Справа № 817/438/18
Суддя: Недашківська К.М.
Дата ухвалення: 2018-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 лютого 2018 року м. Рівне №817/438/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Недашківської К.М., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним і скасування повідомлення, зобов'язання вчинення певних дій.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі іменується - позивач) до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі іменується - відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати повідомлення старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О.О. від 17.01.2018 №55561824/20.1/12 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання; зобов'язати відповідача повторно розглянути питання щодо відкриття виконавчого провадження за заявою ОСОБА_1 про примусове виконання дубліката виконавчого листа від 19.12.2017 у справі №817/462/16, виданого Рівненським окружним адміністративним судом, після пред'явлення дубліката виконавчого листа від 19.12.2017 у справі №817/462/16 та винести постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання дубліката виконавчого листа від 19.12.2017 у справі №817/462/16, виданого Рівненським окружним адміністративним судом.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернувся до відповідача із заявою про відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа Рівненського окружного адміністративного суду про його поновлення на посаді начальника Рівненської митниці Державної фіскальної служби України з 09 березня 2016 року. До даної заяви позивачем додано дублікат виконавчого листа від 19.12.2017. Проте, державним виконавцем сформовано Повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 17.01.2018, в якому зазначено про невідповідність такого дублікату вимогам, встановленим до виконавчого документа. Позивач вказує, що таке рішення є безпідставним та необґрунтованим, оскільки дублікат виконавчого листа відповідає усім вимогам закону, а правових підстав для повернення позивачу без виконання такого дубліката не було.

Ухвалою судді від 08.02.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб.

Позивач подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не прибув, проте подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Заявлене клопотання обґрунтоване тим, що представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Коваль Я.М. не може прибути до суду у зв'язку із зайнятістю і інших судових засіданнях та враховуючи високе навантаження інших представників Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, останній не може забезпечити явку уповноваженого представника.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для відкладення розгляду справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 205 КАС України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку, коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.

Наведений у даній нормі перелік підстав для відкладення розгляду справи є вичерпним.

Відкладення розгляду справи на підставі клопотання учасника справи в порядку пункту 2 частини 2 статті 205 КАС України можливе за наявності одночасно таких обставин: 1) перша неявка в судове засідання учасника справи; 2) належне повідомлення учасника справи про дату, час і місце судового засідання; 3) якщо він повідомив про причини неявки; 4) причини неявки судом визнано поважними.

Розглядаючи заявлене відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи, суд встановив наступне: 1) неявка в судове засідання відповідача є першою; 2) відповідача належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи; 3) відповідач повідомив про причини неявки, проте такі причини є необґрунтованими та визнані судом неповажними.

Суд зазначає, що Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не обмежений представництвом його інтересів виключно однією особою - Коваль Я.М. Відтак, зазначені відповідачем причини неявки у судове засідання не є належними та поважними.

Суд також зазначає, що справи з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця мають певні особливості щодо розгляду справи у стислі строки - десять днів після відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини дев'ятої статті 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження, оскільки потреба заслухати свідка чи експерта відсутня.

За приписами частини четвертої статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Ухвалою суду від 08.02.2018 відповідачу встановлено триденний строк з дня вручення (отримання) ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву.

Повістка про виклик до суду та ухвала від 08.02.2018 надіслана на електронну адресу відповідача у день постановлення ухвали. Проте, у строк, встановлений судом, відповідач не подав до суду відзив на позовну заяву.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (частина шоста статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з'ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та з'ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

Постановою Вищого адміністративного суду України від 06.12.2016 скасовано постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 08 липня 2016 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Рівненської митниці Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України «Про звільнення ОСОБА_1А.» від 09 березня 2016 року №46-ДС; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Рівненської митниці Державної фіскальної служби України з 09 березня 2016 року; постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Рівненської митниці Державної фіскальної служби України звернуто до негайного виконання; справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

26 грудня 2016 року Рівненським оружним адміністративним судом виданий виконавчий лист про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Рівненської митниці Державної фіскальної служби України з 09 березня 2016 року.

Позивачу надіслано Повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 24.05.2017 №53994061/24, оскільки у виконавчому листі не зазначено повністю прізвище, ім'я та по батькові та посаду посадової особи, яка видала виконавчий лист.

28 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа та виправлення помилки у виконавчому листі, допущеної при його оформленні, а саме: зазначення прізвища, ім'я, по батькові та посади особи, яка видала виконавчий лист.

