Справа № 826/4951/17
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 січня 2018 року №826/4951/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Шрамко Ю.Т., суддів Вєкуа Н.Г., Костенка Д.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України, Личаківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва, (також далі - суд) надійшов позов ОСОБА_1, (далі - ОСОБА_1, позивач -1), та ОСОБА_2, (далі - ОСОБА_2, позивач -2, разом позивачі), до Державної фіскальної служби України, (далі - відповідач-1, ДФС України), про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що внаслідок протиправних дій відповідачів порушено конституційні права та інтереси позивачів як власників житлового будинку, землі. На думку позивачів, їх звернення належно не розглянуто, їм не надано відповіді по суті порушених у зверненні питань.

У відповідному судовому засіданні до участі у справі як відповідача-2 залучено Личаківську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Львівській області, (далі - відповідач-2, Личаківська ОДПІ).

Представники відповідачів позовні вимоги не визнали, просили у задоволенні позову відмовити повністю. На обґрунтування своєї позиції у письмових запереченнях проти позову зазначили, що твердження позивачів є надуманими та такими, що не підтверджуються документально. Відповідачі, у свою чергу, при розгляді звернення та наданні відповіді на нього діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

У судові засідання позивачі не прибули, хоча про дати, час та місце судового розгляду справи позивачі повідомлені своєчасно та належним чином, при цьому, до суду через канцелярію від позивачів надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Представник відповідача-2 у судові засідання також не прибув, хоча про дати, час та місце судового розгляду справи сторона відповідача-2 повідомлена належним чином, заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача-2 до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України від 06.07.2005 р. №2747-IV у редакції, що діяла до 15.12.2017 р.), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

При прийнятті судового рішення по суті судом враховано вимоги п. 10 ч. 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 р. №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017 р.), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Позивачі звернулися до ДФС України із заявою від 07.11.2016 р. №01/11, у якій просили контролюючий орган розглянути питання щодо порушення працівниками структурних підрозділів прав позивачів і норм чинного законодавства і видати розпорядження щодо проведення розслідування, повідомити позивачів про результати розслідування, надати обґрунтовані та повні відповіді по суті викладених у заяві доводів.

Листом від 30.11.2016 р. №38180/7/99-99-13-03-01-17 ДФС України, зокрема, повідомило позивачів про те, що ДФС України, керуючись постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 р. №236, ст. 19-1 Податкового кодексу України, (далі - ПК України), надіслала звернення позивачів до Головного управління ДФС у Львівській області, (далі - ГУ ДФС у Львівській області), і доручила вказаному управлінню з'ясувати обставини порушених у заяві позивачів питань, вжити необхідних заходів та надати відповідь у відповідності до чинного законодавства.

Листом від 07.12.2016 р. №6183/10/13-01-13-01-18 ГУ ДФС у Львівській області надано відповідь по суті порушених у заяві позивачів питань, про що повідомлено ДФС України.

Зокрема, як вбачається зі змісту листа ГУ ДФС у Львівській області, підставою для нарахування земельного податку, згідно з п. 286.1 ст. 286 ПК України, є дані Державного земельного кадастру (державний акт на право власності на землю).

Для визначення розміру земельного податку використовуються такі показники: нормативно-грошова оцінка (НТО) земельної ділянки; коефіцієнт індексації НГО земель; площа земельної ділянки згідно із свідоцтвом на право власності на земельну ділянку (державним актом на право власності на землю) або даними державного земельного кадастру; цільове призначення земельної ділянки (згідно з переліком типів земельних ділянок); дата старту та дата фінішу права власності на земельну ділянку; пільги (відповідно до ст. 281 ПК України); назва планово-економічної зони; 1 відс. - відповідно до п. 274.1 ст. 274 ПК України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у ст.ст. 272, 273, 276 ПК України (тільки в 2015 р.); 3 відс. - відповідно до п. 276.1 ст. 276 ПК України податок за земельні ділянки (в межах населених пунктів), зайняті житловим фондом, автостоянками для зберігання особистих транспортних засобів громадян, які використовуються без отримання прибутку, гаражно-будівельними, дачно-будівельними та садівницькими товариствами, індивідуальними гаражами, садовими і дачними будинками фізичних осіб, справляється у розмірі 3 відсотків від суми земельного податку, обчисленого відповідно до ст. 274 і 275 ПК України.

