Справа № 820/6625/17
Суддя: Рубан В.В.
Дата ухвалення: 2018-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2018 р. № 820/6625/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Рубан. В.В.,

за участі

за участі секретаря судового засідання- Пройдака С.М.

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача- Погорєлова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Харкова про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_2 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Харкова, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Харкова № 245 від 16.12.2017 року про відмову громадянці ОСОБА_2 в призначенні пенсії за вислугу років;

- зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Харкова при вирішенні питання про призначення пенсії за вислугу років, зарахувати ОСОБА_2 стаж роботи в період з 06.09.1994 по 31.12.2002 та з 14.02.2003 року по 10.10.2017 року в медико-санітарному підрозділі Харківського державного підприємства заводу "Електроважмаш" до пільгового стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вважає протиправним та таким, що порушує її право на вихід на пенсію за вислугу років рішення комісії управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Харкова про відмову ОСОБА_2 в призначенні пенсії за вислугу років через відсутність необхідного стажу роботи, оскільки період роботи з 06.09.1994 по 31.12.2002 та з 14.02.2003 по 10.10.2017р. на посаді лікаря терапевта цеховій лікарняній дільниці в Медико-санітарному підрозділі Харківського заводу "Електроважмаш" до пільгового стажу за вислугу років не зараховується, тому що вказана установа не передбачена переліком закладів охорони здоров`я, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років та просить суд його скасувати.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові та уточненій позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні та наданому до суду відзиві з позовними вимогами не погоджувався, посилаючись на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення управління Пенсійного фонду діяло в межах повноважень не порушуючи норм чинного законодавства, оскільки на момент звернення позивача був відсутній стаж для призначення пенсії за вислугу років.

Суд, вивчивши доводи позову та відзиву на нього, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Пунктом 16 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Згідно п. "и"ст.77 Основ законодавства України про охорону здоров'я, медичні працівники мають право на пільгові умови пенсійного забезпечення.

Право на пенсію за вислугу років для працівників освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення передбачено п. "е"ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

На виконання зазначеної норми постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993 року затверджено Перелік закладів і установ охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років із змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України №1436 від 26.09.2002 року. Зазначеним переліком визначені заклади охорони здоров'я, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років, незалежно від форми власності, належності зазначених закладів і установ.

Відповідно до розділу 2 Переліку, до закладів і установ віднесені: лікарняні заклади, лікувально - профілактичні заклади особливого типу, лікувально - трудові профілакторії, амбулаторно - поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санітарно - курортні заклади, санітарно - епідеміологічні заклади, діагностичні центри. В зазначених закладах і установах право на призначення пенсії за вислугу років мають право: лікарі та середній медичний персонал.

Відповідно до вимог статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року (далі - Порядок № 637), передбачено також, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Судом встановлено. що відповідно до запису № 8 від 06.09.1994 у трудовій книжці НТ-1 № 1437489 ОСОБА_2 прийнято на посаду дільничного лікаря-терапевта терапевтичного відділення Медико-санітарної частини № 6 ПО "Електроважмаш" згідно наказу 82-к від 06.09.1994 року.

03.05.1995 року позивач переведена на 0,5 ставки підліткового лікаря-терапевта та 0,5 ставки дільничного лікаря-терапевта відповідно до наказу № 46-к від 03.05.1995 року.

01.11.1995 року позивача переведено на посаду лікаря терапевта підліткового кабінету відповідно до наказу № 117-к від 01.11.1995.

01.09.1997 на підставі наказу № 72-к від 01.09.1997 року позивача переведено на 0,5 ставки лікаря терапевта підліткового кабінету та 0,5 ставки дільничного лікаря-терапевта.

31.12.2002 року позивача звільнено в порядку переведення до 18 міської поліклініки за п.5 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

З 02.01.2003 р. по 13.02.203р. працювала лікарем терапевтом підліткового кабінету міської поліклініки № 18, відповідно до наказів № 1 к від 02.01.03р. та № 23к від 13.02.03р.

14.02.2003р. на підставі наказу № 37 від 13.02.2003р. прийнята на 0,5 ставки лікаря терапевта цехового та 0,25 ставки лікаря денного стаціонару в медико-санітарний підрозділ Харківського державного підприємства завод "Електроважмаш".

24.05.2005р. переведена лікарем терапевтом цеховим на 0,5 ставки та лікарем денного стаціонару на 0,5 ставки в медико-санітарний підрозділ Харківського державного підприємства завод "Електроважмаш", згідно наказу № 65 від 23.05.2005р.

