Справа № 800/332/17
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2018-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2018 Київ П/9901/252/18 800/332/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Стрелець Т. Г.,

суддів - О. В. Білоуса, Бевзенка В.М., Шарапи В.М., Смоковича М.І.

за участю:

секретаря судового засідання: Головко О.В.

позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Долгова Юрія Владиславовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Верховної Ради України про визнання незаконною постанови, визнання протиправними дій,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, у якому просив:

визнати незаконною Постанову Верховної Ради України від 12 квітня 2012 року № 4639-VI про звільнення його з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги;

визнати протиправними дії Верховної Ради України щодо розгляду подання Вищої ради юстиції щодо звільнення його з посади судді за порушення присяги.

На обґрунтування позову ОСОБА_2 послався на порушення Верховною Радою України встановленої правовими нормами процедури розгляду питання про внесення подання про його звільнення з посади судді, прийняття постанови про звільнення його з посади судді за результатами розгляду зазначеного подання, яке ґрунтується на висновках, що не відповідають фактичним обставинам щодо його діяльності як судді та є упередженими.

Зокрема, позивач зазначав, що голосування у Верховній Раді України (далі - ВРУ) під час розгляду питання про його звільнення проводилось народними депутатами за чужими картками від імені інших народних депутатів, що були відсутні в залі засідань парламенту. Зазначена обставина, на думку позивача, є додатковою підставою для визнання Постанови незаконною.

Вищий адміністративний суд України постановою від 5 червня 2012 року відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Не погодившись із рішенням Вищого адміністративного суду України щодо нього, ОСОБА_2 подав до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) заяву проти України, в якій скаржився: за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року №ETS №005, ратифікованої Законом України від 17липня 1997року №475/97-ВР (далі Конвенція), на те, що провадження стосовно його звільнення було несправедливим та суперечило принципу незалежного і безстороннього суду; за статтею 8 Конвенції на те, що звільнення значним чином вплинуло на його приватне життя.

З огляду на схожість заяви ОСОБА_2 з іншими заявами, поданими до ЄСПЛ громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об'єднані відповідно до пункту 1 Правила 42 Регламенту ЄСПЛ.

19 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_2 № 65207/12, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.

Суд також постановив, що упродовж трьох місяців від дня, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач має сплатити заявникам суми, зазначені у Додатку II, а також додатково суми будь-яких податків, що можуть нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу. Відповідно до пункту 159 (а) рішення Суду одинадцятьом заявникам, серед яких і ОСОБА_2, присуджено спільно суму у розмірі 11000 євро, відшкодування судових та інших витрат, понесених під час проваджень у Суді.

Рішення ЄСПЛ набуло статусу остаточного 19 квітня 2017року.

На підставі даного рішення позивач звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 5 червня 2012 року.

У заяві про перегляд Верховним Судом України судового рішення з підстави, встановленої пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), ОСОБА_2 просив скасувати постанову Вищого адміністративного суду України від 5 червня 2012 року та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Постановою Верховного Суду України від 3 липня 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд судового рішення задоволено частково. Постанову Вищого адміністративного суду України від 5 червня 2012 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до цього ж суду.

У пункті 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) передбачено, що, з-поміж інших, Вищий адміністративний суд України діє у межах своїх повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом у складі, визначеному цим Законом.

У відповідності з положеннями пункту 11 частини другої статті 46, пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII Пленум Верховного Суду постановою від 30 листопада 2017 року № 2 визначив, що днем початку роботи Верховного Суду є 15 грудня 2017 року. З цієї дати набрав чинності й Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яким, зокрема, Кодекс адміністративного судочинства України від 6 липня 2005 року №2747-IV викладено у новій редакції.

Згідно з пунктом 5 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року; далі - КАС України) позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу; <…>.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності, зокрема, Верховної Ради України встановлено у статті 266 КАС України.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що адміністративні справи, зазначені у пунктах 1 - 3 частини першої цієї статті (з-поміж них - справи щодо законності актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України), розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду не менше ніж з п'яти суддів.

Верховний Суд ухвалою від 16 січня 2018 року прийняв до провадження справу № 800/332/17 за позовом ОСОБА_2 до Верховної Ради України про визнання незаконною постанови, визнання протиправними дій.

Отож, беручи до уваги те, що у справі № 800/332/17 визначено новий склад суду і адміністративне судочинство надалі здійснюватиметься у відповідності з вимогами КАС у редакції цього Кодексу, викладеній згідно із Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, розгляд справи № 800/332/17 почався спочатку.

У судовому засіданні 13 лютого 2018 року позивач підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві. Просив позов задовольнити повністю.

Відповідач подав відзив на позов, в якому зазначив, що при прийнятті оскаржуваної постанови Верховна Рада України діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, законами України та Регламентом Верховної Ради України. Просив відмовити у задоволенні позову.

Процедурні порушення, на які посилається позивач, зокрема, щодо голосування за його звільнення народними депутатами за допомогою чужих карток, які належали іншим народним депутатам, що були відсутні в залі засідань парламенту, спростовується стенограмою пленарного засідання.

Процедура звільнення позивача з посади судді не була порушена, позивач приймав участь у засіданні Верховної Ради України, мав можливість надати заперечення на подання Вищої ради юстиції щодо його звільнення. Одночасно Верховна Рада України зазначає, що Вища рада юстиції та парламент діяли не як судовий, а як адміністративний орган, а тому відсутні підстави для ствердження про порушення ними принципів незалежності та неупередженості при розгляді питання про звільнення позивача, оскільки дані принципи стосуються саме судових органів.

В судовому засіданні від 13 лютого 2018 року представник відповідача проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що викладені у відзиві обставини носять загальний, формалізований характер. Стенограма пленарного засідання не є достатнім доказом відсутності порушень у діях відповідача під час голосування за оскаржувану постанову, оскільки відображає лише наслідки голосування депутатів, в тому числі, і за чужими картками.

Представником відповідача у судовому засіданні 13 лютого 2018 року було подано клопотання про залучення до справи другого відповідача - Вищу раду правосуддя.

Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у задоволенні вищезазначеного клопотання відмовлено.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку відповідно до вимог ст.73-76 КАС України, суд встановив такі обставини.

Рішенням XXII сесії Херсонської обласної ради народних депутатів №238 від 26 січня 1993 року ОСОБА_2 призначений на посаду судді Генічеського районного суду Херсонської області.

31 липня 1993 року позивач склав присягу судді.

Постановою Верховної Ради України №731-IV від 17 квітня 2003 року ОСОБА_2 обраний суддею Генічеського районного суду Херсонської області безстроково.

24 січня 2012 року на засіданні Вищої ради юстиції розглянуто пропозицію члена Вищої ради юстиції ОСОБА_4 від 26 вересня 2011 року про внесення подання про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги судді і прийнято рішення про внесення такого подання до Верховної Ради України.

20 лютого 2012 року подання Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_2 з посади судді направлено Головою Вищої ради юстиції до Верховної Ради України.

12 квітня 2012 року Верховна Рада України прийняла постанову від 12 квітня 2012 року № 4639-VI про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши і обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права.

Частиною першою та другою статті 8 Конституції передбачено, що Конституція України має найвищу юридичну силу, закони приймаються на її основі й мають відповідати їй.

Повноваження, організація, порядок діяльності Вищої ради юстиції відповідно до статті 2 Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 15.01.1998р. №22/98-ВР (далі - Закон № 22/98-ВР) (втратив чинність згідно із Законом України від 21.12.2016р. №1798-VІІІ) визначалися Конституцією України, вказаним Законом та Регламентом Вищої ради юстиції.

