Справа № 826/1103/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 лютого 2018 року № 826/1103/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Борсуковській А.О.,

за участю представників сторін:

представника позивача: Корнієнка В.С.,

представника відповідача: Демиденко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ДІАМАНТ АГРО ТРЕЙД ЕНТЕРПРАЙЗ УКРАЇНА»

до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві

про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося товариство з обмеженою відповідальністю «ДІАМАНТ АГРО ТРЕЙД ЕНТЕРПРАЙЗ УКРАЇНА» (далі - позивач) до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказав на те, що відповідачем безпідставно призупинено дію договору про визнання електронних документів №090920161 від 09.09.2016 року з посиланням на необхідність підписання додаткової угоди до договору про визнання електронних документів.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши на те, що підставою для призупинення дії договору про визнання електронних документів, слугувала службова записка заступника начальника ОУ ДПІ у Оболонському районі ГУ ДФС у м.Києві від 15.11.2016 року про встановлення місцезнаходження платника податків, в якій зазначено, що при проведенні заходів щодо встановлення місцезнаходження товариства з обмеженою відповідальністю «ДІАМАНТ АГРО ТРЕЙД ЕНТЕРПРАЙЗ УКРАЇНА», місцезнаходження якого не встанволено.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та податковою інспекцією 09.09.2016 року укладено договір про визнання електронних документів №090920161.

Пунктом 1 зазначеного Договору встановлено, що предметом договору є визнання податкових документів, поданих платником податків в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису до органів ДФС засобами телекомунікаційного зв'язку або на електронних носіях, як оригіналу.

З пояснень позивача вбачається, що у період з 17.11.2016 року по 19.12.2016 року його було позбавлено можливості реєструвати податкові накладні у Єдиному реєстрі податкових накладних та надсилати електронну звітність засобами телекомунікаційного зв'язку. Будь-яких відомостей чи повідомлень про розірвання договору про визнання електронних документів та з яких підстав, позивач не отримував.

При спробі зареєструвати податкові накладні та податкову звітність позивачем було отримано електронну квитанцію № 1 про відмову у прийнятті вказаних електронних документів із формулюванням причини відмови: «Порушено вимоги Інструкції з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку, затвердженої наказом ДПА України від 10.04.2008 року №233, а саме: - ЄДРПОУ: '40609565'. Можливо, розірвано Договір про визнання електронної звітності».

Таким чином, виникла ситуація, за якої дія договору про визнання електронних документів №090920161 від 09.09.2016 року, укладеного між позивачем і податковим орагном, була призупинена, а технічні можливості позивача подавати електронну податкову звітність та реєструвати у Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні починаючи з листопада 2016 року - заблоковано контролюючим органом.

За наведених обставин позивач звернулося до ГУ ДФС у м. Києві зі скаргою на дії посадових осіб ДПІ у Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві, яку останнім залишено без задоволення та зазначено про наявність у платника податків у випадку припинення договору про визнання електронних документів права на подання податкової звітності у іншій спосіб ніж електронна відповідно до підпунктів «а» і «б» пункту 49.3 статті 49 Податкового кодексу.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний, зокрема: вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Безпосередньо порядок та спосіб подання податкової звітності врегульований пунктами 49.3 - 49.7 статті 49 Податкового кодексу України.

Разом з тим, 01.01.2015 року набрав чинності Закон України №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким внесено до Податкового кодексу України зміни, зокрема, введено систему електронного адміністрування податку на додану вартість. Порядок електронного адміністрування податку на додану вартість встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зокрема, пцнктом 49.4 статті 49 Податкового кодексу України доповнено абзацом другим, яким встановлено, що податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі контролюючому органу всіма платниками цього податку з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

При цьому, абзацом 3 вказаного пункту статті 49 Податкового кодексу України передбачено, що у разі припинення договору про визнання електронних документів з підстав, визначених законом, платник податків має право до складення нового договору подавати податкову звітність у спосіб, визначений підпунктами «а» і «б» пункту 49.3 цієї статті.

Отже, починаючи із 1 січня 2015 року усі платники податку на додану вартість мають звітуватися виключно в електронній формі. При цьому, абзацом 3 вказаного пункту статті 49 Податкового кодексу України передбачено, що виключно у разі припинення договору про визнання електронних документів з підстав, визначених законом, платник податків має право до складення нового договору подавати податкову звітність у спосіб, визначений підпунктами «а» і «б» пункту 49.3 цієї статті.

Відповідно до норм Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 року № 851-IV електронний документообіг здійснюється на підставі договорів, що визначають взаємовідносини суб'єктів електронного документообігу.

Процедура подання податкової звітності засобами електронного зв'язку в електронній формі до контролюючого органу регулюється Інструкцією з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України від 10.04.2008 року № 233 (далі по тексту - Інструкція № 233), що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 16.04.2008 року за №320/15011.

Згідно з частинами першою та другою розділу II Інструкції № 233, платник податків здійснює формування та подання податкових документів в електронному вигляді відповідно до законодавства із застосуванням спеціалізованого програмного забезпечення формування податкових документів, засобу КЗІ, керуючись цією Інструкцією та договором.

Для подання податкових документів до органів ДПС в електронному вигляді платник податків повинен мати: спеціалізоване програмне забезпечення для формування податкових документів в електронному вигляді у затвердженому форматі (стандарті); доступ до мережі Інтернет та можливість відправлення/приймання електронних повідомлень по електронній пошті; засіб КЗІ (сумісний за форматами даних із засобами КЗІ, що використовуються в органах ДПС); чинні посилені сертифікати відкритих ключів, сформованих акредитованим центром сертифікації ключів для платника податків та уповноважених посадових осіб платника податків, підписи яких є обов'язковими для податкової звітності у паперовій формі.

Одночасно у пунктах 5 та 6 розділу ІІІ Інструкції № 233 передбачається в обов'язковому порядку укладання між платником податків та органом ДПС (наразі орган державної фіскальної служби) договору про визнання електронних документів за типовою формою, затвердженою наказом ДПА України від 10.04.2008 № 233 як додаток 1 до Інструкції.

Крім того, у розумінні підпункту 14.1.60 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, єдиний реєстр податкових накладних - реєстр відомостей щодо податкових накладних та розрахунків коригування, який ведеться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, в електронному вигляді згідно з наданими платниками податку на додану вартість електронними документами.

Тобто, органом центральної виконавчої влади, у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 року № 236, є Державна фіскальна служба України.

Порядок ведення Єдиного реєстру податкових накладних встановлюється Кабінетом Міністрів України, а саме затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 року № 1246.

Пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до пункту 201.10 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що подання в електронному вигляді податкової звітності з податку на додану вартість за відсутності факту припинення дії договору про визнання електронних документів, а також реєстрація розрахунків коригування та податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних є обов'язком відповідного платника податку.

Пунктом 7.3 розділу ІІІ Інструкції № 233 передбачено, що після одержання від платника податків податкового документа в електронному вигляді органи ДПС проводять його розшифрування, перевірку ЕЦП, перевірку відповідності електронного документа затвердженому формату (стандарту).

Згідно з пуцнктом 1 розділу І Інструкції № 233 квитанція про одержання податкового документа в електронному вигляді (далі - перша квитанція) - електронний документ, що формується програмним забезпеченням органів ДПС та засвідчує факт і час одержання податкового документа в електронному вигляді.

Відповідно до пункту 7.4 розділу ІІІ Інструкції № 233 перша квитанція є підтвердженням платнику податків передачі його податкових документів в електронному вигляді до органу ДПС засобами телекомунікаційного зв'язку. Ця квитанція надсилається органами ДПС на електронну адресу платника податків, з якої було надіслано податкову звітність. Другий примірник першої квитанції в електронному вигляді зберігається в органі ДПС. Якщо на електронну адресу платника податків не надійшла перша квитанція, то податковий документ вважається неодержаним.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 1246 для підтвердження прийняття податкової накладної та/або розрахунку коригування до реєстрації платникові податку, який здійснює реєстрацію, видається квитанція в електронній формі, у якій наводяться реквізити зазначених документів, відповідність електронного документа формату (стандарту), затвердженому в установленому порядку, результати перевірки електронного цифрового підпису, інформація про постачальника (продавця) товарів (послуг), дата і час прийняття, реєстраційний номер, податковий період, за який подається податкова накладна та/або розрахунок коригування. Квитанція, на яку накладається електронний цифровий підпис ДФС, підлягає шифруванню та надсилається платникові податку, який здійснює реєстрацію, засобами телекомунікаційного зв'язку. Примірник квитанції в електронній формі зберігається у ДФС.

Згідно з пунктом 1 розділу І Інструкції № 233 квитанція про приймання податкового документа в електронному вигляді (далі - друга квитанція) - електронний документ, що формується програмним забезпеченням органів ДПС та засвідчує факт та час приймання (неприймання) податкового документа в електронному вигляді у базу даних органів ДПС.

Відповідно до пункту 7.4 розділу ІІІ Інструкції № 233 підтвердженням платнику податків прийняття його податкових документів до бази даних ДПС є друга квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, в якій визначаються реквізити прийнятого податкового документа в електронній формі, відповідність податкового документа в електронній формі затвердженому формату (стандарту) електронного документа, результати перевірки ЕЦП, інформація про платника податків, дата та час приймання, реєстраційний номер, податковий період, за який подається податкова звітність, та дані про відправника квитанції. На цю квитанцію накладається ЕЦП органу ДПС, здійснюється її шифрування та надсилання платнику податків засобами телекомунікаційного зв'язку. Другий примірник другої квитанції в електронному вигляді зберігається в органі ДПС.

Таким чином, процедура реєстрації податкових документів у базі даних податкових органів має загалом два етапи: перший етап - подання (направлення) платником податку електронного документа, який фіксується першою квитанцією; другий етап - приймання (неприймання) податкового документа в електронному вигляді, який фіксується другою квитанцією.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції.

Якщо надіслані податкові накладні/розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених пунктом 201.1 цієї статті та/або пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу, а також у разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування відповідно до пункту 201.16 цієї статті, протягом операційного дня продавцю/покупцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді або зупинення їх реєстрації із зазначенням причин.

Згідно з пунктом 7.6 розділу ІІІ Інструкції № 233 якщо надіслані податкові документи сформовано з помилкою, то платнику податків надсилається друга квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття податкових документів в електронному вигляді із зазначенням причин. На цю квитанцію накладається ЕЦП органу ДПС, здійснюється її шифрування та надсилання платнику податків засобами телекомунікаційнго зв'язку. Другий примірник другої квитанції в електронному вигляді зберігається в органі ДПС.

Пунктом 9 Порядку № 1246 передбачено причини відмови у прийнятті податкової накладної та/або розрахунку коригування до реєстрації: 1) наявність помилок під час заповнення податкової накладної; 2) відсутність в Реєстрі відомостей, що містяться у податковій накладній, яка коригується; 3) факт реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування з такими ж реквізитами; 4) порушення вимог щодо наявності суми податку, обчисленої відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 Податкового кодексу України (для податкових накладних та/або розрахунків коригування, що реєструються після 1 липня 2015 р.); 5) порушення вимог, установлених пунктом 201.1 статті 201 та/або пунктом 192.1 статті 192 Податкового кодексу України.

Матеріалами справи підтверджується, що у листопаді позивачем були подані для реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні, отримання яких контролюючим органом підтверджується першою квитанцією.

Вказані електроні документи не були прийнятті та зареєстровані контролюючими органами з підстави зазначеної у квитанціях № 1, а саме: «Порушено вимоги Інструкції з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку, затвердженої наказом ДПА України від 10.04.2008 №233, а саме: - ЄДРПОУ: ' 31531111'. Можливо, припинено дію Договору про визнання електронної звітності».

Суд встановив, а відповідачем цього не спростовано, що договір про визнання електронних документів №090920161 від 09.09.2016 року, укладений між позивачем і відповідачем 2, не був розірваний, а фактично був призупинений ДПІ починаючи з 18.11.2016 року.

З доводів відповідача вбачається, що підставою для призупинення дії договору про визнання електронних документів та блокування позивачу технічної можливості подавати в електронному вигляді податкову звітність та реєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні стало прийняття рішення про віднесення позивача до категорії ризикових. На підтвердження наведених обставин представник відповідача надав копії службових записок.

Основні організаційно-правові засади електронного документообігу, використання електронних документів, правовий статус електронного цифрового підпису регулюються Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 № 851-IV (далі по тексту - Закон № 851-IV).

Зокрема, відповідно до частини першої статті 14, частини першої статті 15 Закону № 851-IV електронний документообіг здійснюється відповідно до законодавства України або на підставі договорів, що визначають взаємовідносини суб'єктів електронного документообігу.

