумнів достовірність даних, які містять вказані первинні бухгалтерські документи.

Відповідачем лише у випадку з податковими накладними №3 та №4 від 02.02.2017 року складених ТОВ «Ідеал-Нафта» виявлено помилку в зазначенні міста їх складання (місцезнаходження ТОВ «Ідеал-Нафта» - м. Київ, місце складання, зазначене в податковій накладній - м. Херсон).

Будь-яких інших недоліків в складанні вказаних первинних документів відповідачем виявлено не було, зокрема, щодо відсутності у них обов'язкових реквізитів.

Крім того, судом встановлено, що на час укладання та виконання зазначених правочинів ТОВ «Ідеал-Нафта» та ТОВ «Ліквід Плюс» були зареєстровані як юридичні особи та були платниками податку на додану вартість.

Також, в Акті перевірки немає жодних посилань на те, що свідоцтва про державну реєстрацію та свідоцтва платника податку на додану вартість ТОВ «Ідеал-Нафта» та ТОВ «Ліквід Плюс» були скасовані чи визнані недійсними за рішенням суду на момент укладання чи виконання договорів.

Таким чином, зазначене підтверджує фактичне здійснення позивачем господарської операції щодо купівлі у ТОВ «Ідеал-Нафта» та ТОВ «Ліквід Плюс» продукції.

Більш того, з наявних матеріалів справи чітко прослідковується наявність взаємозв'язку між витратами позивача на придбання товару у ТОВ «Ідеал-Нафта» та ТОВ «Ліквід Плюс» та здійсненням ним господарської діяльності.

Так, зокрема, судом встановлено, що ПП «Південна судоремонтна компанія» є підприємством, основним видом економічної діяльності якого є ремонт і технічне обслуговування суден і човнів.

Як вбачається з пояснень позивача та з матеріалів самої перевірки, проведеної відповідачем ПП «Південна судоремонтна компанія» придбало товари, які в подальшому використало з метою надання послуг з ремонту та обслуговування суден. Так, позивачем було виконано роботи на підставі договору підряду від 01.10.2016 №01/сп, укладеного ним з ТОВ «Сігран», на підставі Додаткових угод від 07.02.2017 року №26 проведено ремонтні роботи на суднах «Механік Черевко», «Валерій Платонов», «Алькор». Також, позивачем надано до перевірки акти списання матеріалів для використання на обслуговування виробничого процесу №П-00000002 та №П-00000003 від 02.02.2017 року, №П-00000004 від 15.03.2017 року.

Окрім вказаного, перевіряюча особа самостійно зазначила в Акті перевірки про те, що придбаний товар, в подальшому використано в господарській діяльності підприємства.

На підтвердження зазначених обставин, позивачем надано суду договори підряду та додаткові угоди до них, укладені між позивачем та замовниками на виконання ремонтних робіт, акти здачі-приймання виконаних робіт за зазначеними договорами, оборотно-сальдові відомості по рахунку 631; акти на списання матеріалів; журнал-ордер і відомість по рахунку 22, акти приймання-передачі продукції (товарів) за кількістю.

Отже, матеріалами справи підтверджено факт використання позивачем придбаної у ТОВ «Ідеал-Нафта» та ТОВ «Ліквід Плюс» продукції у власній господарській діяльності, а саме для проведення ремонтних робіт суден.

В той же час, відповідач не надав суду докази на спростування таких доводів позивача.

При цьому, суд критично ставиться щодо посилань відповідача на недоведеність реальності господарських операцій з поставок товарів на адресу позивача через наявність недоліків в оформленні товарно-транспортних накладних на підтвердження транспортування таких ТМЦ, оскільки товарно-транспортна накладна у відповідності до норм чинного законодавства, зокрема, Закону України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 №2344-ІІІ, Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі - Правила), затверджених Наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 №363, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568, та Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, а відтак визначає безпосередньо взаємовідносини по виконанню перевезення вантажів для обліку транспортної роботи. У розглядуваному випадку позивач здійснював операції з придбання товару та виступав в якості замовника за договором перевезення, який був виконаний. Товар був відвантажений контрагентами у місті його знаходження та був отриманий позивачем, що підтверджено відповідними документами у зв'язку з чим певні недоліки в товарно-транспортних накладних (не співпадіння пункту навантаження в ТТН пункту навантаження зазначеному в договорі №10 про перевезення та зберігання товару, придбаного у ТОВ «Ідеал-Нафта») не можна розцінювати як беззаперечне свідчення безтоварності спірних операцій.