Рівненським окружним адміністративним судом постановлено ухвалу від 19.09.2017, якою заяву ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа та про виправлення помилки у виконавчому листі - задоволено; видано ОСОБА_1 дублікат виконавчого листа, виданого Рівненським окружним адміністративним судом у справі №817/462/16; виправлено допущену судом помилку при оформленні виконавчого листа у справі №817/462/16, шляхом зазначення прізвища, ім'я, по батькові та посади посадової особи, яка його видала, а саме вказано:

«Виконавчий лист по адміністративній справі видано

«В.о. голови суду __________________ Жуковська Людмила Аркадіївна

Начальник ВДЗ (канцелярії) __________________ Клюйко Олена Миколаївна».

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017 апеляційну скаргу Рівненської митниці ДФС України залишено без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 19.09.2017 - без змін.

Вищенаведені документи та заява про примусове виконання рішення подані позивачем до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 22.12.2017.

Проте, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедалом О.О. винесено рішення у формі Повідомлення від 17.01.2018 №55561824/20.1/12 (далі іменується - Повідомлення) про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 6 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 (далі іменується - Закон України №1404-VIII).

Зі змісту Повідомлення вбачається, що повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання відбулося на підставі наступного:

1) ухвала Рівненського окружного адміністративного суду від 19.09.2017 не підписана головуючим суддею та суддями в порядку статті 160 КАС України та не відповідає статті 4 Закону України №1404-VIII;

2) дублікат виконавчого листа від 19.12.2017 не відповідає ухвалі Рівненського окружного адміністративного суду від 19.09.2017 в частині зазначення посад, прізвищ, імен та по батькові осіб, які його видали.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу оскаржуваного рішення, на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку; суд зазначає наступне.

За приписами статті 1 Закону України №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом першим частини першої статті 3 Закону України №1404-VIII встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

За правилами частини першої статті 4 Закону України №1404-VIII, у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред'явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв'язку та адреси електронної пошти.

Виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов'язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов'язаний мати таку печатку (частина третя статті 4 Закону України №1404-VIII).

Відповідно до пункту шостого частини четвертої статті 4 Закону України №1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо: виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Суд зазначає, що дублікат повернуто стягувачу без прийняття до виконання саме на підставі пункту 6 частини 4 статті 4 Закону України Закону України №1404-VIII, однак не зазначено з посиланням на конкретні пункт і частину статті, яким саме вимогам статті Закону України Закону України №1404-VIII не відповідає дублікат виконавчого листа. При цьому, у дублікаті містяться усі необхідні відомості та реквізити, як того і вимагає Закон України №1404-VIII.

Згідно зі частиною першою статті 373 Кодексу адміністративного судочинства України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Аналізуючи наведене положення Кодексу адміністративного судочинства України, можна дійти висновку, що видача виконавчого листа і відповідно, його дублікату, відноситься до виключних повноважень суду - органу, що здійснює правосуддя у формі розгляду і вирішення адміністративних справ у встановленому законом процесуальному порядку.

Зі змісту дубліката виконавчого листа вбачається, що в ньому зазначено, якою установою він виданий; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; найменування та інформація про стягувача і боржника; резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили; строк пред'явлення рішення до виконання; у графі «повне найменування суду, яким видано виконавчий лист» вказано - Рівненський окружний адміністративний суд.

Зазначений дублікат виконавчого листа підписано головою суду та головним спеціалістом ВДЗ (канцелярії) із зазначенням їх повних прізвищ, імен та по батькові, підписи яких скріплені печаткою суду із зображення Державного Герба України, що повністю відповідає вимогам статті 4 Закону України №1404-VIII.

Після отримання Повідомлення від 17.01.2018, позивач звернувся з відповідною заявою про усунення недоліків та повторну видачу документів в Рівненський окружний адміністративний суд (суд, який видав копію ухвали та дублікат виконавчого листа).

Згідно відповіді Рівненського окружного адміністративного суду, копія ухвали суду від 19.09.2017 видана відповідно до вимог Інструкції з діловодства в адміністративних судах, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 17.12.2013 № 174 (далі іменується - Інструкція з діловодства).

У Повідомленні відповідачем зазначено, що копія ухвали Рівненського окружного адміністративного суду від 19.09.2017, яка подана на виконання, не підписана суддями у порядку встановленому частиною п'ятою статті 160 КАС України в редакції закону від 03.08.2017, що не відповідає статті 4 Закону України №1404-VIII.

