Справа № 754/11911/17
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2018-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Сорочко Є.О.

за участю секретаря Данилюк Л.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

на постанову Деснянського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року

у справі №754/11911/17

за позовом ОСОБА_2

до відповідача 1. Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

2.Пенсійного Фонду України

про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Пенсійного Фонду України, в якому просила:

- визнати неправомірними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Пенсійного Фонду України щодо відмови їй у призначенні пенсії;

- зобов'язати Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного Фонду України в м. Києві зарахувати до спеціального стажу по вислузі років трудовий стаж її роботи на посаді спеціаліста по лікувальній фізкультурі за період 11.05.2007 по 08.07.2012 та стаж роботи на посаді медичної сестри 01.03.2009 по 28.07.2012 в неврологічному відділенні Кримської республіканської установи «Науково-дослідницький інститут фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М. Сєченова»;

- зобов'язати Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного Фонду України в м. Києві поставити її на пенсійний облік та призначити пенсію за вислугою років починаючи з 21.04.2016.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що починаючи з 2015 року вона зверталась до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Пенсійного Фонду України з відповідним пакетом документів для обчислення та нарахування їй пенсії та надавала копію трудової книжки та додаткові документи, які підтверджували факт її роботи та звільнення. Однак відповідачами було безпідставно відмовлено в зарахуванні трудового стажу її роботи на посаді спеціаліста по лікувальній фізкультурі за період 11.05.2007 по 08.07.2012 та стажу роботи на посаді медичної сестри 01.03.2009 по 28.07.2012 в неврологічному відділенні Кримської республіканської установи «Науково-дослідницький інститут фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М. Сєченова». Крім того, позивачем зазначено, що пенсійним фондом не було взято до уваги відомості Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, як це передбачено постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993, оскільки всі підприємства, де вона заробляла свій спеціальний стаж знаходяться на окупованій території Криму. Також, відповідач всупереч діючим вимогам пенсійного законодавства, зобов'язав її самостійно звернутися до попередніх роботодавців, що знаходяться на окупованій території Криму, проте, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року позов задоволено. Визнано неправомірними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Пенсійного фонду України щодо відмови у призначенні пенсії ОСОБА_2 Зобов'язано Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного Фонду України в м. Києві зарахувати до спеціального стажу по вислузі років трудовий стаж роботи ОСОБА_2 на посаді спеціаліста по лікувальній фізкультурі за період 11.05.2007 по 08.07.2012 та стаж роботи на посаді медичної сестри 01.03.2009 по 28.07.2012 в неврологічному відділенні Кримської республіканської установи «Науково-дослідницький інститут фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М. Сєченова». Зобов'язано Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного Фонду України в м. Києві поставити ОСОБА_2 на пенсійний облік та призначити пенсію за вислугою років починаючи з 21.04.2016.

Не погоджуючись з прийнятою постановою відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що згідно наданих позивачем документів, що дають право на пенсію за вислугою років у ОСОБА_2 відсутній необхідний стаж роботи за спеціальністю, який дає їй право на призначення пенсії за вислугу років.

Позивачем було подано відзив (заперечення) на апеляційну скаргу в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з'явилися та про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 315, ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується відповідною довідкою внутрішньо переміщеної особи №10095 від 16.02.2017 (а.с.12).

У липні 2015 року позивач звернулась до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з відповідним пакетом документів за призначенням пенсії за віком відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Однак, листом Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 11.08.2015 №528/06/Е-464 позивачу було відмовлено у призначенні та нарахуванні пенсії за вислугу років. Відмова аргументована необхідністю надання уточнюючої довідки: чи відноситься посада спеціаліста 1 категорії до середнього медичного персоналу, чи наявна при науково-дослідницькому інституті клініка та чи працювала вона в зазначений період.

21 квітня 2016 року позивач вдруге звернулась з заявою про призначення пенсії до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України в м. Києві та додала до заяви повний пакет документів для взяття на облік та призначення пенсії за вислугу років. Надано всі необхідні документи, її наявний спеціальний стаж був більший ніж 26 років.

Проте 04.05.2016 ОСОБА_2 отримала лист-відпововідь №2695/15/Е-171 згідно якої відповідач відмовився призначити пенсію, так як не зараховується її стаж роботи в період часу з 11.05.2007 по 28.07.2012 в Кримській республіканській установі «Науково-дослідний інститут фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М. Сєченова» на посаді спеціаліста 1 категорії, в зв'язку з відсутністю даної посади в наказі МОЗ України від 25.12.1992 та період роботи за сумісництвом в ДП «Санаторії АЙ-Петрі» «ЗАО «Укрпрофоздоровниця» згідно довідки № 25 від 05.02.2015, тому що зарахування до спеціального стажу роботи за сумісництвом у чинному законодавстві України не передбачено.

11 травня 2017 року позивач втретє звернулась з відповідною заявою (додавши до заяви пакет документів) про призначення пенсії за віком відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Однак, відповідно до листа Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України в м. Києві від 06.06.2017 №4587/13 знову отримала відмову, в якій Управління посилається на те, що відсутні законні підстави для призначення їй пенсії.

Крім того, 10 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Пенсійного Фонду України щодо визначення права на пенсію за вислугу років.

Пенсійним Фондом України було надано відповідь про недосягнення позивачем відповідного пенсійного віку та відсутність необхідного стажу роботи.

В зв'язку з чим, позивач була вимушена звернутися до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, прийшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки в позивача наявний необхідний стаж роботи для призначення пільгової пенсії.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 55 п. «е» Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років за переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами у позивача наявний стаж роботи 21 рік і 6 днів (а.с. 16).