Суб'єкти електронного документообігу, які здійснюють його на договірних засадах, самостійно визначають режим доступу до електронних документів, що містять конфіденційну інформацію, та встановлюють для них систему (способи) захисту.

За змістом статті 16 цього Закону суб'єкти електронного документообігу користуються правами та мають обов'язки, які встановлено для них законодавством.

Якщо в процесі організації електронного документообігу виникає необхідність у визначенні додаткових прав та обов'язків суб'єктів електронного документообігу, що не визначені законодавством, такі права та обов'язки можуть встановлюватися цими суб'єктами на договірних засадах.

Тобто, порядок закріплення переліку прав та обов'язків сторін, що виникають в процесі організації електронного документообігу між ними, чітко визначені, а саме: у законах та інших нормативно-правових актів та/або у відповідному договорі, укладеному між такими сторонами.

Водночас, суд зважає на те, що право контролюючого органу на призупинення дії договору про визнання електронних документів, нормами чинного законодавства та затвердженою у встановленому законом порядку типовою формою договору про визнання електронних документів контролюючому органу не надано, а передбачено лише положеннями додаткової угоди до такого договору, та не є абсолютним. У зв'язку з цим обставини щодо виникнення таких підстав (факт виникнення спірних питань, пов'язаних з автентичністю податкових документів в електронному вигляді) мають бути документально підтверджені контролюючим органом.

Поряд з цим, у ході розгляду справи представник відповідача (суб'єкт владних повноважень) всупереч вимог 77 Кодексу адміністративного судочинства України не надав, а позивач не повідомив суду про факт існування між сторонами укладених угод про внесення змін та/або доповнень (додаткові угоди) до договору про визнання електронних документів від 09.09.2016 року, за умовами яких передбачалось право органу ДФС на вчинення дій/прийняття рішення щодо призупинення дії договору про визнання електронних документів у зв'язку з виникненням спірних питань, пов'язаних з автентичністю поданих платником податків в електронному вигляді податкових документів.

У відповідності до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому, відповідно до частин першої та четвертої вказаної статті належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним процесуальним нормам відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду нормативно та документально обґрунтованих пояснень з питань наявності у нього правових повноважень на призупинення дії договору про визнання електронних документів позивача у період з 17.11.2016 року по 19.12.2016 року. У зв'язку з цим суд вважає, що вчиняючи дії по призупиненню дії договору про визнання електронних документів, укладеного між позивачем і контролюючим органом, останній у вказаний період діяв поза межами наданої йому чинним законодавством і договором компетенції, що суперечить вимогам частини другої статті 19 Конституції України та Закону № 851-IV.

Враховуючи викладене та наявні у матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про відсутність у відповідача правових підстав для призупинення дії договору про визнання електронних документів №090920161 від 09.09.2016 року починаючи з 17.11.2016 року.

Стосовно позовних вимог позивача про заборону відповідача безпідставно перешкоджати та протидіяти законній господарській діяльності товариства, то суд не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Під дискреційними повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, визначених законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Аналогічна позиція підтверджується постановою Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 року № П-278/10, в якій зазначено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Таким чином, враховуючи те, що за змістом підпункту 20.1.45 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України питання щодо прийняття, обробки та аналізу документів і даних платників податків, здійснення повноважень, передбачених законом, які можуть бути реалізовані в електронній формі за допомогою засобів електронного зв'язку, віднесено до компетенції контролюючих органів, суд не може підміняти фіскальний орган (відповідача) у прийнятті рішення по податковій звітності платника податків.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково.

Керуючись статтями 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «ДІАМАНТ АГРО ТРЕЙД ЕНТЕРПРАЙЗ УКРАЇНА» задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Державної податкової інспекції в Оболонському районі ГУ ДФС у місті Києві щодо призупинення дії договору про визнання електронних документів №090920161 від 09.09.2016 року у період з 17 листопада 2016 року по 19 грудня 2016 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Присудити на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ДІАМАНТ АГРО ТРЕЙД ЕНТЕРПРАЙЗ УКРАЇНА» (, вул.Оболонська набережна, 7, корпус 3, Київ, 04211) сплачений ним судовий збір у розмірі 800,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції в Оболонському районі ГУ ДФС у м.Києві (, пр-т Героїв Сталінграда, 58, Київ, 04213).

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення буде виготовлено протягом десяти днів.

Суддя Є.В. Аблов