Справа № 826/5114/16
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2018-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 лютого 2018 року № 826/5114/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Вєкуа Н.Г., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аструм-Безпека» до державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «Аструм-Безпека» (далі - позивач) до державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі - відповідач) про:

- визнання протиправним та скасування повністю податкову вимогу ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 02.12.2015 № 7625-23 про сплату товариством з обмеженою відповідальністю «Аструм-Безпека» податкового боргу на суму 447 837, 28 грн.

- визнання протиправним та скасування рішення ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 02.12.2015 № 7625-23 про опис майна товариства з обмеженою відповідальністю «Аструм-Безпека» в податкову заставу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сума податкового боргу згідно оскаржуваної податкової вимоги не ґрунтується на раніше складеному податковому повідомлені-рішенні та не відповідає фактичним обставинам, які вже встановлені в адміністративній справі № 826/14828/15, а тому така вимога відповідача та рішення про опис майна у податкову заставу є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Відповідач у запереченнях на позовну заяву просить у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки вважає, що податкова вимога від 02.12.2015 № 7625-23 відповідає вимогам чинного законодавства України, а дії відповідача не виходять за межі повноважень, встановлених Податковим кодексом України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2017 року суддею Вєкуа Н.Г. прийнято справу до свого провадження у зв'язку з припиненням повноважень судді Данилишина В.М., в провадженні якого вона перебувала та не була ним розглянута.

Представник позивача у судове засідання 22.06.2017 не прибув, в матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, які набрали чинності 15 грудня 2017 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Приписами п. 10 ч. 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, державною податковою інспекцією у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства, якою було встановлено порушення ТОВ «Аструм-Безпека» гл. 5 п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, а саме збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за липень, серпень, вересень 2014 року у сумі 387 951,00 грн. (у тому числі за основним платежем 310 361,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 77 590,00 грн.).

28 січня 2015 року за результатами проведеної перевірки відповідачем складено Акт № 89/26-53-22-05-21/36712778, а 14.02.2015 винесено податкове повідомлення- рішення № форми «Р» про сплату податку на додану вартість та штрафних санкцій у розмірі 387 951,00 грн. (у тому числі за основним платежем 310 361,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 77 590,00 грн.).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2015 по справі № 826/14828/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.11.2015 в позові ТОВ «Аструм-Безпека» про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 14.02.2015 № , відмовлено.

За змістом ч. 3 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Враховуючи зазначені положення законодавства в контексті фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що сума грошового зобов'язання, визначена податковими повідомленнями-рішеннями набула статусу податкового боргу (стала узгодженою) 19.11.2015 - дата прийняття Київським апеляційним адміністративним судом ухвали, якою апеляційну скаргу ТОВ «Аструм-Безпека» залишено без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2015 - без змін.

З позовної заяви вбачається, що 25 грудня 2015 року позивач отримав податкову вимогу від 02.12.2015 № 7625-23, в якій відповідач вимагає сплати суми податкового боргу за узгодженим грошовим зобов'язанням в розмірі 447 837,28 грн., в тому числі - 324 650,00 грн. - податок на додану вартість, 77590, 00 - штрафні (фінансові) санкції, 45 597,00 грн. - пеня. Також, 02 грудня 2015 року відповідачем прийнято рішення № 7625-23 про опис майна у податкову заставу та листом від 15.12.2015 № 25152/10/26-53-23-10 зроблено запит до позивача про виділення майна у податкову заставу.

Позивач не погодившись з оскаржуваною податковою вимогою та рішенням відповідача звернувся з відповідною скаргою від 04.01.2016 № 140 до Головного управління ДФС у м. Києві.

Рішенням від 20.01.2016 № 800/10/26-15-16-01-16 про результати розгляду первинної скарги ГУ ДФС м. Києва податкову вимогу від 02.12.2015 № 7625-23 залишило без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Не погоджуючись з результатами розгляду первинної скарги позивач звернувся до Державної фіскальної служби України з повторною скаргою та просив розглянути скаргу по суті, адже податкова вимога містить невірну суму узгодженого грошового зобов'язання.

Рішенням від 16.03.2016 № 5700/6/99-9923-05-15 про результати розгляду повторної скарги Державна фіскальна служба України податкову вимогу залишило без змін, а скаргу позивача - без задоволення, зазначивши, що за даними ІС «Податковий блок» після поновлення в інтегрованій картці з податку на додану вартість грошового зобов'язання визначеного у податковому повідомленні-рішенні № та у зв'язку з несплатою платником податків самостійно задекларованих податкових зобов'язань у розмірі 14 836,00 станом на 01.12.2015 у позивача обліковується борг на загальну суму 447 837,28 грн.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкова вимога - це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Відповідно до пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.

