Справа № 826/12238/16
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2018-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 лютого 2018 року № 826/12238/16

Окружний адміністративний суд м.Києва у складі: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів Кузьменка В.А., Федорчука А.Б., розглянувши матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1,

до відповідача Управління Пенсійного фонду України,

про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до правління Пенсійного фонду України в якому просив зобов'язати Пенсійний фонд України визначити уповноважене територіальне управління ПФУ і надати йому вказіву про прийняття у позивача необхідних документів для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком в Ізраїль з 02.05.2016р. (дати заяви ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України) у відповідності до Конституції України та діючого пенсійного законодавства України.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем протиправно не визначено пенсійний орган, який уповноважений на призначення пенсії ОСОБА_1

Відповідачем подані заперечення на адміністративний позов в якому зазначено, що визначення правлінням Пенсійного фонду України уповноваженого територіального управління Пенсійного фонду України з наданням йому вказівки прийняти у позивача необхідні документи для призначення пенсії за віком до держави Ізраїль виходить за межі компетенції правління Пенсійного фонду України. Окрім цього, зазначив, що рішення КСУ від 07.10.2009р. № 25-рп/2009 не поширює свою дію на позивача, оскільки вищезазначене рішення стосується осіб, яким пенсія має бути поновлена, а позивачу пенсія ще не призначалась. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

15.12.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до КАС України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 241 КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, зазначає таке.

ОСОБА_1, виїхав з України на постійне місце проживання до держави Ізраїль, пенсія позивачу ні до виїзду за кордон, ні після виїзду не призначалась.

Позивач є громадянином України, що підтверджується копією закордонного паспорта № НОМЕР_1 виданого 21.05.1998р. (а.с. 8)

ОСОБА_1 звернувся до Пенсійного Фонду України із письмовою заявою, в якій просив переслати його заяву про призначення пенсії за належністю уповноваженому управлінню для розгляду, прийняти у позивача необхідні документи для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком, призначити та виплачувати в Ізраїль пенсію за віком у відповідності до Конституції України та діючого пенсійного законодавства України.

Листом від 26.05.2016р. 6436/К-11, позивача повідомлено про те, що рішення про призначення пенсії може бути прийнято відповідним територіальним пенсійним органом за умови особистого звернення заявника або його уповноваженого представника та надання заяви встановленої форми разом з необхідними документами. Також, додатково роз'яснено, що перелік територіальних управлінь Пенсійного фонду України із зазначенням адрес та номерів телефону розміщений на офіційному веб-сайті Пенсійного фонду України. (а.с. 17-18)

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду.

Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.

Позивач є громадянином України і у відповідності до ч.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за наявності відповідного страхового стажу набув право на отримання пенсії за віком.

У відповідності з ч.3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Вказана правова позиція узгоджується з ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09.10.2013 року по справі К/800/18959/13.

У відповідності до ч. 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» був затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (Далі - Порядок).

Згідно з п. 1.1. Порядку, заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Таким чином, зазначений нормативно-правовий акт передбачає, що визначення належного органу Пенсійного фонду України для розгляду заяви про призначення пенсії поставлене у залежність від місця проживання (реєстрації) особи, яка звертається за призначенням пенсії.

Разом з тим, порядок визначення територіального органу Пенсійного фонду України, уповноваженого на розгляд і вирішення заяви про призначення пенсії особі, яка не проживає та не зареєстрована на території України, вказаний нормативно-правовий акт не визначає.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» був визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). У вказаному рішенні зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Положеннями ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод передбачено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Європейський суд з прав людини у справі «Пічкур проти України» у рішенні, яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, дійшов до висновку про те, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії. Наведених вище міркувань Європейському суду з прав людини було достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до висновків, що викладені у рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 та у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» не забезпечення позивачу можливості звернення до органу, зокрема не направлення заяви за належністю, є порушенням ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що неприпустимо.

Таким чином, звертаючись до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії та проханням передати його для розгляду по суті до уповноваженого територіального органу, позивач діяв в межах законодавства.

Враховуючи вказані норми, суд вважає, що Пенсійний фонд України при отриманні заяви особи, в якій ставиться питання, що повинно вирішуватися відповідним територіальним управлінням, зобов'язаний направити таке звернення за належністю.

Отже, позовні вимоги про зобов'язання Пенсійного фонду України визначити уповноважене територіальне управління ПФУ підлягають задоволенню.

Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати відповідача передати заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії уповноваженому територіальному органу Пенсійного фонду України для розгляду по суті, оскільки, на думку суду, такий вихід за межі позовних вимог є необхідним для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача.

Щодо позовних вимог про надання вказівки про прийняття у позивача необхідних документів для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком в Ізраїль з 02.05.2016р. (дати заяви ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України) у відповідності до Конституції України та діючого пенсійного законодавства України, то суд вважає, що такі позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки надання вказівок територіальним органам про прийняття у позивача необхідних документів для призначення пенсії за віком не регламентовано чинним законодавством, а відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Доводи відповідача про те, що правовідносини, які виникли у зв'язку з прийняттям рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 жодним чином не стосуються позивача, якому станом на час звернення до суду та прийняття рішення у справі, пенсія згідно законодавства України не призначалась та не виплачувалась, є помилковими з огляду на таке.

З часу прийняття рішення Конституційним Судом України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 втратили силу передбачені законом обмеження щодо виплати пенсій особам, які виїхали за межі України, а не приведення інших законів у відповідність із зазначеним рішенням Конституційного Суду України не може бути підставою для невиплати належної особі пенсії.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 19 травня 2015 року №168а15 та від 8 грудня 2015 року №21-5440а15.

Окрім цього, суд зазначає, що право особи на одержання призначеної їй пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні або не призначення пенсії на момент виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю. В свою чергу, держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами, а тому позивач як громадянин України має право на отримання пенсії за віком незалежно від місця його проживання та незалежно від призначення йому пенсії станом на час знаходження за кордоном.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст. 77, 122, 123, 242, 243, 251, 255 КАС України,

В И Р І Ш И В :

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Зобов'язати Пенсійний фонд України передати заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії уповноваженому територіальному органу Пенсійного фонду України для розгляду по суті.

3. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.І. Добрянська

Судді А.Б. Федорчук

В.А. Кузьменко