Статтею 131 Конституції України, статтею 3 Закону № 22/98-ВР Вищій раді юстиції, серед іншого, були надані повноваження щодо внесення подання про звільнення суддів з посад, в тому числі, за особливих обставин, зокрема за порушення суддею присяги. Звільнення судді з посади з цієї підстави до 30.09.2016 року передбачено пунктом п'ятим частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Порядок здійснення Вищою радою юстиції повноважень щодо розгляду питання про звільнення судді з посади за порушення присяги встановлений статтею 32 Закону № 22/98-ВР.

Згідно з частинами другою, третьою цієї статті в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо недопущення зловживань правом на оскарження» від 13.05.2010 р. № 2181-VI (набрав чинності з 15.05.2010р.) порушенням суддею присяги є: вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; незаконне отримання суддею матеріальних благ або здійснення витрат, що перевищують доходи такого судді та членів його сім'ї; умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом; порушення морально-етичних принципів поведінки судді.

Порушенням присяги судді, що обіймає адміністративну посаду в суді, є також невиконання ним посадових обов'язків, встановлених для відповідної адміністративної посади, пов'язаних з процесуальними діями.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Даючи правову оцінку постанові Верховної Ради України від 12 квітня 2012 року № 4639-VI про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги, суд, перш за все, враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішеннях, які прийняті у справах «Куликов та інші проти України» від 19.01.2017 року та «Олександр Волков проти України» від 09.01.2013 року, остаточне рішення від 27.05.2013 року.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. № 3477-ІV рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Положеннями статті 17 цього Закону встановлено, що суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, згідно з пунктом 135 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Куликов та інші проти України" від 19.01.2017 року щодо скарг заявників (в тому числі ОСОБА_2, за пунктом 1 ст. 6 Конвенції), національні органи, розглядаючи справи заявників, не були незалежними і неупередженими. Суд посилається на висновки в своєму ж рішенні у справі «Олександр Волков проти України» ( пункти 109-131), в якому встановив, що провадження у Вищій раді юстиції і Верховній Раді України ( щодо звільнення суддів) характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув ці недоліки. Суд вважає, що згадані висновки є однаково застосовними до заяв, що розглядаються (у справі «Куликов та інші проти України»).

Також у рішенні Суду йдеться про те, що у справі «Олександр Волков проти України» (пункти 166-67 та 173-85) Суд встановив, що «звільнення заявника з посади судді становило втручання у його приватне життя, а також, що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону», а тому не було правомірним у розумінні статті 8 Конвенції. Ці висновки застосовані і до заяв, що розглядаються, Суд не вбачає причин відступати від них».

Вищезазначене дає підстав вважати, що оскаржувана постанова Верховної Ради України прийнята із порушення норм чинного на той час законодавства та без належного дотримання принципів незалежності та неупередженості, що, в свою чергу, спричинило суттєву шкоду правам та охоронюваним законом інтересам позивача.

Разом з тим, оскільки Верховним Судом України справу направлено на новий розгляд, обставини у ній підлягають встановленню в повному обсязі, зокрема, обставини щодо процедури прийняття оскаржуваної постанови.

У позовній заяві ОСОБА_2 посилається на те, що голосування під час розгляду питання про його звільнення проводилось народними депутатами за чужими картками від імені інших народних депутатів, які були відсутні в залі засідань парламенту, що підтверджується відеозаписом пленарного засідання від 12.04.2012 року, який міститься у матеріалах справи ОСОБА_6 та ОСОБА_7, рішення про звільнення яких приймалося одночасно із рішенням про звільнення позивача.

Крім того, позивач зауважує, що подання про звільнення суддів ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 є однаковими за змістом та підставами, що свідчить про загальний, формалізований підхід Вищої ради юстиції до розгляду дисциплінарних справ стосовно нього та двох інших суддів.

Також, на думку ОСОБА_2, при прийнятті оскаржуваної постанови Верховною Радою України не було взято до уваги доводів позивача про відсутність у його діях ознак порушення присяги, які прямо визначені законом.