З даного приводу суд зазначає, що згідно пункту 6.8.8. Інструкції з діловодства, копії судових рішень повинні бути належним чином оформлені, підписані працівником апарату суду та скріплені номерною печаткою суду.

Ухвала суду, яка підписана усім складом колегії, являється оригіналом та долучається до матеріалів справи, а оформлені копії судових рішень вручаються (надаються) сторонам у справі.

Суд зазначає, що копія ухвали Рівненського окружного адміністративного суду від 19.09.2017 підписана в.о. начальника ВДЗ (канцелярії) та містить печатку суду, що відповідає усім вимогам чинного законодавства.

Щодо дубліката, у відповіді Рівненського окружного адміністративного суду зазначено, що дублікат це другий примірник документа, який має таку ж юридичну силу, що й оригінал, однак видається замість втраченого документа і на ньому проставляється надпис «Дублікат». Зміст дублікату має повністю відповідати резолютивній частині рішення суду, на виконання якого і було видано виконавчий лист (оригінал).

Суд констатує ту обставину, що зміст резолютивної частини рішення суду, вказаний в дублікаті виконавчого листа, повністю відповідає змісту резолютивної частини рішення суду.

Відповідач у Повідомленні також зазначає, що ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 19.09.2017 виправлено помилку при оформленні виконавчого листа у справі №817/462/16, шляхом зазначення повністю прізвища, ім'я, по батькові та посади осіб, які його видали, а саме вказано:

«Виконавчий лист по адміністративній справі видано

«В.о. голови суду __________________ Жуковська Людмила Аркадіївна

Начальник ВДЗ (канцелярії) __________________ Клюйко Олена Миколаївна».

Проте, в дублікаті виконавчого листа Рівненського окружного адміністративного суду від 19.12.2017 зазначено:

«Виконавчий лист по адміністративній справі видано

«Голова суду __________________ Жуковська Людмила Аркадіївна

Головний спеціаліст ВДЗ (канцелярії) __________________ Омельчук Алла Анатоліївна», що не відповідає копії ухвали Рівненського окружного адміністративного суду від 19.09.2017, якою виправлено помилки.

З приводу даних посилань відповідача суд зазначає, що такі є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.

При оформленні Рівненським окружним адміністративним судом виконавчого листа, у ньому було зазначено посади, прізвища, імена та по батькові посадових осіб, актуальні саме на момент видачі виконавчого листа. Так, Жуковська Людмила Аркадіївна являлася виконуючою обов'язки голови суду, а Клюйко Олена Миколаївна, яка відповідала за видачу виконавчих листів, перебувала на посаді начальника ВДЗ (канцелярії).

При оформленні дубліката виконавчого листа від 19.12.2017, Жуковська Людмила Аркадіївна являлася головою суду, а особою, відповідальною за видачу виконавчих листів, була Омельчук Алла Анатоліївна - головний спеціаліст ВДЗ (канцелярії).

Як дублікат виконавчого листа, так і виконавчий лист, повинні бути підписані уповноваженими на те особами.

Таким чином, дублікат виконавчого листа, виданий Рівненським окружним адміністративним судом 19.12.2017, повністю відповідає вимогам чинного законодавства.

З огляду на встановлені обставини, суд зазначає, що дублікат виконавчого листа, в адміністративній справі №817/462/16, виданий Рівненським окружним адміністративним судом 19.12.2017, повністю відповідає вимогам, встановленим статтею 4 Закону України №1404-VIII, а отже, у відповідача не було жодних правових підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України №1404-VIII.

За приписами статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання.

Згідно пункту третього частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Так, згідно пункту 1 частини 1 статті 26 Закону України №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Пунктом 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень (затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5) визначено, що заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа та квитанцією про сплату авансового внеску, крім випадків, коли стягувач звільняється від сплати авансового внеску відповідно до частини другої статті 26 Закону.

Суд констатує той факт, що позивачем виконано усі вимоги Закону України №1404-VIII та Інструкції, подано до органу державної виконавчої служби у письмовій формі заяву про примусове виконання рішення разом із необхідними документами.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997.

За приписами статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський Суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Янголенко проти України, no. 14077/05, від 10.12.2009).

Пункт 1 статті 6 Конвенції, (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012).

Право на виконання рішень, винесених судом, є невід'ємною частиною «права на суд» (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (no. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37). 96. Це має ще більше значення у адміністративних провадженнях.

Ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов'язання адміністративних органів виконувати рішення (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 41; Kyrtatos v. Greece (Кіртатос проти Греції), §§ 31-32).

У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не частковим (Matheus v. France (Матецс проти Франції), § 58; Sabin Popescu v. Romania (Sabin Popescu проти Франції), §§ 68-76), і рішення не може не виконуватись, бути позбавлено юридичної сили, або незаконно відкладено (Immobiliare Saffi v. Italy (Іммобільяре Саффі проти Італії) [ВП], § 74).

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Заява № 40450/04) від 15 жовтня 2009 року суд наголосив, що у справах про невиконання судових рішень будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції», п. 19): тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції.

Невиконання відповідачем своїх прямих обов'язків та повернення ним виконавчого документа без прийняття його до виконання призвело до ситуації, коли ОСОБА_1 протиправно позбавлений можливості примусового виконання рішення суду (порушено його право на примусове виконання рішення суду), а невиконання судового рішення порушує його право на працю.

З матеріалів справи та оскаржуваного рішення вбачається, що відповідачем не використано жодних засобів юридичного захисту для своєчасного та повного виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді.

З огляду на встановлені під час розгляду справи обставини, суд констатує, стверджувальне порушення Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України статті 6 Конвенції.

Таким чином, позовна вимога про визнання протиправним та скасувати повідомлення старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О.О. від 17.01.2018 №55561824/20.1/12 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача повторно розглянути питання щодо відкриття виконавчого провадження за заявою ОСОБА_1 про примусове виконання дубліката виконавчого листа від 19.12.2017 у справі №817/462/16, виданого Рівненським окружним адміністративним судом, після пред'явлення дубліката виконавчого листа від 19.12.2017 у справі №817/462/16 та винести постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання дубліката виконавчого листа від 19.12.2017 у справі №817/462/16, виданого Рівненським окружним адміністративним судом, суд зазначає наступне.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб'єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов'язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб'єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до абзацу 3 пункту 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 №7, суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень відповідно до закону приймає рішення на власний розсуд.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень, виконуючи цілі, встановлені адміністративним судочинством щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) передбаченим частиною 2 статті 2 КАС України критеріям, не втручається і не може втручатися в дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (частина друга статті 5 КАС України).

Відповідно до частини другої статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Зі змісту Повідомлення вбачається, що єдиною підставою для повернення виконавчого документа стягувачу була невідповідність виконавчого документа вимогам статті 4 Закону України №1404-VIII.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: «за наявності поважних причин орган вправі надати …», «у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…», «рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…» тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних вище положень, зазначає, що такими є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може» - у такому випадку дійсно суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Проте, в межах даного спору відповідач не обирав у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких була б правомірною.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: «50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

В даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов'язання відповідача повторно розглянути питання щодо відкриття виконавчого провадження за заявою ОСОБА_1 про примусове виконання дубліката виконавчого листа від 19.12.2017 у справі №817/462/16, виданого Рівненським окружним адміністративним судом, після пред'явлення дубліката виконавчого листа від 19.12.2017 у справі №817/462/16 та винести постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання дубліката виконавчого листа від 19.12.2017 у справі №817/462/16, виданого Рівненським окружним адміністративним судом, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

За правилами частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, сплачена сума судового збору у розмірі 1409 грн. 60 коп. підлягає присудженню на користь позивача.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: 33028, АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (місцезнаходження: 04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок №73; ) про визнання протиправним і скасування повідомлення, зобов'язання вчинення певних дій - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати повідомлення старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала Олександра Олександровича від 17 січня 2018 року №55561824/20.1/12 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

Зобов'язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень, повторно розглянути питання щодо відкриття виконавчого провадження за заявою ОСОБА_1 про примусове виконання виконавчого листа (дубліката) від 19.12.2017 у справі №817/462/16, виданого Рівненським окружним адміністративним судом, після пред'явлення дубліката виконавчого листа від 19.12.2017 у справі №817/462/16 та винести постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання дубліката виконавчого листа від 19.12.2017 у справі №817/462/16, виданого Рівненським окружним адміністративним судом.

Присудити на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 1409 (одна тисяча чотириста дев'ять) грн. 60 (шістдесят) коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 16 лютого 2018 року.

Суддя Недашківська К.М.