Аналогічні висновки наведені в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 27.10.2014 у справі №К/800/28931/14, від 30.10.2014 у справі №К/9991/64001/12 та від 28.10.2014 у справі № К/800/24404/13.

Більш того, чинним податковим законодавством України та судовою практикою Вищого адміністративного суду України (№К/800/22363/15 від 23.09.2015, №К/800/56974/13 від 27.07.2015, №К/800/17289/13 від 07.12.2015, №К/800/61508/13 від 06.03.2014 та інші) встановлено, що товарно-транспортні накладні та подорожні листи не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Крім того, не визначено товарно-транспортну накладну і як безумовний і обов'язковий доказ реальності укладених правочинів, натомість оцінка здійснених фінансово-господарських операцій повинна даватись на підставі комплексного, всебічного аналізу матеріалів та фактичних обставин справи з урахуванням їх особливостей та специфіки, що не було належним чином здійснено контролюючим органом.

Також, суд не бере до уваги посилання відповідача, як на обґрунтування своїх висновків, на відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної економічної діяльності у контрагентів позивача, оскільки такі висновки неможливо зробити без належної перевірки діяльності суб'єкта господарювання.

Крім того, суд звертає увагу на те, що жодних належних та допустимих доказів щодо відсутності у ТОВ «Ідеал-Нафта», ТОВ «Ліквід Плюс» матеріальних ресурсів відповідачем суду не надано, а відсутність основних фондів не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов'язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов'язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб'єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб'єктів господарювання для виконання зобов'язань по укладених ним договорах.

Окрім того, в законодавстві відсутня норма, яка б зобов'язувала підприємство перевіряти наявність таких ресурсів у контрагента та формувати податковий кредит лише за їх наявності.

В той же час, суд критично ставиться до посилання відповідача, як на доказ правомірності своїх висновків щодо порушення позивачем податкового законодавства, на податкову інформацію, яка наявна в базах даних відповідача відносно ТОВ «Ідеал-Нафта» та ТОВ «Ліквід Плюс» та їх контрагентів.

Суд звертає увагу на те, що оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовано дані податкового обліку.

Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Крім того, будь-яка неправомірна діяльність контрагентів (наприклад, їх "фіктивність", відносини з іншими контрагентами) не впливають на результати діяльності позивача і не можуть бути підставою для притягнення до відповідальності платника податку, оскільки згідно статті 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відтак, вищевказана податкова інформація відносно ТОВ «Ідеал-Нафта» та ТОВ «Ліквід Плюс» та їх контрагентів не є належними та допустимим доказами у справі, а висновки про відсутність умов у ТОВ «Ідеал-Нафта» та ТОВ «Ліквід Плюс» для здійснення фінансово-господарської діяльності зроблені на підставі службової інформації, що є недостатньою для визнання угод, укладених із позивачем, такими, що не спричинили реальних юридичних наслідків.

Таким чином, твердження відповідача з посиланням на податкову інформацію про те, що діяльність контрагентів позивача - ТОВ «Ідеал-Нафта» та ТОВ «Ліквід Плюс» та їх контрагентів була спрямована на здійснення операцій, пов'язаних з наданням останньому податкової вигоди у вигляді безпідставного формування податкового кредиту, судом оцінюються критично, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях. Факт наявності у сторін правочину протиправного умислу при його укладенні відповідачем не доведено.

Крім того, головною підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, встановлена законом, а не податковою інформацією. Вказані ж в податковій інформації, в актах податкових органів недоліки, допущені суб'єктом господарювання при укладенні та виконанні договорів, не є підставою для визнання правочинів нікчемними, оскільки чинне законодавство не встановлює таких підстав нікчемності правочину.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в силу закону отримання податковим органом податкової інформації, в яких викладені висновки про вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє такий податковий орган від виконання обов'язку по самостійному встановленню та доведенню факту вчинення платником податків порушення закону, позаяк ані акт перевірки, ані довідка зустрічної звірки, ані податкова інформація не має преюдиціального значення та не є документами, що достовірно та безсумнівно підтверджують обставини фактичної дійсності.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що податковий орган переважно обґрунтовує правомірність свого рішення нереальністю спірних господарських операцій між позивачем та ТОВ «Ідеал-Нафта», ТОВ «Ліквід Плюс». Втім, сам акт перевірки не містить будь-якого документального підтвердження щодо відсутності фінансово-господарських відносин позивача по взаєморозрахункам з цими контрагентами, а викладені у ньому висновки щодо нереальності укладених правочинів не ґрунтуються на документах первинного бухгалтерського та податкового обліку.

