Справа № 826/4079/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 лютого 2018 року № 826/4079/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: судді-доповідача Келеберди В.І. та суддів Федорчука А.Б., Качура І.А. розглянув у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України, Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Державної фіскальної служби України, Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області та просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ Голови Державної фіскальної служби України Насірова Р.М. від 28 лютого 2017 року № 30дс «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»;

поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді начальника Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області;

стягнути з Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 по 21 березня 2017 року у розмірі 7412 гривень 30 копійок;

стягнути з Державної фіскальної служби України на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 20000 гривень;

допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до наказу Голови Державної фіскальної служби України Насірова Р.М. від 28 лютого 2017 року № 30дс «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» ОСОБА_2 звільнено з посади державного службовця - начальника Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області.

Однак, позивач вважає, що нею не було допущено порушення Присяги державного службовця, несумлінного виконання функцій, визначених наказом у частині забезпечення ефективної роботи Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області та контролю за дотримання працівниками виконавської дисципліни, а тому прийнятий наказ є необґрунтованим та безпідставним, підлягає скасуванню з вирішенням питання про поновлення на посаді та виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі проти позову заперечили з підстав, викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

Виходячи з положень частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на час вчинення процесуальної дії), враховуючи відсутність заперечень з боку сторін, у судовому засіданні судом ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши у письмовому провадженні подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Позивач ОСОБА_2 з 1994 року працювала в органах податкової інспекції на посадах державного податкового інспектора, старшого державного податкового ревізора - інспектора відділу, заступника начальника відділу, начальника відділу, першого заступника начальника, першого заступника начальника - начальника відділу, начальника державної податкової інспекції.

Присягу Державного службовця позивачем прийнято 04 липня 1994 року.

14 червня 2016 року позивача призначено в порядку переведення на посаду начальника Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, присвоєно їй спеціальне звання радника податкової та митної справи 1 рангу.

Дисциплінарною комісією з розгляду дисциплінарних справ ДФС 29 листопада 2016 року видано подання № 2219/99-99-06-ДК стосовно начальника Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області ОСОБА_2 про відкриття дисциплінарного провадження за фактом неналежного виконання службових обов'язків (протокол засідання від 28 листопада 2016 року) № 26.

З метою визначення наявності вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку, відповідно до статті 71 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року, запропоновано провести службове розслідування з відстороненням начальника Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області ОСОБА_2 від виконання обов'язків на час здійснення дисциплінарного провадження, до участі у якому залучити працівників Головного управління внутрішньої безпеки та Офісу великих платників податків ДФС України.

На виконання наказу ДФС України від 29 листопада 2016 року № 975 «Про відсторонення та проведення службового розслідування» (зі змінами, внесеними наказом ДФС України від 30 грудня 2016 року № 1056) Дисциплінарною комісією з розгляду дисциплінарних справ ДФС України та працівниками залученими до проведення службового розслідування, з метою визначення наявності вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку, на підставі подання Дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ ДФС України від 29 листопада 2016 року № 219/99-99-06/ДК, керуючись статтею 72 Закону України «Про державну службу», проведено службове розслідування щодо повноти виконання начальником Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області ОСОБА_2 службових обов'язків при відпрацюванні окремих ризикових суб'єктів господарювання.

За результатами службового розслідування, відповідно до вимог пункту 9 статті 71 Закону України «Про державну службу», 30 січня 2017 року за № 143/99-99-06-ДК складено висновок.

Дисциплінарною комісією з розгляду дисциплінарних справ ДФС України у ході дисциплінарного провадження стосовно позивача, відповідно до статті 69 Закону України «Про державну службу» розглянуто дисциплінарну справу від 28 листопада 2016 року № 196 та 27 лютого 2017 року складено подання № 277/99-99-06/ДК про рекомендування на підставі статей 65, 66 Закону застосувати до начальника Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади державної служби за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу», з урахуванням вагомих та значних порушень.