Однак відповідачем було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_2, оскільки позивачці не було враховано до зазначеного стажу період її роботи на посаді спеціаліста по лікувальній фізкультурі з 11.05.2007 по 08.07.2012 та стаж роботи на посаді медичної сестри 01.03.2009 по 28.07.2012 в неврологічному відділенні Кримської республіканської установи «Науково-дослідницький інститут фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М. Сєченова».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції відповідно до записів в трудовій книжці ОСОБА_2 НОМЕР_1 позивач з 11.05.2007 по 28.07.2012 працювала на посаді спеціаліста 1 категорії у неврологічному відділенні Кримської республіканської установи «Науково-дослідний інститут фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М. Сеченова.

Наказом директора Кримської республіканської установи «Науково-дослідницькому інституті фізичних методів лікування і медичної кліматології ім.. І.М. Сєченова» № 31 від 20.02.2009 ОСОБА_2 переведено з 0,5 ставки спеціаліста 1 категорії відділу неврології на 0,5 ставки по бюджету сестрою медичною неврологічного відділення з посадовим окладом 447,00 грн.

Наказом Кримської республіканської установи «Науково-дослідницькому інституті фізичних методів лікування і медичної кліматології ім.. І.М. Сєченова» № 248 від 28.09.2009 ОСОБА_2 сестрі медичній неврологічного відділення надано відпустку по догляду за дитиною до 3-х років з 30.09.2009 - 28.07.2012.

На підтвердженням факту роботи позивачем також надані до пенсійного фонду накази директора Кримської республіканської установи «Науково-дослідницькому інституті фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М. Сєченова» № 135 від 08.05.2007, № 31 від 20.02.2009, № 248 від 28.09.2009 у ОСОБА_2 10.05.2007, які свідчать про її прийняття в відділ неврології спеціалістом 1 категорії, переведення з 0,5 ставки спеціаліста 1 категорії відділу неврології на 0,5 ставки по бюджету сестрою медичною неврологічного відділення з посадовим окладом 447 гривень та надання як медичній сестрі неврологічного відділення відпустки по догляду за дитиною до 3-х років з 30.09.2009 року - 28.07.2012 року.

Зазначені обставини підтверджені рішенням суду, а саме рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 червня 2017 року, у справі №755/3168/17 було встановлено факт роботи ОСОБА_2 на посаді медичної сестри у період з 01.03.2009 по 28.07.2012 в неврологічному відділенні Кримської республіканської установи «Науково-дослідницький інститут фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М.Сеченова». Зазначене рішення набрало законної сили.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того на підтвердження трудового стажу роботи на посаді спеціаліста по лікувальній фізкультурі за період 11.05.2007 по 08.07.2012 позивачем були надані архівні виписки від 17.05.2017 №Э-6, Э-7,Э-8 трудового стажу.

Згідно зі ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» - основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до положень ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах незалежно від використовуваних форм власності та господарювання. До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягає державному соціальному страхуванню.

Згідно ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Позивачкою були надані додаткові довідки з місця роботи щодо підтвердження стажу, який дає право призначення пенсії за вислугу років у відповідності до вимог діючого пенсійного законодавства України.

Відповідно до статті 2 закону України «Про пенсійне забезпечення» громадянам України призначаються трудові пенсії за віком, по інвалідності, у разі втрати годувальника та за вислугу років.

Відповідно до вимог ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Як відомо, згідно зі ст. 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачено страхові внески в сумі не менш ніж мінімальний страховий внесок.

Враховуючи абзац другий ч.16 Прикінцевих положень, слід зауважити, що під час визначення права на пенсію за вислугу років стаж як до, так і після 1 січня 2004 року обчислюється за нормами Закону «Про пенсійне забезпечення» та постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» - за даними трудової книжки, а за потреби - уточнюючих довідок. Отже, для визначення права на зарахування до спеціального стажу певного періоду роботи потрібно, щоб особа працювала в закладах і на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років. У тому разі, якщо із записів трудової книжки неможливо зробити відповідний висновок, до рай(міськ)управління Пенсійного фонду додатково подається уточнююча довідка закладу (установи). Також під час вирішення цього питання може бути розглянуто інші документи (положення про заклад, структуру, штатні розписи тощо).

Постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993 затверджено перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

В постанові Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 у № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» передбачено, що лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Таким чином з огляду на записи в трудовій книжці позивача, надані накази та архівні виписки, які підтверджують роботу позивача з 11.05.2007 по 28.07.2012 на посаді спеціаліста 1 категорії у неврологічному відділенні Кримської республіканської установи «Науково-дослідний інститут фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М. Сеченова» та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року, яким встановлено факт роботи ОСОБА_2 на посаді медичної сестри у період з 01.03.2009 по 28.07.2012 в неврологічному відділенні Кримської республіканської установи «Науково-дослідницький інститут фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М.Сеченова», позивач станом на час звернення до пенсійного фонду мала необхідний стаж для призначення пенсії за вислугою років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 2) та в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 13), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також в тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Тобто, набуте право не може бути скасоване чи звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011).

Нормами статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку не виконано.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність та обґрунтованість задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Надані докази були оцінені судом першої інстанції, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам статті 86 КАС України.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на ту обставину, що установа, де працювала позивач не відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України №909, оскільки такі посилання не відповідають дійсності, так як на період роботи ОСОБА_2 Кримська республіканська установа «Науково-дослідницький інститут фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М.Сеченова» мала ліцензію на здійснення відповідної медичної практики, що також підтверджується листом МОЗ України №17-06/Е-1217/2160-ЗВ від 01.03.2016 та рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.03.2017 у справі №755/3168/17.

Інші доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві - залишити без задоволення.

Постанову Деснянського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

Є.О. Сорочко

Повний текст постанови виготовлено 13 лютого 2018 року.