Заперечуючи проти вищезазначеного, відповідач посилається на стенограму пленарного засідання від 12.04.2012 року.

Разом з тим, із наданої на розгляд суду стенограми у зв'язку із відсутністю певної кількості аркушів не вдається повністю встановити процес обговорення народними депутатами пропозиції Голови Верховної Ради України щодо голосування за проект постанови про звільнення суддів ОСОБА_2, ОСОБА_6, та ОСОБА_7

Крім того, суд погоджується із твердженням позивача щодо неналежності даного доказу, оскільки стенограма дає можливість встановити лише результати голосування, проте ніяким чином не спростовує посилання позивача на користування народними депутатами під час голосування картками, які належать іншим народним депутатам, що були відсутні під час пленарного засідання 12.04.2012 року.

В частині доводів позивача щодо відсутності належних доказів підтвердження фактів порушення ним присяги, колегія суддів зазначає наступне.

У рішенні по справі "Олександр Волков проти України", яке взяте за основу Європейським судом з прав людини при постановленні рішення «Куликов та інші проти України» від 19.01.2017р. ЄСПЛ зазначив, що «точність та передбачуваність підстав для дисциплінарної відповідальності є бажаними для цілей юридичної визначеності та особливо для гарантування незалежності суддів. Тому слід докласти зусиль для того, щоб уникнути розпливчастих підстав або широких визначень. Проте нове визначення включає в себе багато загальних термінів, таких як «[вчинення] дій, що порочать звання судді або можуть викликати сумніви [щодо] його/її неупередженості, об'єктивності та незалежності, [або у] чесності та непідкупності судових органів» та «порушення морально-етичних принципів поведінки судді» серед інших. Це видається особливо небезпечним через такі нечіткі терміни та можливість використання цього як політичної зброї проти суддів. Таким чином, підстави для дисциплінарної відповідальності досі сприймаються надто широко та потрібне більш жорстке регулювання для того, щоб забезпечити незалежність судової влади».

У пунктах 110 -112 даного рішення ЄСПЛ зазначив, що наслідком принципів, згідно з якими здійснюється формування складу Вищої ради юстиції, закріплених у Конституції України та розвинутих у Законі України «Про Вищу раду юстиції», є те, що переважну більшість членів Вищої ради юстиції складають особи, які не є суддями та обрані безпосередньо органами виконавчої та законодавчої влади (три члени Вищої ради юстиції безпосередньо призначаються Президентом України, три члени - парламентом, два члени - всеукраїнською конференцією працівників прокуратури, Міністр юстиції та Генеральний прокурор України є членами Вищої ради юстиції за посадою).

ЄСПЛ визнав зміни до Закону «Про Вищу раду юстиції» від 7 липня 2010 року щодо обрання десяти членів Вищої ради юстиції з-поміж суддів недостатніми, оскільки органи, що призначають членів Вищої ради юстиції, залишаються тими ж самими, і тільки троє суддів обираються суддями. В цьому Суд вбачає вплив політичних органів Уряду на склад Вищої ради юстиції та вказав на потребу забезпечити необхідний рівень судової незалежності, у спосіб, в який до дисциплінарного органу обираються судді. Суд послався на висновок Венеціанської комісії, що змінена процедура не вирішила питання, оскільки саме по собі призначення й надалі здійснюється тими ж самими органами, а не суддями (пункти 28 та 29 висновку Венеціанської комісії, наведеного у пункті 79).

У цьому ж рішенні (пункт 113) Суд зазначав, що згідно зі статтею 19 Закону «Про Вищу раду юстиції» тільки чотири члени Вищої ради юстиції працюють в ній на постійній основі. Інші члени працюють та отримують свою зарплатню поза межами Вищої ради юстиції, що неминуче означає їхню матеріальну, ієрархічну та адміністративну залежність від їхніх головних роботодавців та ставить під загрозу як їхню незалежність, так і безсторонність.