Одночасно у вказаному вище листі надано суми нарахованого та сплаченого земельного податку по ОСОБА_1 за 2003-2016 рр. та ОСОБА_2

Позивачів повідомлено, що у зв'язку зі зміною інформаційних систем, які забезпечують проведення нарахування земельного податку, відсутня технічна можливість щодо чергового надання запитуваної інформації за період до 2012 р. включно.

Інформацію щодо визначення розміру земельного податку (формулу, словесне пояснення та приклад по одному періоду) на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 12.12.2014 р. №813/6766/14 надано позивачам листом ДПІ у Личаківському p-ні місті Львова від 14.08.2015р. №11067/10/1710.

Що стосується п. 5 звернення щодо надання публічної інформації, зазначено наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Цей Закон визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Однак, у п. 5 звернення позивачі просили надати відповіді на ситуативні завдання, що не підпадає під визначення публічної інформації.

Позивачам повідомлено, що для отримання консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства платник податків може звернутися в порядку ст. 52 ПК України.

Однак, вважаючи дії відповідачів протиправними, позивачі звернулися до суду із позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Щодо виконання Личаківською ОДПІ судових рішень, суд зазначає наступне.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 10.05.2012 р. у справі №2а-14567/11/1370 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до ДПІ у Львівськім області, ДГП у Личаківському районі міста Львова Львівської області Державної податкової служби про зобов'язання вчинити дії відмовлено повністю.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2012 р. у справі №108829/12/9104 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10.05.2012 р. у справі №2а-14567/11/1370 - без змін.

Постановою Львівської окружного адміністративного суду від 12.12.2014 р. у справі №81386766/14 позов ОСОБА_2 до відділу Держказначейства у місті Львові Львівської області, ДПІ у Личаківському районі міста Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов'язання до вчинення дій задоволено частково.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2015 р. апеляційні скарги ОСОБА_2 та ДПІ у Личаківському районі місті Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного сулу від 12.12.2014 р. в адміністративній справі №813/6766/14 залишено без задоволення, а вказану постанову суду - без змін.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21.08.2014 р. у справі №813/3694/14 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ДПІ у Личаківському районі міста Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області про зобов'язання вчинити певні дії відмовлено повністю.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2014 р. у справі №813/3694/14 (№876/8756/13) апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21.08.2014 р. у справі №813/3694/14 - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.08.2015 р. касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21.08.2014 р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2014 р. скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 07.10.2015 р. у справі №813/3694/14 позов ОСОБА_2 до ДПІ у Личаківському районі міста Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області про зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2016 р. у справі №876/10744/15 апеляційні скарги ОСОБА_2 та ДПІ у Личаківському районі міста Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 07.10.2015 р. у справі №813/3694/14 - без змін.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28.11.2016 р. у справі №813/3085/16 позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Управління державної реєстрації Львівської міської ради, Личаківської ОДПІ про визнання протиправними дій (бездіяльності) та зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково: визнано протиправним рішення Личаківської ОДПІ, оформлене листом від 28.07.2016 р. в частині ненадання повної відповіді на запит ОСОБА_1, ОСОБА_2 від 26.07.016 р. №05/07, зобов'язано Личаківську ОДПІ надати повну відповідь на вказаний запит, в задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.02.2017 р. апеляційні скарги Личаківської ОДПІ та Управління державної реєстрації Львівської міської ради залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28.11.2016 р. у справі №813/3085/16 - без змін.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28.09.2012 р. у справі №2а-7121/12/1370 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДПІ у Личаківському районі міста Львова Львівської області Державної податкової служби про визнання протиправними дій відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2013 р. у справі №178812/12/9104 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28.09.2012 р. у справі №2а-7121/12/1370 - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.12.2013 р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28.09.2012 р. у справі №2а-7121/12/1370 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2013 р. у справі №178812/12/9104 з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13.02.2014 р. у справі №813/625/14 позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправними дії ДПІ у Личаківському районі міста Львова Львівської області Державної податкової служби щодо ненадання публічної інформації на запит.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.10.2014 р. у справі №813/625/14 (№876/2602/14) постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13.02.2014 р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.11.2014 р. №К/800/56557/14 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13.02.2014 р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.10.2014 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», дія цього Закону поширюється на державну реєстрацію всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців.

Згідно ч. 1 ст. 5 цього Закону, систему органів у сфері державної реєстрації становлять: Міністерство юстиції України; інші суб'єкти державної реєстрації.

Норма ст. 9 Закону зазначає, що відомості про юридичну особу, громадське формування, що не має статусу юридичної особи, та фізичну особу-підприємця вносяться до Єдиного державного реєстру на підставі відповідних заяв про державну реєстрацію.