18.09.2006р. переведена лікарем терапевтом цеховим на 0,5 ставки і лікарем терапевтом денного стаціонару на 0,5 ставки в медико-санітарний підрозділ, згідно наказу № 1233 від 18.09.2006р.

01.10.2012р. переведена лікарем терапевтом цехової лікарняної дільниці в медико-санітарний підрозділ, згідно до наказу № 6562 від 01.10.12р.

28.11.2017р. переведена молодшою медичною сестрою в медико-санітарному підрозділі, відповідно до наказу № 719-к від 28.11.2017р.

Згідно із п. 2 Примітки до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 р. № 909, робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Переліком закладів і установ освіти охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993 року (із змінами та доповненнями), не передбачена необхідність підтвердження роботи в структурному лікувальному закладі для визначення чи підтвердження спеціального стажу.

Щодо доводів відповідача, стосовно того, що Переліком № 909 не передбачено така медична установа, як Медико-санітарний підрозділ , суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст. 3, 16 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров'я" заклади охорони здоров'я - підприємства, установи та організації, завданням яких є забезпечення різноманітних потреб населення в галузі охорони здоров'я шляхом подання медико-санітарної допомоги, включаючи широкий спектр профілактичних і лікувальних заходів або послуг медичного характеру, а також виконання інших функцій на основі професійної діяльності медичних працівників.

Безпосередню охорону здоров'я населення забезпечують санітарно профілактичні, лікувально-профілактичні, фізкультурно-оздоровчі, санаторно-курортні, аптечні, науково-медичні та інші заклади охорони здоров'я. Заклади охорони здоров'я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами при наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців. Заклад охорони здоров'я здійснює свою діяльність на підставі статуту, що затверджується власником або уповноваженим ним органом.

Офіційним визнанням статусу закладу охорони здоров'я, наявності в ньому умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, підтвердження його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності, відповідно до пункту 1 Порядку державної акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року № 765, є державна акредитація закладу охорони здоров'я.

Відповідно до п. 2 зазначеного Порядку акредитації підлягають незалежно від форми власності усі заклади охорони здоров'я. Акредитація проводиться один раз на три роки, перша акредитація закладу проводиться не пізніше ніж через два роки від початку здійснення діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що ДП Завод «Електроважмаш» неодноразово отримувало ліцензії на зайняття медичною практикою: ліцензія серія АА № 628610, строк дії з 16.10.2003 р. по 16.10.2006 р., ліцензія серія АВ № 333409, строк дії з 13.04.2007 р. по 19.01.2012 р. , ліцензія серія АГ № 600861, строк дії з 14.06.2012 р.

Крім того, Медико-санітарна частина (підрозділ) ДП Завод «Електроважмаш», як заклад охорони здоров'я, отримував акредитаційні сертифікати (а.с.21-24).

Отже, в період з 06.09.1994 року по 10.10.2017 року Медико-санітарна частина (підрозділ) ДП Завод «Електроважмаш» діяло на підставі відповідних ліцензій, виданих Міністерством охорони здоров'я України та здійснювало медичну практику як заклад охорони здоров'я.

Таким чином, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши наведені нормативно-правові акти, суд дійшов висновку, що проведення державної акредитації лише визначає наявність в медичному закладі умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, причому цей рівень не може бути нижчим, ніж рівень спроможності, який визначається при видачі ліцензії. Тобто, лише вид діяльності установи або закладу, а не його назва, визначає його приналежність до установ охорони здоров'я.

А сам факт отримання ліцензії на здійснення певного виду господарської діяльності вже свідчить про спроможність закладу охорони здоров'я провадити діяльність на певному рівні.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно;6) розсудливо;7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, в порушення вимог ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не доведено законність та обґрунтованість власного рішення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення № 245 від 16.12.2017р. про відмову ОСОБА_3 в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. ст. 51,52 Закону України "Про пенсійне забезпечення" діяв необґрунтовано, без з'ясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття рішення, чим порушено законні права та інтереси позивача, в зв'язку з чим позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Харкова про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення комісії Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Харкова № 245 від 16.12.2017 року про відмову громадянці ОСОБА_2 в призначенні пенсії за вислугу років

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Харкова при вирішенні питання про призначення пенсії за вислугу років, зарахувати ОСОБА_2 стаж роботи в період з 06.09.1994 по 31.12.2002 та з 14.02.2003 року по 10.10.2017 року в медико-санітарному підрозділі Харківського державного підприємства заводу "Електроважмаш" до пільгового стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Харкова (61089, м.Харків, вул. 2-ої П`ятирічки, 36) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_2 (61115, АДРЕСА_1) у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень 00 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 12.02.2018 року.

Суддя Рубан В.В.