Пункт 59.3 статті 59 Податкового кодексу України встановлює, що податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов'язання.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов'язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов'язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

За змістом п.п. 2.1., 2.2, 2.3 Порядку направлення органами доходів і зборів податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міндоходів України від 10.10.2013 № 576, податкова вимога формується органами доходів і зборів за місцем обліку платника податків. Податкова вимога формується, якщо: платник податків не сплатив суми податкового зобов'язання, зазначеної в поданій ним податковій декларації, у встановлені Кодексом строки; платник податків не сплатив узгодженої суми грошового зобов'язання, визначеної в податковому повідомленні-рішенні, у встановлені законом строки; платник збору не сплатив узгодженої суми збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності у встановлені строки; платник єдиного податку першої або другої групи не сплатив суми авансового внеску у встановлені строки. Протягом строків оскарження суми грошових зобов'язань, визначених Кодексом, податкова вимога з податку, що оскаржується, не надсилається.

Пунктами 88.1 та 88.2 статті 88 Податкового Кодексу України встановлено, що з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов'язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення.

Відповідно до пунктів 89.1 та 89.2 статті 89 Податкового кодексу України право податкової застави виникає у разі: несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку; несплати у строки, встановлені цим Кодексі грошового зобов'язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.

За правилами пункту 89.3 статті 89 Податкового кодексу України майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису.

До акта опису включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу.

Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника контролюючого органу, яке пред'являється платнику податків, що має податковий борг.

Таким чином, необхідною підставою для надсилання податкової вимоги та опису майна у податкову заставу є наявність у платника податкового боргу.

При цьому за визначенням підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Під час розгляду справи встановлено, що позивачем до державного бюджету України було перераховано 14 836,00 грн. за призначенням платежу «сплата податку на додану вартість у жовтні 2015 р.», що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 252 від 24.11.2015. Вказане платіжне доручення банківська установа прийняла до виконання, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням з відміткою банку від 24.11.2015.

Однак, відповідач, в наданих до суду додаткових поясненнях, зазначає, що згідно з інтегрованих карток ТОВ «Аструм-Безпека» станом на 02.12.2015 обліковувалась податкова заборгованість по податку на додану вартість у сумі 447837,28 грн., яка виникла на підставі донарахованої суми по податковому повідомленню-рішенню від 14.02.2015 № на суму 387 951,00 грн. (основний платіж 310 361,00 грн., штрафні (фінансові) санкції 77 590,00 грн.) погашено за рахунок переплати в сумі 546,72 грн., та нарахованої пені на суму 45 597,00 грн., та самостійно поданої платником декларації від 18.11.2015 № на суму 14 836,00 грн.

Також, згідно з інтегрованою карткою платника податку на додану вартість у ТОВ «Аструм-Безпека» станом на 24.11.2015 обліковувався податковий борг у розмірі 14 289,28 грн., який виник на підставі податкової декларації за вересень 2015 року від 16.10.2015 № на суму 18002,00 (частково погашено на суму 3 712,72 грн.). Тобто платіжним дорученням № 252 від 24.11.2015 на суму 14 836,00 грн. погашено податкову заборгованість, яка утворилася за попередні звітні періоди.

Проте, суд звертає увагу на те, що позивачем 21 жовтня 2015 року до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подано платіжне доручення № 230 від 21.10.2015 з визначеним призначенням платежу «сплата податку на додану вартість у вересні 2015р.» на суму 18 002,00 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням, яке банківська установа прийняла до виконання 21 жовтня 2015 року.

Так, згідно з ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні», переказ грошей - це рух певної суми грошей з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому в готівковій формі.

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 вказаного Закону, банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Відповідно до п. 22.4 ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні», під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника. При цьому банк має забезпечити фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання. Що ж до проведення самого переказу грошей, то це є обов'язковою функцією, яку виконує платіжна система, яка передбачена п.1.29 ст. 1 даного Закону.

Отже, виконання платником податкового обов'язку по перерахуванню в бюджет суми податкового зобов'язання та його сплати, пов'язане саме з моментом подання в банк платіжного доручення на перерахування відповідних сум податкових зобов'язань, а ініціювання переказу вважається остаточно завершеним і за подальший переказ сум податкового зобов'язання відповідальність несе банк.

Відповідно до п. 129.6 ст. 129 Податкового кодексу України, за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», з вини банку такий банк сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів, платежів до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у разі несвоєчасного надходження до державного бюджету грошових коштів не з вини платника податку, останній звільняється від відповідальності за несвоєчасне перерахування або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів.

Отже, з урахуванням відсутності у справі доказів наявності у позивача податкового боргу, який виник з несплаченої суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, суд приходить до висновку про безпідставність прийняття відповідачем оскаржуваних податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу та необхідність їх скасування лише в частині.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 77-78, 139, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Аструм-Безпека» задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкову вимогу державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 02.12.2015 № 7625-23 про сплату товариством з обмеженою відповідальністю «Аструм-Безпека» податкового боргу в частині донарахованої суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації від 18.11.2015 № на суму 14 836,00 грн. та переплати в сумі 546,72 грн.

В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Присудити з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Аструм-Безпека» понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 214, 35 грн. (двісті чотирнадцять гривень 35 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги).

Суддя Н.Г. Вєкуа