Згідно ст. 10 Закону, документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного ресору, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Відповідно до ст. 13 Закону, інформаційна взаємодія між Єдиним державним реєстром та інформаційними системами державних органів у випадках, визначених цією статтею, здійснюється інформаційно-телекомунікаційними засобами в електронній формі у порядку, визначеному Міністерством юстиції України спільно з відповідними державними органами.

Згідно з ч. 3 ст. 13 Закону, відомості з Єдиного державного реєстру про державну реєстрацію створення юридичної особи та її відокремленого підрозділу, відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації, представництва, філії іноземної благодійної організації, державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, скасування державної реєстрації їх припинення є підставою для взяття їх на облік в органах державної статистики, державної фіскальної служби та/або вчинення інших дій відповідно до законодавства.

Отже, як вбачається із викладених норм права, здійснення будь-яких реєстраційних дій не покладається на відповідача-2, оскільки відповідач-2 не є державним реєстратором у розумінні норм законодавства, а правовою підставою для взяття на облік будь-якого суб'єкта господарювання являються безпосередньо є відомості з Єдиного державного реєстру.

Зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на контролюючі органи функцій та завдань.

Щодо тверджень позивача про неправомірну відмову у наданні інформації суд зазначає, що положення пп. 21.1.6 п. 21.1 ст. 21 ПК України визначають, що посадові особи контролюючого органи зобов'язані не допускати розголошення інформації з обмеженим доступом, що одержується, використовується, зберігається під час реалізації функцій. покладених на контролюючі органи.

Положення п. 3 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачають, що інформацією з обмеженим доступом є службова інформація, тобто інформація, яка отримана контролюючим органом під час виконання покладених на нього завдань та функцій.

Окрім цього, норми ч.ч. 5, 6 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» вказують, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, обороні, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Також суд звертає увагу на положення пп. 17.1,9 п. 17.1 ст. 17 ПК України, відповідно до якого, платник податків має право на нерозголошення контролюючим органом (посадовими особами) відомостей про такого платника без його письмової згоди та відомостей, що становлять конфіденційну інформацію, державну комерційну чи банківську таємницю та стали відомі під час виконання посадовими особами службових обов'язків, крім випадків, коли це прямо передбачено законами.

У ході судового розгляду справи Личаківська ОДПІ пояснила, що згідно з пп. 21.1.6 п. 21.1 ст. 21 ПК України, посадові особи контролюючого органу зобов'язані не допускати розголошення інформації з обмеженим доступом, що одержується, використовується, зберігається під час реалізації функцій, покладених на контролюючі органи.

Щодо реєстрації обтяжень нерухомого майна та складання акту обстеження юридичної (фактичної) адреси платника СП ТОВ «Польтрансфер» суд зазначає наступне.

24.02.2011 р. було здійснено вихід за юридичною адресою СП ТОВ «Польтрансфер», а саме за адресою: м, Львів. АДРЕСА_1, та встановлено відсутність вищевказаного підприємства за даною адресою, про що і було складено відповідний акт.

Згідно з пп. 89.1.2 п. 89.1 ст. 89 ПК України, право податкової застави виникає у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.

Щодо надання копії акту обстеження і акту опису майна від 24.02.2011 р. суд зазначає, що працівниками ДПІ у Личаківському районі було складено акт обстеження юридичної (фактичної) адреси платника СП ТОВ «Польтрансфер», згідно якого, встановлено відсутність вказаного підприємства за юридичною адресою. Вказаний акт констатує факт відсутності згаданого платника за юридичною адресою, жодних даних, що можуть стосуватися ОСОБА_4 та ОСОБА_2, в документі не наводиться.

Встановивши відсутність згаданого підприємства за юридичною адресою згідно з Порядком застосування податкової застави органами державної податкової служби, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 24.12.2010 р. №1043, прийнято рішення про опис майна у податкову заставу.

Згідно п. 1.9 вказаного Порядку, право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених п. 89.5 ст. 89 ПК України, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності в майбутньому.

Згідно з інформацією про реєстрацію обтяження рухомого та нерухомого майна, будівля та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2, 2, 3, за фізичними особами - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не зареєстровано податкової застави та будь-яких обмежень з боку Личаківської ОДПІ. Викладене було об'єктом дослідження у межах розгляду справи №2а-14567/11/1370.

Зважаючи на викладені обставини суд приходить до висновку, що відповідач-2 діяв у порядку, в межах та у спосіб, що визначені нормами законодавства.

