Справа № 263/15333/17
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2018-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2018 року справа №263/15333/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць І.Д., Ястребової Л.В., за участю секретаря судового засідання Терзі Д.А., представника позивача Євтіхієвої К.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області на рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 29 січня 2018 р. у справі № 263/15333/17 (головуючий І інстанції Томілін О.М.) за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 про примусове видворення за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (далі - позивач) звернулось до Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом до громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 (далі - відповідач, ОСОБА_3), в якому просило: винести постанову про примусове видворення з України громадянина Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.1-3).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 29 січня 2018 року у задоволенні вищевказаного адміністративного позову відмовлено (а.с.57-59).

Позивач, не погоджуючись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову, якою позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначено, що висновки суду першої інстанції, що відповідач фізично не міг виконати рішення суб'єкта владних повноважень, не ґрунтуються на належних доказах. У матеріалах справи наявна лише довідка консульства Російської Федерації у м. Харкові від 19.09.2017 року, що позивач звернувся для оформлення запиту щодо підтвердження належності його до Російського громадянства. Жодного документального підтвердження звернення позивача за оформленням паспорту громадянина Російської Федерації або іншого документа, що дає право на виїзд з території України він не надав. Рішення суду ґрунтується на поясненнях відповідача, без дослідження інших доказів. Таким чином, судом не дотримано вимоги статей 72-79 КАС України щодо належного доказування відповідачем своїх заперечень, а висновки суду ґрунтуються на усних зауваженнях (а.с.62-64).

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, наполягав на її задоволенні.

Позивач у судове засідання не з'явися, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що дає суду право провести апеляційний перегляд справи у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановила наступне.

26 травня 2013 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, прибув на територію України, перетнувши державний кордон України через КПП «Новоазовськ» по паспорту громадянина Російської Федерації НОМЕР_1, виданому Автозаводським РУВС м. Тольятті Самарської області 19.03.2002 року (а.с.8).

Термін законного перебування закінчився 24.08.2013 року. Після 24.08.2013 року відповідач знаходиться на території України без будь-яких документів та законних підстав, які б надавали право останньому знаходиться в Україні.

За порушення правил перебування іноземців в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, 31.08.2017 року головним спеціалістом Кальміуського районного відділу у м. Маріуполі Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області відносно ОСОБА_3 було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МДО 049948 про те, що 31.08.2017 року о 09.00 год. Під час проведення заходів «Мігрант» співробітниками Кальміуського районного відділу було виявлено та запрошено до РВ громадянина РФ ОСОБА_3 для встановлення законності його перебування на території України. В ході перевірки встановлено, що він прибув в Україну 26.05.2013 року через КПП «Новоазовськ» термін законного перебування закінчився 24.08.2013 року проте гр.. ОСОБА_3 від своєчасного виїзду ухилився та перебуває в Україні незаконно, за що передбачена відповідальність відповідно до ч.1 ст.203 КУпАП. Відповідно до пояснень ОСОБА_3 вказаних в протоколі, він своєчасно не виїхав через відсутність коштів (а.с.12).

31.08.2017 року т.в.о. начальника Кальміуського районного відділу у м. Маріуполі Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області відносно ОСОБА_3 було складено постанову про накладення адміністративного стягнення ПР МДО 049948, яким на громадянина РФ ОСОБА_3, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, за ухилення від виїзду у України після закінчення терміну перебування, що є порушенням ч.3 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI), відповідальність за яке передбачено ч.1 ст.203 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн (а.с.13).

31.08.2017 року т.в.о. начальника Кальміуського районного відділу у м. Маріуполі Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області прийнято рішення № 8 про примусове повернення до країни походження громадянина Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яким на підставі положень ст. 26 Закону № 3773-VI прийнято рішення: примусово повернути до країни походження гр. Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; зобов'язано його самостійно залишити територію України у термін до 30.09.2017 року; зобов'язано ОСОБА_3 звернутися до Генерального посольства Російської Федерації у м. Харків для отримання документів для поверненням до країни походження (а.с.6).

Відповідно до додатку 1 до вищезазначеного рішення, відповідач зобов'язався не пізніше 30.09.2017 року залишити територію України, ознайомився з вимогами ст. 30 Закону № 3773-VI та отримав копію рішення (а.с.7).

Згідно письмових пояснень відповідача від 31.08.2017 року, вчасно виїхати не зміг із за відсутності коштів та через хворобу матері та батька. В еміграційну службу з питання оформлення документу для законного перебування на території України не звертався (а.с.10).

31.08.2017 року т.в.о. начальника Кальміуського районного відділу у м. Маріуполі Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області повідомив Прокурора Маріупольської місцевої прокуратури № 2 щодо рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства (а.с.11).

