Справа № 813/2869/17
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2018-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2018 рокуЛьвів№ 876/11413/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.,

суддів Довгополова О.М.,Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Ган Х.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року (прийнята о 10:37 год. у м. Львові, головуючий суддя Кухар Н.А., повний текст складений 30 жовтня 2017 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

11 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: а) визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Львівській області №137/8 від 18.07.2017 року про відрядження ОСОБА_1 у Золочівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області;

б) визнати протиправною відмову Головного територіального управління юстиції у Львівській області у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 19.07.2017 року про звільнення із займаної посади з 20 липня 2017 року у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю (ч.3 ст.38 КЗпП України) та зобов'язати Головне територіальне управління юстиції у Львівській області звільнити ОСОБА_1 з посади начальника Бориславського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області з 20.07.2017 року на підставі ч. 3 ст.38 КЗпПУ;

в) зобов'язати Головне територіальне управління юстиції у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 усі належні суми при звільненні;

г) зобов'язати Головне територіальне управління юстиції у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 20.07.2017 року по дату фактичного розрахунку;

д) стягнути з Головного управління територіального управління юстиції у Львівській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50000 грн.;

е) встановити судовий контроль за виконанням судового рішення в адміністративній справі.

Постановою від 24 жовтня 2017 року Львівський окружний адміністративний суд позовні вимоги задовольнив частково.

Визнав протиправним та скасував наказ Головного територіального управління юстиції у Львівській області №137/8 від 18.07.2017 року ,,Про відрядження".

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Також суд стягнув з Головного територіального управління юстиції у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 480 грн..

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржена постанова прийнята з порушенням норм матеріального права, а також в ній наявні висновки, які не відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі акцентує увагу на тому, що суд першої інстанції встановив незаконність відрядження, що у свою чергу однозначно являється порушенням законодавства про працю, однак відмовив у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання звільнити з підстав порушення законодавства про працю.

За таких обставин позивач просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач подав заперечення на апеляційну скаргу, вказавши, що факт звільнення позивача у 2015 році не є підставою для звільнення його за правилами ч.3 ст. 38 КЗпП України, оскільки рішення суду повністю виконане, позивача поновлено на роботі та виплачено всі належні йому суми.

Крім того, ОСОБА_1 не вказав у заяві на звільнення, що саме порушив відповідача та не вказав конкретних підстав, які викликали в нього рішення щодо звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Також відповідач звертає увагу на відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

З огляду на викладене відповідач просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Позивач в судовому засіданні апеляційного суду підтримав вимоги апеляційної скарги та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача заперечив вимоги апеляційної скарги та просить залишити скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга належить до задоволення частково з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21.04.2106 року у справі №813/5855/15, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2016 року, визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 23.09.2015 року № 671/К ,,Про звільнення ОСОБА_1 ". Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу державної виконавчої служби Бориславського міського управління юстиції з 24.09.2015 року. Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Львівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 19 025,42 грн. без урахування сум обов'язкових до сплати податків та зборів, сум отриманих доходів.

Постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу державної виконавчої служби Бориславського міського управління юстиції з 24.09.2015 року та стягнення з Головного територіального управління юстиції у Львівській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць звернута до негайного виконання.

На виконання вказаного судового рішення відповідач більш як через рік видав наказ за №693/К від 18.07.2017 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді.

В той же день, 18.07.2017 року Головне територіальне управління юстиції у Львівській області видало наказ за №137/8 про відрядження позивача до Золочівського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

19.07.2017 року позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням з 20.07.2017 року у зв'язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю.

Листом від 20.07.2017 року за №15359/0/1-17/08-16 Головне територіальне управління юстиції у Львівській області роз'яснило ОСОБА_1 порядок припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін та залишило без розгляду заяву про звільнення від 19.07.2017 року.

Не погодившись з наказом про відрядження та відмовою у розгляді заяви про звільнення за власним бажанням, позивач звернувся до суду.

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказ Головного територіального управління юстиції у Львівській області №137/8 від 18.07.2017 року про відрядження ОСОБА_1 у Золочівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

В цій частині позовних вимог постанова суду першої інстанції не оскаржена, а тому відповідно до приписів ч.1 ст. 308 КАС України, якою визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів не перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду у вказаній частині позовних вимог.