На підставі зазначеного висновку та подання, наказом Голови Державної фіскальної служби України Насірова Р.М. від 28 лютого 2017 року № 30дс «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» ОСОБА_2 звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 частини другої статті 65, статті 66, статті 77 Закону України від 10 грудня 2015 року «Про державну службу» за порушення Присяги державного службовця, несумлінне виконання функцій, визначених наказом, у частині забезпечення ефективної роботи Києво-Святошинської ДОПІ та контролю за дотриманням працівниками виконавської дисципліни та вимог пункту 11 Положення про ОДПІ, затвердженого наказом, що зокрема, призвело до неналежної організації роботи підпорядкованих підрозділів ОДПІ в частині порушення вимог підпунктів 2.1.2 - 2.1.5 пункту 2.1 Рекомендованого порядку взаємодії підрозділів ДФС при комплексному відпрацюванні податкових ризиків з податку на додану вартість, затвердженого наказом ДФС від 28 липня 2015 року № 543.

Вважаючи наказ необґрунтованим та безпідставним, позивач просить його скасувати, поновити її на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу а також стягнути моральну шкоду.

Позивачем зазначено, що з 12 грудня 2016 року по 17 лютого 2017 року вона перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що підтверджено копіями листів тимчасової непрацездатності, на фоні погіршення стану здоров'я, психічного стану почали виникати конфлікти з оточуючими особами, знайомими, сусідами та членами родини, у зв'язку з чим вона змушена купувати ліки з коштів, які відкладались на навчання дочки.

Виходячи з характеру та обсягу заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану здоров'я, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, позивач вважає, що діями відповідача їй спричинено значну моральну шкоду, яку вона оцінює у 20 000, 00 гривень.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до таких висновків.

Частиною другою статті 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівника.

Відповідно до пункту 17 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною службою.

Регулювання трудових правовідносин у процесі проходження служби, порядок застосування дисциплінарних стягнень та процедура звільнення державних службовців у межах спірних правовідносин регулюється Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України) як загальним законом, та Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон), як спеціальним законом.

Згідно зі статтею 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавством про працю, яке відповідно до статті 4 КЗпП України складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом України «Про державну службу», який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовується лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України «Про державну службу».

За змістом частини першої статті 1 Закону державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів;

7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби (частина перша статті 5 Закону).

Статтею 8 Закону визначені основні обов'язки державного службовця.

1. Державний службовець зобов'язаний:

1) дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки;

3) поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина;

4) з повагою ставитися до державних символів України;

5) обов'язково використовувати державну мову під час виконання своїх посадових обов'язків, не допускати дискримінацію державної мови і протидіяти можливим спробам її дискримінації;

6) забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів;

7) сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов'язки;

8) виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України;

9) додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції;

10) запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби;

11) постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності;

12) зберігати державну таємницю та персональні дані осіб, що стали йому відомі у зв'язку з виконанням посадових обов'язків, а також іншу інформацію, яка відповідно до закону не підлягає розголошенню;

13) надавати публічну інформацію в межах, визначених законом.

Державні службовці виконують також інші обов'язки, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах.

2. У разі виявлення державним службовцем під час його службової діяльності або поза її межами фактів порушення вимог цього Закону з боку державних органів, їх посадових осіб він зобов'язаний звернутися для забезпечення законності до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відповідно до статті 64 Закону за невиконання або неналежне виконання посадових обов'язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Для державних службовців можуть встановлюватися особливості притягнення до дисциплінарної відповідальності у випадках, визначених законом.

Підстави для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності визначено статтею 65 Закону.

Так, підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов'язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

2. Дисциплінарними проступками є:

1) порушення Присяги державного службовця;

2) порушення правил етичної поведінки державних службовців;

3) вияв неповаги до держави, державних символів України, Українського народу;

4) дії, що шкодять авторитету державної служби;

5) невиконання або неналежне виконання посадових обов'язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень;

6) недотримання правил внутрішнього службового розпорядку;

7) перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу злочину або адміністративного правопорушення;

8) невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця;

9) використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб;

10) подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби;

11) неповідомлення керівнику державної служби про виникнення відносин прямої підпорядкованості між державним службовцем та близькими особами у 15-денний строк з дня їх виникнення;

12) прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

13) поява державного службовця на службі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння;

14) прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу злочину або адміністративного правопорушення;

15) прийняття державним службовцем рішення, що суперечить закону або висновкам щодо застосування відповідної норми права, викладеним у постановах Верховного Суду, щодо якого судом винесено окрему ухвалу.

Разом з тим, статтею 66 Закону передбачено види дисциплінарного стягнення та загальні умови їх застосування. Так, до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення:

1) зауваження;

2) догана;

3) попередження про неповну службову відповідність;

4) звільнення з посади державної служби.

Відповідно до частини п'ятої статті 66 Закону, звільнення з посади державної служби є винятковим видом дисциплінарного стягнення і може бути застосоване лише у разі вчинення дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 1, 3, 7, 9-11, 13, 14 частини другої статті 65 цього Закону, а також вчинення систематично (повторно протягом року) дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 12 частини другої статті 65 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 67 Закону, дисциплінарне стягнення має відповідати характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку та ступеню вини державного службовця. Під час визначення виду дисциплінарного стягнення необхідно враховувати характер дисциплінарного проступку, обставини, за яких він був вчинений, настання тяжких наслідків, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, попередню поведінку державного службовця та його ставлення до виконання посадових обов'язків.

За змістом пункту 4 частини першої статті 87 Закону підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є, зокрема: вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Відповідно до пункту 2 розділу І Правил етичної поведінки державних службовців, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2016 року № 65, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, 2. Державні службовці у своїй діяльності керуються принципами етики державної служби, що ґрунтуються на положеннях Конституції України, законодавства про державну службу та запобігання корупції, а саме:

1) служіння державі і суспільству;

2) гідної поведінки;

3) доброчесності;

4) лояльності;

5) політичної нейтральності;

6) прозорості і підзвітності;

7) сумлінності.

Відповідно до пункту 3 Правил, під час прийняття на державну службу особа ознайомлюється з цими Правилами та зобов'язана їх дотримуватися у своїй подальшій службовій діяльності.

Особа, призначена на посаду державної служби вперше, публічно складає Присягу державного службовця такого змісту:

"Усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права, свободи і законні інтереси людини і громадянина, честь держави, з гідністю нести високе звання державного службовця та сумлінно виконувати свої обов'язки" (стаття 36 Закону).

З системного аналізу змісту присяги, вбачається, що в основу поведінки державного службовця закладено етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недотримання яких утворює факт порушення Присяги. Складаючи присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.

Під порушенням Присяги слід розуміти скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання державним службовцем своїх обов'язків. Порушення Присяги, втім як і вчинення іншого дисциплінарного проступку, можуть бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем правових, етичних (моральних) норм проходження публічної служби.

Припинення державної служби за порушення Присяги є найсуворішою відповідальністю державного службовця, який вчинив діяння, несумісне з посадою. Тому рівень юридичних гарантій захисту прав зазначеної особи в процедурах вирішення питань застосування такої відповідальності повинен бути не меншим, ніж під час звільнення з митного органу за вчинення дисциплінарного правопорушення, з дотриманням строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Передумовою звільнення державного службовця за вчинення дисциплінарного правопорушення, пов'язаного зі здійсненням службової діяльності, з підстави припинення державної служби за порушення Присяги мають бути порушення, встановлені внаслідок ретельного службового розслідування. Звільнення за порушення Присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

У ході судового розгляду справи судом з долучених до матеріалів справи доказів встановлено, що відповідачем у визначеному законом порядку проведено службове розслідування, в результаті якого встановлено недотримання в ОДПІ підпунктів 2.1.2-2.1.5 пункту 2.1 Рекомендованого порядку взаємодії підрозділів ДФС при комплексному відпрацюванні податкових ризиків з податку на додану вартість, затвердженого наказом ДФС України від 28 липня 2015 року № 543 «Про забезпечення комплексного контролю податкових ризиків з ПДВ» в частині забезпечення організації щоденного моніторингу та виявлення податкових ризиків, проведення необхідних заходів у порядку та терміни, визначені відповідними нормативними актами, розірвання договору про подання в електронному вигляді, недопущення декларування неправомірно сформованих сум «ризикового» податкового кредиту на користь третіх осіб, та як наслідок, не забезпечено своєчасного виконання підпункту 2.3.4 цього наказу в частині вжиття додаткових заходів у порядку та терміни, визначені підпунктом.