Відповідно до довідки генерального консульства Російської Федерації в м.Харкові від 19.09.2017 року, підтверджено, що ОСОБА_3 дійсно подав документи в Генеральне консульство Росії в Харкові 19.09.2017 року для оформлення запиту в УВМ УМВС Росії по Самарській області для підтвердження належності до російського громадянства (а.с.14).

Також, з квитанції № 204021 від 19.09.2017 року вбачається оплата відповідачем за здійснення запиту по перевірці наявності чи відсутності громадянства до генерального консульства Російської Федерації в м.Харкові (а.с.14).

Відповідно до письмових пояснень відповідача від 21.11.2017 року наданих т.в.о. начальника Кальміуського районного відділу у м. Маріуполі Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, відповідач повідомив, що виконати рішення та виїхати з України вчасно не зміг через неможливість, оскільки прострочено паспорт та він паспорт здав у консульство для заміни. Також повідомив про звернення до консульства Російської Федерації (а.с.15).

21 листопада 2017 року Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (далі - позивач) звернулось до Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області з зазначеним позовом про примусове видворення з України громадянина Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до матеріалів справи, в ході розгляду справи судом здійснювався запит до консульства щодо надання відомостей про оформлення відповідачу паспорту громадянина РФ (а.с.43).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не відмовлявся співпрацювати з позивачем та добровільно виконати рішення про примусове повернення до країни походження, а рішення з незалежних від нього причин протягом тривалого часу не виконано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22.09.2011, який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Пунктом 7 частиною 1 статті 1 Закону № 3773-VI, визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до частини 3 статті 9 вказаного Закону, строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 р. №2491-ІІІ (далі - Закон №2491-ІІІ), Іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України з підстав та в порядку, що визначені статтею 30 Закону № 3773-VІІ.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону №3773-VІ, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

За приписами ч. 1, 5, 8 статті 26 вказаного Закону, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У пункті 1.6. Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція) зазначено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Тобто, як вірно зазначено судом першої інстанції, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення без поважних причин від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не відмовлявся співпрацювати з позивачем та добровільно виконати рішення про примусове повернення до країни походження.

Відповідно до матеріалі справи, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, прибув на територію України, перетнувши державний кордон України 26.05.2013 року за паспортом громадянина Російської Федерації виданого 19.03.2002 року. Тобто, відповідач перетнув кордон до досягнення 45 річного віку.

Відповідно Положення про паспорти громадян РФ, паспорт підлягає заміні протягом місяця після досягнення громадянином 20-річного і 45-річного віку. Паспорт, термін дії якого закінчився (або підлягає заміні при зміні прізвища у зв'язку з укладенням шлюбу), стає недійсним на наступний день після календарної дати досягнення відповідного віку або укладення шлюбу.

Отже, паспорт відповідача після досягнення 45 річного віку та на момент прийняття рішення про примусове повернення до країни походження, є недійсним.

Зазначена обставина була відома позивачу. Рішенням про примусове повернення до країни походження, зокрема, було зобов'язано звернутися до Генерального посольства Російської Федерації у м. Харків для отримання документів для поверненням до країни походження.

Так, відповідач на виконання зазначеного рішення, 19.09.2017 року до закінчення строку самостійного залишення території України визначеного у цьому рішенні, звернувся до консульства.

Крім того, відповідач не перешкоджав оформленню відповідних документів для самостійного залишення території України, що підтверджується оплатою запиту в консульстві.

Зазначене свідчить, що рішення про примусове видворення відповідача за межі України не виконано з незалежних від нього причин протягом тривалого часу. Колегія суддів зазначає, що позивач мав усвідомлювати, що для виготовлення документу, що дає право на виїзд з території України, потребує значний час, який не залежить від особи.

Таким чином, у даному випадку відсутні обґрунтовані підстави для висновків, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення та буде перешкоджатиме проведенню процедури видворення або існує ризик його втечі.

Стосовно посилання апелянта на те, що у матеріалах справи наявна лише довідка про звернення позивача для оформлення запиту щодо підтвердження належності його до Російського громадянства, а не документального підтвердження звернення позивача за оформленням паспорту громадянина Російської Федерації або іншого документа, що дає право на виїзд з території України, колегія суддів зазначає, що з загальних вимог законодавства вбачається, що для отримання паспорту або іншого документа необхідно встановити належності особи до громадянства відповідної країни.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду без змін.

Керуючись статями 271, 272, 288, 309, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області на рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 29 січня 2018 р. у справі № 263/15333/17 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 29 січня 2018 р. у справі № 263/15333/17 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено та проголошено колегією суддів 15 лютого 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати проголошення та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів Е.Г. Казначеєв

І.Д. Компанієць

Л.В. Ястребова