Справа № 2а/0270/1179/11
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 лютого 2018 року

Київ

справа №2а/0270/1179/11

касаційне провадження №К/9901/8096/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у судовому засіданні без повідомлення сторін касаційну скаргу Бершадської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25.02.2015 (судді Совгира Д.І., Боровицький О.А., Курко О.П.) у справі № 2а/0270/1179/11 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Тростянецької об'єднаної державної податкової інспекції про визнання протиправними та скасування рішень про застосування штрафних санкцій.

В С Т А Н О В И В:

Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Тростянецької об'єднаної державної податкової інспекції про скасування рішень №, № від 25.11.2010.

Вінницький окружний адміністративний суд постановою від 04.05.2011 в задоволенні позову відмовив.

Вінницький апеляційний адміністративний суд постановою від 25.02.2015 постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 04.05.2011 скасував, позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував рішення Тростянецької об'єднаної державної податкової інспекції № від 25.11.2010. В решті позовних вимог відмовив.

Бершадська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Вінницькій області, як правонаступник Тростянецької об'єднаної державної податкової інспекції, звернулася у березні 2015 року до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, у якій просила постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25.02.2015 скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на те, що відповідно до пункту 17.3 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» сплата (стягнення) штрафних санкцій прирівнюється до сплати (стягнення) податку та оскарження їх сум, а згідно з частиною другою статті 250 Господарського кодексу України дія цієї статті не поширюється на штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи державної податкової служби та митні органи.

Позивач у поданих до касаційного суду запереченнях на касаційну скаргу просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін. У поданих запереченнях позивач вказує на те, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.12.2014 по справі вже було зазначено, що застосовані на підставі абзацу 5 пункту 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» №436/95 від 12.06.1995 в розумінні статі 238, 239 Господарського кодексу України є адміністративно-господарськими санкціями, застосування яких можливе лише в межах строків встановлених статтею 250 Господарського кодексу України, у зв'язку з чим необхідно було встановити суму не оприбуткованої позивачем готівки за період, що знаходиться в межах строків встановлених статтею 250 Господарського кодексу України. Однак, відповідач, всупереч положенням частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, розрахунок суми не оприбуткованої готівки за період, що знаходиться в межах строків, встановлених статтею 250 Господарського кодексу України, не здійснено.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04.11.2010 відповідачем проведено перевірку кафе-бару, що належить позивачу, щодо дотримання останнім порядку проведення розрахунків за товари (послуги), вимог з регулювання обігу готівки, наявності торгових патентів і ліцензій, за результатами якої складено акт.

За висновками акта перевірки позивачем допущено порушення пунктів 1, 13 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та пункту 2.6 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637.

На підставі акта перевірки відповідачем прийняті рішення: № від 25.11.2010, яким за порушення пункту 2.6 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637, застосовано до позивача штрафні санкції в сумі 124153грн. та № від 25.11.2010, яким за порушення пунктів 1, 13 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», про застосування до позивача штрафних санкцій у сумі 1250грн.

Позивачем оскаржені вищезазначені рішення про застосування фінансових санкцій до суду. За результатами судового розгляду Вищий адміністративний суд України ухвалою від 01.12.2014 скасував постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18.08.2011. Справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При цьому зазначив про правильність висновків суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування рішення податкового органу № від 25.11.2010.

Стосовно рішення про застосування штрафних санкцій № від 25.11.2010, то суд касаційної інстанції погодився з висновками суду апеляційної інстанції щодо підтвердження факту допущеного порушення, однак зазначив, що фінансові санкції, визначені на підставі абзацу 5 пункту 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» № 436/95 від 12.06.1995, в розумінні статті 238, 239 Господарського кодексу України є адміністративно-господарськими санкціями, застосування яких можливе лише в межах строків встановлених статтею 250 Господарського кодексу України.

Таким чином, для вирішення питання щодо правомірності оспорюваного рішення суду апеляційної інстанції необхідно було встановити суму не оприбуткованої позивачем готівки за період, що знаходиться в межах строків встановлених статтею 250 Господарського кодексу України, та, виходячи з встановленої суми, визначити розмір штрафних санкцій передбачених абзацом 5 пункту 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» № 436/95 від 12.06.1995.