Також встановлено неналежне виконання начальником Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області ОСОБА_2 функцій, визначених наказом ДФС України «Про затвердження у новій редакції положень про деякі територіальні органи ДФС у Київській області» від 13 квітня 2016 року № 314 в частині забезпечення ефективної роботи ОДПІ та контролю за дотриманням працівниками виконавської дисципліни.

Як вбачається з наданих до матеріалів справи доказів, недотримання вимог зазначеного наказу призвело до неналежного виконання посадовими особами ОДПІ всіх необхідних заходів для ефективного відпрацювання «ризикових» - суб'єктів господарювання, передбачених пунктом 2 наказу 543, зокрема, в частині:

своєчасності та повноти вжиття відповідних заходів щодо їх відпрацювання з метою упередження декларування неправомірно сформованих сум «ризикового» податкового кредиту на користь третіх осіб;

відпрацюванням таких «ризикових» суб'єктів господарювання територіальними органами, до настання граничного терміну подання звітності або упродовж 10 робочих днів при одночасному поданні звітності та реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних;

виявлення фактів реєстрації податкових накладних платниками податків, які формують податковий кредит з ознаками ризику іншими платникам податків.

Зазначено також, що не здійснення вичерпних заходів щодо спростування правомірності перебування ФГ «Агромілтрейд» (ФГ «Кріпке») на спеціальному режимі оподаткування з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2016 року, зважаючи на факт відсутності у суб'єкта господарювання власних або орендованих земельних ділянок, наявність поставки сільськогосподарської продукції не власного виробництва (вирощування), суперечить вимогам пункту 209.6 статті 209 Податкового кодексу України.

Як вбачається зі спірного наказу, ОСОБА_2 у порушення наказів про створення робочих груп у Києво-Святошинській ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 26 жовтня 2016 року № 443 «Про створення тимчасової робочої групи» на виконання вимог розпорядження ДФС від 18 вересня 2015 року № 288-р «Про аналіз показників роботи суб'єктів господарювання-виробників та переробників сільськогосподарської продукції» від 25 жовтня 2016 року № 431 «Про створення робочої групи» на виконання наказу ДФС від 28 липня 2015 року № 543 «Про забезпечення комплексного контролю податкових ризиків з ПДВ», від 26 жовтня 2016 року № 442 «Про створення тимчасової робочої групи» щодо посилення контролю моніторингу за реєстрацією податкових накладних, надано доручення начальнику відділу електронних сервісів ОСОБА_5 щодо підключення договорів електронної звітності деяких суб'єктів господарювання за наявності застережень та контрольних доручень ДФС, чим порушено вимоги пункту 2 наказу ДФС України від 28 липня 2015 року № 543 «Про забезпечення комплексного контролю податкових ризиків з ПДВ».

Начальнику Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області ОСОБА_2 для погодження було надано список Договорів про визнання електронних документів, отриманих електронним зв'язком на адресу Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області (службова записка від 10 листопада 2016 року № 168/10-13-11-02-11-16 та від 17 листопада 2016 року № 181/10-13-11-01-11-16), у якому наявна інформація у тому числі і по платниках, які вже були доведені до опрацювання листами ГУ ДФС у Київській області та знаходились на контролі.

Службові записки від 10 листопада 2016 року № 168/10-13-11-02-11-16 та від 17 листопада 2016 року № 181/10-13-11-01-11-16, якими надано для погодження списки договорів про визнання електронних документів, отриманих електронним зв'язком на адресу Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, начальником ОСОБА_2 було «розписано» безпосередньо на виконавця та керівника структурного підрозділу у порушення вимог наказів про створення робочих груп від 25 жовтня 2016 року № 431 та від 26 жовтня 2016 року № 442, 443.

