Справа № 753/14108/17
Суддя: Губська Л.В.
Дата ухвалення: 2018-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

Суддів: Вівдиченко Т.Р.,

Федотова І.В.,

при секретарі: Нікітіній А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 06 вересня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення компенсації у зв'язку з інвалідністю, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України виплатити йому компенсацію у зв'язку із отриманою інвалідністю згідно ст. 23 Закону України «Про міліцію».

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 06 вересня 2017 року у відкритті провадження відмовлено у зв'язку із тим, що такий позов з аналогічними вимогами до цього ж відповідача вже було вирішено судовими рішеннями у справах 753/645/17, 753/967/16-а.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду справи сторони до суду не прибули, тому, відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Так, відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 106 КАС України (в редакції до 15.12.2017) у позовній заяві зазначаються:

1) найменування адміністративного суду, до якого подається позовна заява;

2) ім'я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв'язку, адреса електронної пошти, якщо такі є;

3) ім'я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв'язку, адреса електронної пошти, якщо такі відомі;

4) зміст позовних вимог згідно з частинами четвертою і п'ятою статті 105 цього Кодексу і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів, - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів;

5) у разі необхідності - клопотання про звільнення від сплати судового збору; про звільнення від оплати правової допомоги і забезпечення надання правової допомоги, якщо відповідний орган відмовив особі у забезпеченні правової допомоги; про призначення судової експертизи; про витребування доказів; про виклик свідків тощо;

6) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.

Під змістом позовних вимог розуміється визначення способу захисту свого права, свободи чи інтересу, згідно з ч. 4 ст. 105 КАС України (в редакції до 15.12.2017), який має формулюватися максимально чітко і зрозуміло. При цьому, не допустимо обмежувати право позивача на самостійний вибір визначення способу захисту свого права, свободи чи інтересу.

Відповідно до частини 3 ст. 11 КАС України (в редакції до 15.12.2017), кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано адміністративний позов, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Тобто, дані обставини суд повинен з'ясувати при розгляді справи по суті в судовому засіданні, а їх необґрунтованість в позовній заяві не є підставою для відмови в прийнятті позову, а може бути лише правовим підґрунтям для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 109 КАС України (в редакції до 15.12.2017) суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі лише, якщо, зокрема, у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили: постанова суду; ухвала суду про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі; ухвала про закриття провадження в адміністративній справі; ухвала про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду (крім випадків, коли така ухвала винесена до відкриття провадження в адміністративній справі).

Про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі суддя постановляє ухвалу.

Повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Як наголошувалось вище, суд першої інстанції відмовив у відкриті провадження, посилаючись на наявність судових рішень у справах між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, у справі №753/645/17 позивач звернувся з позовом до МВС України, в якому просив про зобов'язання відповідача підготувати та надати до пенсійного органу всі необхідні документи для виплати компенсації відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про порядок виплати компенсаційних сум військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які стали інвалідами, членам сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, які загинули під час виконання обов'язків військової служби чи служби в органах внутрішніх справ у складі національного контингенту чи національного персоналу, а також в інших окремих випадках» від 05.05.94р. №290, у зв'язку з отриманою інвалідністю.

Вищезазначене Положення визначає порядок виплати в Україні компенсаційних сум військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які стали інвалідами, членам сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, які загинули під час виконання обов'язків військової служби чи служби в органах внутрішніх справ у складі національного контингенту чи національного персоналу, а також в інших окремих випадках, які визначаються Організацією Об'єднаних Націй відповідно до резолюцій Генеральної Асамблеї ООН.

Тобто, предмет позову в даній справі та у справі №753/645/17 не є тотожними.

У справі №753/967/16-а позивач звернувся з позовом до МВС України, в якому просив стягнути з відповідача на його користь одноразову грошову допомогу у зв'язку із встановленням ІІ групи інвалідності, яка настала у період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 167832,00 грн.

Як зазначено у судових рішеннях по вказаній справі, позивачем заявлено вимогу про стягнення з МВС України суми одноразової грошової допомоги, проте МВС України є лише розпорядником грошових коштів в межах відповідних бюджетних асигнувань, при цьому, позивачем вимог щодо визнання Рішення про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги протиправним та зобов'язання здійснити її виплату не заявлялось, у зв'язку з чим судом зроблено висновок про невірне обрання позивачем способу порушеного права.

Водночас, у даному позові позивач просить виплатити йому компенсацію у зв'язку із отриманою інвалідністю згідно ст. 23 Закону України «Про міліцію».

Тобто, фактично позивачем враховано висновки суду у справі №753/967/16-а та подано новий позов з іншими позовними вимогами.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про аналогічність зазначених справ та, як наслідок, наявності підстав для відмови у відкритті провадження відповідно до п.2 ч.1 ст. 109 КАС України (в редакції до 15.12.2017).

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

З тексту ст. 6 Конвенції прямо випливає, що доступність правосуддя є невід'ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975р., ЄСПЛ дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід'ємне право особи на доступ до суду.

Таким чином, зміст права на захист полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Відповідно до вимог ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що позивач фактично був позбавлений гарантованого Конституцією України, законами та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права на доступ до правосуддя, що полягає у безперешкодному отриманні судового захисту.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі, а тому, зазначена ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 06 вересня 2017 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції..

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя: Л.В.Губська

Судді: Т.Р.Вівдиченко

І.В.Федотов