Щодо відмови суду першої інстанції у задоволенні решти позовних вимог колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірні правовідносини сторін регулюються Кодексом законів про працю України, Законом України ,,Про державну службу", який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Так, відповідно до приписів частин 2 та 3 статті 5 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII ,,Про державну службу" (далі - Закон № 889-VIII ) відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Стаття 86 Закону № 889-VIII визначає, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб'єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов'язків державним органом.

Суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

За змістом ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник ( ч.1).

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (ч.3).

Виходячи з системного аналізу наведених нормативно-правових актів, колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що на підставі приписів ч.3 ст. 38 КЗпП України відповідач зобов'язаний був звільнити його з роботи за власним бажанням у визначений ним у заяві строк - 20 липня 2017 року у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю.

Факт порушення відповідачем законодавства про працю підтверджується постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21.04.2106 року у справі №813/5855/15, яка набрала законної сили, умисним, тривалим та протиправним невиконанням відповідачем вказаного судового рішення в частині негайного поновлення на роботі, винесенням протиправного наказу за №137/8 від 18.07.2017 року про відрядження ОСОБА_1 у Золочівський районний відділ державної виконавчої служби.

Наказ №137/8, крім іншого, також суперечить вимогам ч. 6 ст. 42 Закону України ,,Про державну службу", яким передбачено, що під час направлення державного службовця у відрядження беруться до уваги його сімейний стан та інші особисті обставини. Не допускається направлення у відрядження без їхньої згоди вагітних жінок, державних службовців, які мають дітей віком до 14 років, самостійно виховують дітей з інвалідністю, осіб з інвалідністю з дитинства.

Згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 у ОСОБА_1 є син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому відрядження в іншу місцевість без його згоди не допускається.

Враховуючи наведене, колегія суддів визнає обгрунтованими та такими, що належать до задоволення позовні вимоги в частині визнання протиправною відмову Головного територіального управління юстиції у Львівській області у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 19.07.2017 року про звільнення із займаної посади з 20 липня 2017 року у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю (ч.3 ст.38 КЗпП України) та зобов'язання відповідача звільнити позивача з посади начальника Бориславського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області з 20.07.2017 року на підставі ч. 3 ст.38 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки відповідач протиправно не звільнив позивача з 20 липня 2017 року, не здійснив виплату належних йому при звільненні сум, не виплачував заробітну плату за час з 20 липня 2017 року по даний час, колегія суддів визнає правильним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 20 липня 2017 року по 13 лютого 2018 року включно.

На вимогу апеляційного суду Головне територіальне управління юстиції у Львівській області надало апеляційному суду довідку, згідно якої середній заробіток ОСОБА_1 складає 2745,27 грн. на місяць, середньоденна заробітна плата складає 127,69 грн..

Таким чином, стягненню підлягає 18642,35 грн. ( 2745,27 грн. х 6 місяців = 16471,62 грн. + ( 17 днів х 127,69 грн.).

За змістом ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Внаслідок протиправних дій відповідача позивач тривалий час не отримував заробітну плату, не мав можливості влаштуватись на роботу в іншому місці, що призвело до втрати нормального життєвого рівня та моральних страждань, а тому колегія суддів визнає правильним стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн..

Суд першої інстанції на вказані обставини не звернув належної уваги, не дав їм відповідної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для задоволення зазначених позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що встановлення судового контролю за виконанням судових рішень є правом, а не обов'язком суду.

В даній справі апеляційний суд не вбачає необхідності встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, оскільки в силу приписів ч.1 ст. 325 КАС України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

З огляду на викладене колегія судді визнає правильним відмовити в задоволені позовних вимог в частині встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та помилково застосував норми матеріального, а тому вважає правильним скасувати судове рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст.315, ст. ст. 317, 321, 322 , 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року у справі № 813/2869/17 в частині відмови в задоволенні позовних вимог - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного територіального управління юстиції у Львівській області у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 19.07.2017 року про звільнення із займаної посади з 20 липня 2017 року у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю (ч.3 ст.38 КЗпП України).

Зобов'язати Головне територіальне управління юстиції у Львівській області звільнити ОСОБА_1 з посади начальника Бориславського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області з 20.07.2017 року на підставі ч. 3 ст.38 КЗпПУ.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 18642 (вісімнадцять тисяч шістсот сорок дві) грн. 35 коп. та моральну шкоду у розмірі 3000 (три тисячі) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді О.М. Довгополов

Н.М. Судова-Хомюк

Постанова в повному обсязі складена 15 лютого 2017 року.