Справа № 757/5943/17-а
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 лютого 2018 року № 757/5943/17-а

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Вищого господарського суду України, третя особа: Державна казначейська служба України про зобов'язання виплатити вихідну допомогу

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вищого господарського суду України, третя особа: Державна казначейська служба України про зобов'язання виплатити вихідну допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою, що становить 278 400 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що скасування гарантованої виплати, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, на думку позивача, є обмеженням її соціальних гарантій, передбачених Конституцією України та законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Позивач клопотав про вирішення справи без його участі в письмовому провадженні.

Вищий господарський суд України заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, з яких вбачається, що станом на час виходу позивача у відставку виплата вихідної допомоги судді, у зв'язку з відставкою законодавчо не передбачена, а тому й не виплачувалась.

Державна казначейська служба України явку представника в судове засідання не забезпечила, хоча була належним чином повідомлена про час, дату та місце судового вирішення справи.

В судовому засіданні відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Верховної Ради України від 22.08.2016 №1600-УІП ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вищого господарського суду України у відставку відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України (подання суддею заяви про відставку).

Наказом голови Вищого господарського суду України від 05.10.2016 №346-к ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вищого господарського суду України.

29.12.2016 позивач звернувся до Вищого господарського суду України з заявою про виплату йому вихідної допомоги на підставі ст.. 126 Конституції України та в порядку ст.. 42, 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-ХІІ.

Листом від 03.01.2017 Вищий господарський суд України повідомив позивача про відсутність підстав для виплати йому вихідної одноразової допомоги на підставі ст.. 126 Конституції України та в порядку ст.. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-ХІІ, оскільки станом на час звільнення позивача, вказана норма Закону втратила чинність, у зв'язку з прийняттям нового Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-УІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-УІ), крім статей 43 та 44, які втратили чинність із 1 січня 2011 року.

Положенням п. 14 ст. 92 Конституції України визначено, що судоустрій, судочинство і статус суддів визначаються виключно законами України.

Відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно із частинами першою та третьою статті 43 Закону № 2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень. Судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Таким чином, цими нормами закону було прямо визначено, що право на вихідну допомогу має лише суддя, який пішов у відставку, тобто реалізував власне право на відставку.

Закон № 2862-ХІІ утратив чинність, у зв'язку з прийняттям Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-УІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-УІ), крім статей 43 та 44, які втратили чинність із 1 січня 2011 року.

Положеннями частини першої статті 136 нового Закону № 2453-VI було встановлено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Проте позивач не реалізував і це право протягом дії згаданої статті Закону № 2453-УІ.

Однак вказану норму було виключено на пп. 1 п. 28 Закону України від 27.03.2014 № 1166-VII, який набрав чинності 01.04.2014.

Крім того, Законом України від 12.02.2015 №192-VIIІ «Про забезпечення права на справедливий суд» було викладено у новій редакції Закон «Про судоустрій і статус суддів», нормами якого виплату вихідної допомоги судді при виході у відставку не передбачено.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 19 листопада З року № 10-рп/2013 у справі за конституційним поданням Верховного суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «кінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Суд встановив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до основних конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, зв'язку з цим парламент повноважний установлювати вихідну визначати її розмір. Кошти, які отримують судді як вихідну одним із видів їхнього доходу, а тому законодавець може розглядати їх як об'єкт оподаткування, що узгоджується з вимогами частини ті 67 Основного Закону України (абзац шостий пункту 3.2 мотивувальної частини Рішення).

Статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 зазначено, що загальновизнаним принципом права закони та ніші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Враховуючи, що станом на час звільнення позивача, виплата вихідної допомоги судді при виході у відставку нормами чинного законодавства не передбачено, отже відмова відповідача виплатити позивачу вихідну одноразову допомогу

на підставі ст.. 126 Конституції України та в порядку ст.. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-ХІІ відповідає згадуваним нормам законодавства, отже позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя В.І. Келеберда