Справа № 2-а/447/57/17
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2018-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2018 рокуЛьвів№ 876/12302/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідання ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу міського голови м. Новий Розділ Миколаївського району Львівської області ОСОБА_5 на постанову Миколаївського районного суду Львівської області, прийняту о 12 годині 51 хвилині 16 листопада 2017 року у м. Миколаєві Львівської області суддею Карбовніком І.М. (дата виготовлення повного тексту не зазначена), у справі за позовом ОСОБА_2 до міського голови м. Новий Розділ Миколаївського району Львівської області ОСОБА_5 про скасування розпоряджень,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому після уточнення своїх вимог просила визнати незаконними та скасувати розпорядження міського голови м. Новий Розділ Миколаївського району Львівської області ОСОБА_5 (далі Міський голова) «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника відділу комунального майна та приватизації ОСОБА_2А.» від 16 січня 2017 року № 5-к та «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника відділу комунального майна та приватизації ОСОБА_2А.» від 23 січня 2017 року № 13-к.

Постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 16 листопада 2017 року у справі № 447/367/17 позов було задоволено.

У апеляційній скарзі Міський голова просить зазначене судове рішення скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржувані розпорядження винесені відповідно до чинного законодавства України. Оскільки позивач ОСОБА_2 допустила неналежне виконання своїх посадових обовязків, то її правомірно було притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки із оспорюваних розпоряджень неможливо встановити які пункти посадової інструкції позивачем порушено і коли саме, то такі розпорядження є протиправними і підлягають скасуванню.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 4 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» закріплено обсяг повноважень міського голови, зокрема, забезпечення здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади; видання розпорядження у межах своїх повноважень.

Відповідно до приписів статті 19 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» організація навчання і підвищення кваліфікації посадових осіб місцевого самоврядування, просування їх по службі, визначення тривалості робочого часу, порядку здійснення ними службових відряджень та відшкодування витрат на ці відрядження, а також особливості їх дисциплінарної відповідальності, вирішення інших питань, пов'язаних із службою в органах місцевого самоврядування, забезпечуються у порядку, передбаченому законом.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону передбачено, що дія Закону України «Про державну службу» поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.

Положеннями статті 14 Закону України «Про державну службу» передбачено особливості дисциплінарної відповідальності державних службовців.

Відповідно до вказаної правової норми дисциплінарні стягнення застосовуються до державного службовця за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов'язаних з проходженням державної служби, а також за порушення правил професійної етики, інший вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює.

Для окремих категорій державних службовців законом можуть бути визначені особливості визнання дисциплінарного проступку підставою для припинення державної служби.

До службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу:

попередження про неповну службову відповідність;

затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Частиною 1 статті 147 Кодексу законів про працю України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана або 2) звільнення.

Згідно із частиною 1 статті 147-1 Кодексу законів про працю України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Приписами статті 149 Кодексу законів про працю України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

З матеріалів справи слідує, що розпорядженням Міського голови «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника відділу комунального майна та приватизації ОСОБА_2А.» від 16 січня 2017 року № 5-к позивачу оголошено догану «за недоліки, допущені при виконанні посадових обовязків» та «відповідно до статті 147-1 КЗпП України, пункту 20 частини 4 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування».

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що у вказаному розпорядженні не зазначено які саме недоліки та коли було допущено позивачем при виконанні своїх посадових обовязків, які саме посадові обовязки нею було порушено.

До розпорядження від 16 січня 2017 року № 5-к додано протокольне доручення № 9 від 19 грудня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_2 зобовязано підготувати пояснення щодо несвоєчасного виконання звернень «Гаряча лінія-1» Львівської обласної державної адміністрації з терміном виконання до 20 грудня 2016 року.

Разом із тим з матеріалів справи слідує, що із таким дорученням позивач була ознайомлена лише о 20 год. 20 грудня 2016 року, тобто після закінчення свого робочого дня.

21 грудня 2016 року о 8 год. 20 хв. позивачем письмово повідомлено Міського голову про хід виконання вказаного доручення, у яких вона наголошувала на тому, що звернення громадян були скеровані не їй, а заступнику міського голови для вирішення питання по суті.

Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що до оспорюваного розпорядження від 16 січня 2017 року № 5-к не долучалося письмових пояснень ОСОБА_2 на виконання приписів частини 1 статті 149 Кодексу законів про працю України.

23 січня 2017 року розпорядженням № 13-к Міського голови «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника відділу комунального майна та приватизації ОСОБА_2А.» ОСОБА_2 оголошено догану «за неналежне та несвоєчасне виконання службових обовязків згідно доповідної записки заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ОСОБА_6С.» та «відповідно до статей 147, 147-1, 149 КЗпП України, пункту 20 частини 4 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування».

До даного розпорядження додано доповідну записку № 17 від 23 січня 2017 року заступника міського голови ОСОБА_6, протокольне доручення № 1 від 11 січня 2017 року, службові записки ОСОБА_2 № 8 від 13 січня 2017 року, № 10 від 16 січня 2017 року та № 11 від 16 січня 2017 року, акт прийому-передачі документів, протокольне доручення міського голови від 16 січня 2017 року № 2, службова записка ОСОБА_7 № 9 від 16 січня 2017 року.

При цьому текст розпорядження № 13-к від 23 січня 2017 року не містить вказівки на те, який саме дисциплінарний проступок було вчинено позивачем, час його вчинення та посадові обов'язки, які не були виконані неналежним чином.

Як підстави для притягнення до дисциплінарної відповідальності відповідачем в розпорядженні № 13-к від 23 січня 2017 року вказано посилання на доповідну записку № 17 від 23 січня 2017 року заступника міського голови ОСОБА_6

При цьому письмових пояснень ОСОБА_2 на виконання приписів частини 1 статті 149 Кодексу законів про працю України знову не долучено.

На переконання апеляційного суду, за встановлених фактичних обставин відсутні належні підстави для висновку про те, що відповідачем при винесенні оспорюваних розпоряджень було встановлено наявність у діях ОСОБА_2 ознак дисциплінарного проступку, а при обранні дисциплінарного стягнення враховано його характер, тяжкість та наявність вини працівника.

Положеннями частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції на час виникнення спірних правовідносин та вирішення даного публічно-правового спору було передбачено, що у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом із тим, відповідачем у ході судового розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх заперечень проти заявленого ОСОБА_2 адміністративного позову.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, виходячи із встановлених у ході судового розгляду порушень відповідачем норм матеріального права при прийнятті оспорюваних розпоряджень, що свідчить про їх протиправність.

При цьому порушень норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу міського голови м. Новий Розділ Миколаївського району Львівської області ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Миколаївського районного суду Львівської області від 16 листопада 2017 року у справі № 447/367/17 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді Л.П.Іщук

ОСОБА_8

Постанова у повному обсязі складена 13 лютого 2018 року.