Крім того, відповідачем не було надано суду належних документальних доказів відсутності у контрагентів позивача спеціальної податкової правосуб'єктності на момент укладення і виконання спірних договорів, зокрема, того, що дані підприємства не були зареєстровані в якості платників податку на додану вартість або того, що їх реєстрація платниками податку на додану вартість була анульована у встановленому законом порядку, а відтак суд приходить до висновку, що наявні у матеріалах справи копії податкових накладних, на підставі яких позивач сформував податковий кредит за перевіряємий період, цілком відповідає вимогам, встановленим ст. 201 Податкового кодексу України.

В силу п. 15.1 ст. 15 Податкового кодексу України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Приписами ч. 2 ст. 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер юридичної відповідальності.

При цьому, суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007р. у справі "Інтерсплав проти України").

Крім того, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 р. ("Булвес" АД проти Болгарії") зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є "власністю" у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов'язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов'язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону "Про ПДВ" стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов'язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов'язку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через можливі порушення вимог податкового законодавства з боку його контрагентів.

Також, згідно правової позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної в ухвалі від 10.10.2012 за №К-24491/10, "за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників по ланцюгу для одержання Підприємством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань".

В ході розгляду даної справи відповідачем не було надано до суду будь-які належні докази нікчемності правочинів, укладених між ПП «Південна судоремонтна компанія» та підприємствами - ТОВ «Ідеал-Нафта», ТОВ «Ліквід Плюс», а також жодних достовірних документальних доказів на підтвердження фактів підписання договорів поставок та первинних документів до них неуповноваженими на те особами.

Зокрема, в акті перевірки позивача також відсутні відомості про визначення контрагентам позивача сум податкових зобов'язань у зв'язку з ухиленням від сплати податків та зборів, винесення вироків посадовим особам ТОВ «Ідеал-Нафта» та ТОВ «Ліквід Плюс» за фактами ухиляння від сплати податків в результаті конкретних господарських операцій, або будь-які інші відомості, які можуть бути визначені як підстави та докази укладення угод з метою, що порушує публічний порядок.

В силу вимог ч. 1 ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Аналогічну норму містить ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України.

Однак, відповідач в ході судового розгляду даної справи будь-які достовірні відомості з документальним підтвердженням про притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб ТОВ «Ідеал-Нафта» та ТОВ «Ліквід Плюс», - безпосередньо відповідальних за укладення і виконання спірних правочинів, у скоєнні злочинів, передбачених Кримінальним кодексом України, до суду не подав.

Частина 2 статті 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

Беручи до уваги викладені норми та обставини, суд вважає, що відповідачем не доведено належними та достатніми доказами фактів безпідставного чи неправомірного формування позивачем податкового кредиту.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, беручи до уваги не доведеність відповідачем відсутності реального характеру правочинів, укладених між позивачем та ТОВ «Ідеал-Нафта», ТОВ «Ліквід Плюс», доведеність обґрунтованості включення позивачем до складу податкового кредиту відображених в отриманих від вказаних контрагентів первинних документах сум податку на додану вартість, суд дійшов висновку, що податкові повідомлення-рішення від 27.12.2017 № та № є протиправним та підлягають скасуванню.

Під час звернення до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 3524,00 грн. згідно платіжних доручень №316 від 05.01.2018, №315 від 05.01.2018.

Понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 3524,00 грн. підлягають стягненню з Головного управління ДФС у Херсонській області на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача відповідно до положень статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області () № та № від 27.12.2017 р.

Стягнути на користь Приватного підприємства "Південна судоремонтна компанія" () за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області () судові витрати зі сплати судового збору у сумі 3524 грн., шляхом безспірного списання коштів органами казначейської служби України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 19 лютого 2018 р.

Суддя Ковбій О.В.

кат. 8.3.3