Суд апеляційної інстанції під час нового розгляду встановив, що доводи податкового органу, що позивач не здійснював записів в розділі 2 книг обліку розрахункових операцій у період з 16.12.2008 по 03.11.2010, і тим самим допустив порушення пункту 2.6 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637, підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями книг обліку розрахункових операцій №ПБ 57132526 та №571325625 (а.с.35-42).

Загальна сума не оприбуткованої готівки за період з 16.02.2008 по 03.11.2010 становить 24830грн, що підтверджується Х-звітом від 04.11.2010 (а.с.47).

Разом з тим, оскільки штрафні санкції за порушення пункту 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління НБУ від 15.12.2004 № 637, в розумінні статті 238, 239 Господарського кодексу України є адміністративно-господарськими санкціями, їх застосування можливе лише в межах строків встановлених статтею 250 Господарського кодексу України.

Відповідачем зафіксовано порушення позивачем пункту 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління НБУ від 15.12.2004 № 637, в акті перевірки від 04.11.2010.

Таким чином, враховуючи положення статті 250 Господарського кодексу України, санкції можуть бути застосовані до позивача за період що становить шість місяців з дня виявлення правопорушення, тобто з 03.05.2010 по 03.11.2010.

За неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки, на підставі абзацу 5 пункту 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» № 436/95 від 12.06.1995, застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу у п'ятикратному розмірі не оприбуткованої суми.

Отже, для розрахунку фінансових санкцій, на підставі абзацу 5 пункту 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» № 436/95 від 12.06.1995, необхідно встановити розмір не оприбуткованої готівки .

Судом апеляційної інстанції вживались заходи для визначення розміру готівки що не була оприбуткована позивачем за період з 03.05.2010 по 03.11.2010.

Ухвалою суду від 27.01.2015 було зобов'язано податковий орган надати до суду розрахунок суми не оприбуткованої позивачем готівки за період, що знаходиться в межах строків встановлених статтею 250 Господарського кодексу України, та виходячи з встановленої суми визначити розмір штрафних санкцій передбачених абзацом 5 пункту 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» №436/95 від 12.06.1995.

Однак, відповідачем вимоги суду апеляційної інстанції не виконано, розрахунок суми не оприбуткованої позивачем за період 03.05.2010 по 03.11.2010 готівки не надано, та повідомлено, що провести такий розрахунок неможливо, оскільки для цього потрібні книги обліку розрахункових операцій позивача №ПБ 57132526 та №571325625, які у нього не збереглися (а.с.135).

Таким чином, суд позбавлений можливості встановити частину в якій рішення відповідача про застосування штрафних санкцій за не оприбуткування готівки не відповідає вимогам закону.

Встановивши зазначені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій № від 25.11.2010, оскільки наслідком встановлення судом невідповідності частини рішення відповідача вимогам чинного законодавства є визнання такого акта частково протиправним, лише при умові, якщо цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо) та без неї оспорюваний акт в іншій частині не втрачає свою цілісність, значення.

Посилання відповідача про віднесення штрафних санкцій, що застосовуються до платника за порушення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» до категорії податкових зобов'язань платника податків правильно визнано судом апеляційної інстанції безпідставними, оскільки згідно зі статтею 1 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, податковим зобов'язанням є зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом.

Не можуть бути підставою для інших висновків і доводи касаційної скарги відповідача, що відповідно до частини другої статті 250 Господарського кодексу України дія цієї статті не поширюється на штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України, Законом України «Про банки і банківську діяльність» та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи доходів і зборів.

Статтю 250 Господарського кодексу України доповнено частиною другою Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України» від 02.12.2010 №2756-VI.

Тобто, на час прийняття рішення податкового органу № від 25.11.2010 зазначені зміни внесені не були.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суд апеляційної інстанції не допустив порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи та правильно застосував норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Бершадської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області без задоволення, а оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Бершадської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25.02.2015 у справі № 2а/0270/1179/11 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк