Справа № 826/13135/17
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2018-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 січня 2018 року 09:10 № 826/13135/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Каракашьяна С.К., суддів Григоровича П.О., Смолія І.В., при секретарі судового засідання Мині І.І., за участі представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача, третьої особи ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_3

до Державної міграційної служби України

третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся громадянин Російської Федерації ОСОБА_3 з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про безпідставність висновків відповідача в оскаржуваному рішенні, зважаючи на побоювання позивача застосування по відношенню до нього у країні громадянства дій по депортації до Узбекистану, звідки родом сім» я позивача, та де він має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою дискримінації та переслідувань через релігійні переконання.

При цьому у позовній заяві наголошено, що батьків позивача було піддано дискримінації та переслідуванням за їх релігійні переконання в Узбекистані. Через це сім'я позивача і переїхала до Російської Федерації, де вони отримали російське громадянство. Однак згодом позивач змушений був залишити Російську Федерацію, так як був під загрозою депортації назад в Узбекистан, зазначеного висновку позивач дійшов з огляду на анулювання російського громадянства його батька та депортацію останнього до Узбекистану всупереч рішенню Європейського суду з прав людини щодо нього.

Представник відповідача згідно наявних у справі матеріалів позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволенні позову, зазначивши про наявність суперечностей у поясненнях позивача під час проведених співбесід стосовно обставин його виїзду з країни громадянської належності. При цьому, на переконання представника відповідача, інформація про можливість переслідування позивача обґрунтована виключно його усними твердженнями, разом з тим відомостей про будь-які утиски в країні походження та документів, що б підтверджували передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» обставини, позивачем ні відповідачу, ні до суду не надано, що свідчить про невмотивованість та безпідставність позовних вимог.

Враховуючи те, що 15.12.2017 набрала чинності нова редакція КАС України, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Беручи до уваги те, що станом на дату прийняття рішення у справі, вона знаходиться на стадії розгляду у письмовому провадженні, відповідно її розгляд продовжено у письмовому провадженні з урахуванням положень п. 10 ч. 1 ст. 4, ч. 4 та ч. 5 ст. 250 КАС України в редакції з 15.12.2017.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідачів, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_3 є громадянином Російської Федерації, народився ІНФОРМАЦІЯ_1, в Узбецькій РСР, м. Наманган.

Наприкінці 1990-х років разом з батьками та сестрою переїхав до Російської Федерації (далі - РФ), де постійно проживав до червня 2015 року в місті Тюмень. За національністю - узбек, сповідує іслам (суніт), освіта - середня, має паспорт громадянина РФ для виїзду за кордон, не працював, військовозобов'язаний, неодружений.

Старша сестра заявника, ІНФОРМАЦІЯ_3, заміжня, проживає у Швеції, в Україні заявника супроводжують: мати - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (має паспорт громадянина РФ для виїзду за кордон); сестра, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 (неповнолітня, має паспорт громадянина РФ для виїзду за кордон); брат - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6 (неповнолітній, має паспорт громадянина РФ для виїзду за кордон); сестра - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7 (неповнолітня, має паспорт громадянина РФ для виїзду за кордон); брат - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_8 (неповнолітній, має паспорт громадянина РФ для виїзду за кордон).

Батько, зі слів позивача, перебуває у в'язниці в Республіці Узбекистан. Всі близькі родичі по лінії батьків заявника проживають в Республіці Узбекистан в м. Наманган. Позивач володіє арабською, російською, узбецькою (рідна) та таджицькою мовами.

Відомості про статус заявника щодо військової служби суперечливі: у заяві-анкеті від 28.07.2015 р. він вказав, що є військовозобов'язаним, а під час додаткових співбесід стверджував протилежне.

Згідно із анкетою особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.07.2015 р. та відмітки про перетин українського кордону у паспорті, заявник разом з особами, які його супроводжують, залишив країну постійного проживання 25.06.2015 р. В'їзд в Україну здійснено 25.06.2015 р. легально літаком з паспортом громадянина РФ для виїзду за кордон.

У заяві заявник зазначив, що причиною, яка спонукала його разом з іншими членами родини покинути РФ, стала боязнь можливого позбавлення громадянства РФ, а також ймовірної, у такому випадку депортації до країни його народження - Республіки Узбекистан.

Зі слів позивача, ці побоювання пов'язані з тим, що в 2013 році було анульовано громадянство РФ його батька, після чого він був затриманим та біля одного року провів у слідчому ізоляторі тимчасового утримання, потім звільнений, але через нетривалий час у незаконний спосіб таємно відправлений до Узбекистану - всупереч рішенню Європейського суду з прав людини, який заборонив його екстрадицію до цієї країни до прийняття по його справі остаточного рішення ЄСПЛ.

Так, позивач у заяві-анкеті зазначив, що його батько був виданий владі Узбекистану та ув'язнений через оголошення у розшук, зважаючи на нібито причетність до екстремістської релігійної організації. Зі слів позивача, справжня причина переслідувань батька полягала у тому, що він добре знав Іслам, на початку 90-х років навчався в Ісламському університеті в Саудівській Аравії, а після цього навчав Корану, що в Узбекистані переслідується.

Як повідомив позивач, рішення Європейського суду прийняте на користь його батька та зобов'язало РФ виплатити йому грошову компенсацію за завдану моральну шкоду. Крім цього, позивач зазначив, що 21.04.2015 р. дію паспорта громадянина РФ його матері, як колись і його батька, було припинено, що на його думку є ознакою того, що анулюють і його паспорт, після чого він, як раніше його батько, буде примусово висланий до Узбекистану і там ув'язнений.

З його слів, приводом для цього буде те, що позивач є сином засудженого за нібито незаконну релігійну діяльність, а таких людей в Узбекистані також ув'язнюють. Як стверджує позивач, саме ці побоювання, а також рекомендації батька, передані через родича по телефону, а також плани матері згодом потрапити з дітьми до Швеції та оселитися у рідної сестри заявника і стали головною причиною виїзду його та інших членів сім'ї до України та звернення із заявою про надання статусу біженця, або особою, що потребує додаткового захисту.

За наданням статусу біженця або наданням додаткового захисту в інших країнах позивач не звертався. Разом з тим за захистом в Україні позивач звернувся до Управління ДМС України у Київській області 28.07.2015 р.

Під час додаткової співбесіди (протокол від 11.11.2015 р.) заявник повідомив, що сім'я має нерухомість на території РФ - незавершене будівництво (будинок у місті Тюмень). Щодо можливості внутрішнього переміщення до іншого міста РФ з метою уникнення нібито можливих проблем з громадянством, позивач вважає, що це не сенсу, оскільки нічого не змінить.

Також позивачем зазначено, що з 2009 по 2013 рік він проживав і навчався в Об'єднаних Арабських Еміратах, де вивчав Іслам. Навчання забезпечувала держава ОАЕ.

Також відомо, що 11.03.2015 р. заявником отримано Шенгенську візу в Посольстві Республіки Польща у РФ.

Так, з огляду на вказані обставини, позивач 28.07.2015 р. звернувся до УДМС України в Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 25.11.2015 р. №811-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас УДМС України у Київській області на підставі даного рішення оформлено повідомлення від 07.12.2015 р. №71 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, вважаючи рішення Державної міграційної служби України безпідставним та протиправним, позивач звернувся за захистом власних прав та інтересів із позовною заявою до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та вивчивши норми чинного законодавства з приводу даного спору, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон №3671-VI.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації, прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення), біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, у заяві про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, заявник зазначив, що не може повернутися до країни громадянства, зважаючи на небезпеку його видворення до Узбекистану.

В той же час, вирішуючи справу по суті, суд, аналізуючи наявні у справі матеріали, зауважує, що основною причиною еміграції членів сім'ї позивача до України є мета, отримавши статус біженця в Україні, транзитом дістатися на територію Швеції, де проживає старша сестра позивача, тобто перебування на території України особисто позивача є завідомо тимчасовим.

Між тим, вирішуючи справу по суті, суд вважає за доцільне відмітити, що після переїзду з Узбекистану до Росії та навчання у третій країні (Саудівській Аравії) батько позивача був зареєстрований у Росії і отримав паспорт під зміненим прізвищем, що згодом стало відомо органам ФМС РФ та ймовірно стало причиною звинувачення його у повідомленні завідомо неправдивої інформації про себе і, як наслідок, позбавлення громадянства Російської Федерації. В той же час, зазначені обставини особисто до позивача відношення не мають, ці обставини стосуються виключно його батька, а їх правові наслідки - такі як затримання, позбавлення громадянства та екстрадиція - не розповсюджуються на позивача.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відомості про членство позивача у релігійних або інших організаціях, а також відомостей про оголошення його у розшук будь-якою країною відсутні.

Згідно п. Г Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, мігрант - це особа, яка добровільно залишає країну, щоб поселитися в іншому місті, а його дії мотивуються особистим бажанням, отже позивач є мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, з огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що прагнення легалізуватись на території України для тимчасового проживання пов'язане, крім іншого, з економічним чинником, який також вплинув на рішення позивача залишити країну своєї громадської належності та звернутися до органу міграційної служби в Україні.

За таких обставин, відповідно до абзацу четвертого частини першої ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв'язку з недоведеністю у заявника обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортури, нелюдського або такого, що принижує людську гідність, поводження чи покарання, рішення про відмову у наданні статусу біженця прийнято відповідачем у відповідності з чинним законодавством України.

Отож, дослідивши під час судового розгляду справи повідомлені сторонами обставини та надані докази на їх підтвердження, а також проаналізувавши наявні у справі матеріали в їх сукупності, суд прийшов до висновку про безпідставність та невмотивованість позовних вимог.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

При цьому згідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Відтак, обов'язок доказування в даній ситуації, як вбачається, покладається саме на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Тобто, необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Однак, як встановлено судом, заява позивача зазначеним критеріям не відповідає, що відповідно і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

В ракурсі наведеного суд звертає увагу, що згідно до ст. 9 (1),( 2) Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 р. «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» (зі змінами) для того, щоб розглядатися як акт переслідування у значенні Статті 1 (А) Женевської конвенції, акт повинен: (а) бути достатньо серйозними за своїм характером або повторюваністю, щоб являти собою грубе порушення основних прав людини, зокрема прав, які не можуть утискатися відповідно до статті 15(2) Європейської конвенції щодо захисту прав людини та основних свобод; або (б) бути сукупністю різних заходів, включаючи порушення прав людини, які є достатньо серйозними, аби вплинути на людину подібним чином, як це зазначено в пункті (а).

Акти переслідування, визначені в пункті 1, можуть, зокрема, мати форму: (а) актів фізичного або психічного насильства, включаючи акти сексуального насильства; (б) правових, адміністративних, поліцейських та/або судових заходів, які самі по собі є дискримінаційними або реалізація яких має дискримінаційний характер; (в) кримінального переслідування або покарання, які є непропорційними або дискримінаційними; (г) відмови в судовому захисті, що призводить до непропорційного або дискримінаційного покарання; (д) кримінального переслідування або покарання за відмову у несенні військової служби в умовах збройного конфлікту, коли несення військової служби буде пов'язане зі скоєнням злочинів або вчиненням дій, що входять до переліку підстав для видворення, викладених у статті 12 (2); (е) актів за гендерними або дитячими ознаками.

Між тим, вирішуючи спір по суті, суд враховує також висновки, наведені у Рішенні ЄСПЛ у справі «Суфі та Елмі проти Великобританії (Sufi and Elmi v. United Kingdom)», 8319/07 та 11449/07, 28 червня 2011 р., п. 216 стосовно того, що необхідність вивчити всі обставини справи, вимагають, щоб ця оцінка зосереджувалася на передбачуваних наслідках висилки заявника в країну призначення, які, в свою чергу, повинні бути розглянуті у світлі загальної ситуації в ній, а також особистих обставин заявника (Вілвараджа та інші проти Великобританії, рішення від 30 жовтня 1991 року, Серія А, № 215, § 108). У зв'язку з цим, та у випадках, коли необхідно діяти таким чином, Суд буде враховувати, чи існує в країні призначення ситуація загального насильства.

А відтак, за результатом дослідження наявних у справі матеріалів, а також аналізу повідомлених сторонами обставин, суд погоджується з висновком Управління Державної міграційної служби України у Київській області про те, що позивач не надав достовірних чи правдивих фактів його особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не навів фактів, які б свідчили про переслідування або про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною від першої позовної вимоги, у задоволенні якої судом відмовлено.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя С.К. Каракашьян

Судді П.О.Григорович

І.В.Смолій