Організація роботи Вищої ради юстиції виключала можливість прийняття щодо ОСОБА_2 законного та обґрунтованого рішення з огляду на наявні у ній системні та загальні недоліки, встановлені міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, що є достатнім для висновку, що рішення Вищої ради юстиції «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги судді» від 20 лютого 2012 року, яке стало підставою для прийняття Верховною Радою України оскаржуваної постанови 12 квітня 2012 року № 4639-VI прийняте з порушенням норм чинного на той час законодавства не відповідає принципам незалежності та неупередженості.

Разом з тим, щодо розгляду питання про звільнення суддів на пленарному засіданні Верховної Ради України у пункті 122 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» Суд зазначив, що пленарне засідання не є належним місцем для розгляду питань факту та права, оцінки доказів та юридичної кваліфікації фактів. Роль політиків, які засідають у парламенті та від яких не вимагається мати будь-який юридичний або судовий досвід у встановленні складних питань факту та права, не була належним чином пояснена Урядом та не була обґрунтована як така, що відповідає вимогам незалежності та безсторонності суду згідно зі статтею 6 Конвенції.

Враховуючи висновки Європейського суду з прав людини, викладені у вищезазначеному рішенні «Куликов та інші проти України» від 19.01.2017р., зокрема, щодо ОСОБА_2, про порушення органами, які приймали рішення про звільнення позивача з посади судді, принципів незалежності та неупередженості, що саме по собі виключало можливість прийняття щодо нього законного та обґрунтованого рішення, колегія суддів зазначає, що даний беззаперечно вказує на наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання незаконною оскаржуваної постанови Верховної Ради України від 12 квітня 2012 року № 4639-VI.

Разом з тим, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо розгляду подання Вищої ради юстиції про звільнення позивача з посади судді за порушення присяги, оскільки в даному випадку визнання незаконним акту Верховної Ради України є належним способом повного захисту порушеного права позивача та, відповідно, не потребує вжиття інших.

Посилання представника відповідача на відсутність будь-яких порушень під час прийняття Верховною Радою України оскаржуваної постанови про звільнення позивача спростовуються обставинами, встановленими вище.

В частині зауважень відповідача про помилкове ототожнення Вищої ради юстиції та Верховної ради України із «судовим органом», колегія суддів звертає увагу на положення пункту 88 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України», відповідно до якого Судові ніщо не заважає назвати «судом» конкретний національний орган, який не входить до судової системи, для цілей встановлення його відповідності критеріям, викладеним у справі «Вільхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії». Адміністративний або парламентський орган може вважатися «судом» у матеріально-правовому значені цього терміну, що призведе до можливості застосування статті 6 Конвенції до спорів державних службовців (див. рішення у справах «Аргіру ті інші проти Греції» (Argyrou and Others v. Greece), заява № 10468/04, п. 24, від 15 січня 2009 року, та «Савіно та інші проти Італії» (Savino and Others v. Italy), заяви №№ 17214/05,20329/05 та 42113/04, пп. 72-75, від 28 квітня 2009 року). Проте висновок щодо застосовності статті 6 Конвенції не перешкоджає розгляду питання дотримання процесуальних гарантій у такому провадженні (див. вищезазначене рішення у справі «Савіно та інші проти Італії» (Savino and Others v. Italy), п. 72)».

Зважаючи на вищезазначене та беручи до уваги те, що позивач у судовому засіданні 13 лютого 2018 року просив розглянути справу в межах заявлених ним позовних вимог, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

За правилами статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 241-246, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Верховної Ради України про визнання незаконною постанови, визнання протиправними дій задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати Постанову Верховної Ради України від 12 квітня 2012 року № 4639-VI про звільнення його з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Верховної Ради України сплачений та документально підтверджений судовий збір за подання позовної заяви у справі № П/800/332/17 у розмірі 33 (тридцять три) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т. Г. Стрелець

Судді О. В. Білоус

В.М. Бевзенко

В.М. Шарапа

М.І. Смокович