Стосовно можливих порушень у діях ДФС України під час розгляду заяви позивачів суд зазначає наступне.

Лист, з приводу якого заявлено позовні вимоги, а саме від 30.11.2016 р. №38180/7/99-99-13-03-01-17 не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні КАС України. Такий лист носить тільки інформаційний характер і жодним чином не може порушувати прав та інтересів позивачів.

Земельні відносини в Україні регулюються Земельним кодексом України, (далі - ЗК України), а справляння плати за землю - ПК України.

Відповідно до ст. 206 ЗК України, використання землі в Україні є платним.

Підпунктом 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 ПК України встановлено, що земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Платником податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, а об'єктом оподаткування земельним податком є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності (ст.ст. 269, 270 ПК України).

Базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації (пп. 271.1.1 п. 271.1 ст. 271 ПК України).

Підставою для нарахування земельного податку є дані Державного земельного кадастру (п. 286.1 ст. 286 ПК України).

Пунктом 289.2 ст. 289 ПК України визначено, що коефіцієнт індексації нормативно грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

Відповідно до п. 286.5 ст. 286 ПК України, нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формулою, встановленою у порядку, визначеному ст. 58 ПК України.

Податок фізичним особам сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (п. 287.5 ст. 287 ПК України).

Як свідчать обставини справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають у власності земельні ділянки відповідно до державних актів, розташованих за адресою: м. Львів, вул. Лісна, 8-а, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками земельної ділянки відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №200373 від 17.05.2005 р., площею 0,1000 га, цільове призначення - обслуговування житлового будинку; ОСОБА_1 - власник земельної ділянки згідно з державним актом від 15.01.2003 р. №1147, площею 0,1123 га, цільове призначення - для ведення садівництва; ОСОБА_2 - власник земельної ділянки згідно з державним актом від 09.09.2004 р. серії ЛВ №010794, площею 0,1124 га, цільове призначення - для ведення садівництва.

Водночас у листах Управління земельних ресурсів у місті Львові Головного управління земельних ресурсів у Львівській області Держземагентства України від 13.12.2007 р. №4016/44, від 26.09.2008 р. №4016-432 надано інформацію щодо власників земельних ділянок, їх цільове призначення та розміру (копії додаються) зазначених вище земельних ділянок.

Згідно з даними IT «Податковий блок» підсистеми «Плата за землю», станом на 22.06.2017 р. податки із земельного податку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за 2015- 2016 рр. сплачено в повному обсязі.

За 2017 р. надіслано податкові повідомлення-рішення зі сплати земельного податку від 31.05.2017 р. №12681-1305, №12895-1305, №12896-1305. Граничний термін сплати податкових зобов'язань із земельного податку за 2017 р. на час звернення позивачів до суду не настав.

За переконанням ДФС України, дії посадових осіб ДФС України та ГУ ДФС у Львівській області щодо нарахування податкових зобов'язань із земельного податку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не суперечать податковому законодавству України.

Також твердження позивачів з приводу того, що прийняті рішення і надані відповіді ДФС України та її територіальними органами порушують їх конституційні права, а саме конституційні права на безперешкодне і мирне володіння приватною власністю та інші права та свободи є не обґрунтованими, так як ДФС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямована на реалізацію державної податкової політики, а не на політику управління землекористування та політики в сфері власності.

Вимоги позивачів щодо надання інформації щодо нормативних документів податкового органу є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 р. №236, а саме п.п. 78 п. 4 Положення, ДФС відповідно до покладених на неї завдань оприлюднює на єдиному веб-порталі та в офіційному друкованому виданні ДФС акти та інші офіційні документи з питань, що належать до її компетенції, до якої є вільний доступ.

Таким чином, підсумовуючи все вищевикладене суд робить висновок, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки доводи та твердження, висловлені на обґрунтування таких вимог, не знайшли документального підтвердження у ході судового розгляду справи, а навпаки повністю спростовані відповідачами та наявними у матеріалах справи доказами.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 72, ч. 2 ст. 73, ст. 76, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України та Личаківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії є таким, що не підлягає задоволенню.

Зважаючи, що у задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до ст. 139 КАС України.

Суд зазначає, що відповідно до норм КАС України у редакції, що діяла до 15.12.2017 р., розгляд справи здійснювався колегією суддів, а тому і рішення у даній справі прийнято колегією у складі трьох суддів.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 143, 243-246, 255 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя Ю.Т. Шрамко

Судді Н.Г. Вєкуа

Д.А. Костенко