Службова записка від оперативного управління від 16 листопада 2016 року № 1021/10-13-21-01-14 «розписана» начальником ОСОБА_2 з резолюцією «До реагування» та передано безпосередньо виконавцю, що підтверджено поясненнями начальника відділу електронних сервісів Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області ОСОБА_5 від 30 січня 2017 року та начальника відділу матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури ОСОБА_7 Окрім цього, службова записка була «розписана» також на першого заступника начальника Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області ОСОБА_8

Зазначені дії призвели до підключення до системи електронного адміністрування суб'єктів господарювання, які неодноразово були доведені до відпрацювання листами ГУ ДФС у Київській області як підприємства групи ризику з ознаками безтоварності та підміни товару.

Перевіркою підтверджено наявність у діях державного службовця дисциплінарного проступку (складено висновок згідно з вимогами пункту 9 статті 71 Закону України «Про державну службу»), оскільки під час розслідування встановлено, що начальником Києво-Святошинської ОДПІ у Київській області ОСОБА_2 неналежно виконувалися посадові обов'язки, в результаті чого не забезпечено сумлінне виконання вимог пункту 11 Положення про ОДПІ, затвердженого наказом, що спричинило неналежну організацію роботи підпорядкованих підрозділів ОДПІ в частині порушення вимог підпунктів 2.1.2-2.1.5 Рекомендованого порядку взаємодії підрозділів ДФС при комплексному відпрацюванні податкових ризиків з податку на додану вартість, затвердженого наказом ДФС від 28 липня 2015 року № 543, що призвело до декларування деякими товариствами незаконно сформованих податкових зобов'язань у 2016 році на загальну суму ПДВ близько 85 млн. гривень та розповсюдження за ланцюгом постачання неправомірно сформованого «ліміту з ПДВ».

Зазначене свідчило про вчинення ОСОБА_2 дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 65 Закону, та пунктів 2, 3 Розділу І Правил етичної поведінки державних службовців, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2016 року № 65, а саме: порушення Присяги державного службовця та принципів етики державної служби, що ґрунтуються на положеннях Конституції України, законодавства про державну службу та запобігання корупції, що полягає у несумлінному виконанні посадових обов'язків.

З урахуванням відображених у висновку від 30 січня 2017 року за № 143/99-99-06-ДК, та встановлених дисциплінарною комісією обставин та визначення тяжкості вчинення дисциплінарного проступку, суд приходить до висновку про обґрунтованість прийнятого відповідачем наказу та виправданого застосування найсуворішого виду дисциплінарного стягнення у виді звільнення з займаної посади за порушення Присяги державного службовця.

Відповідачем під час розгляду справи у достатній мірі обґрунтовано підстави звільнення позивача із займаної посади за порушення Присяги державного службовця, визначених Законом України «Про державну службу.

Дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню тяжкості вчиненого проступку та вини державного службовця. Під час визначення виду стягнення необхідно враховувати характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, обставини, що пом'якшують чи обтяжують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності державного службовця, наявність заохочень, стягнень та його ставлення до служби (частина перша статті 74 Закону).

Враховуючи вимоги наведеної правової норми, відповідачем при застосуванні до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, досліджено матеріали справи, проаналізовано та враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку, обставини попередньої роботи позивача, досвід роботи на займаних посадах, показники виконання службових завдань, наявних заохочень, відзнак, наявності чи відсутності дисциплінарних стягнень, спеціальних.

З урахуванням викладеного суд не вбачає підстав для визнання прийнятого відповідачем наказу від 28 лютого 2017 року № 30-дс «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» протиправним та його скасування.

Оскільки судом не встановлено підстав для визнання наказу протиправним, правових підстав для поновлення позивача на роботі на посаді начальника Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу і стягнення моральної шкоди, також не вбачається.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

Частинами першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до частини п'ятої зазначеної статті, якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позивачем не надано належних та необхідних доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог, а тому суд дійшов висновку що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя-доповідач В.І. Келеберда

Судді А.Б.Федорчук

І.А.Качур