Справа № 766/11925/17
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2018-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2018 р. м.ОдесаСправа № 766/11925/17

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Дорошинська В.Е.

Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді- доповідача ОСОБА_1

суддів Турецької І.О.

ОСОБА_2

за участю секретаря - Стефанцевої Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Херсонського міського суду Херсонської області від 16 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про зобовязання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив зобовязати Херсонське обєднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області провести поновлення пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року шляхом призначення її знову відповідно до норм Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позову зазначено, що відмова пенсійного органу у поновленні виплати пенсії з посиланням на те, що заявник мав особисто звернутися до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, є протиправною та порушує його права, гарантовані Конституцією України.

Постановою Херсонського міського суду Херсонської області від 16 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що суд першої інстанції не правильно дав правову оцінку фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам, та ухвалив рішення без урахування практики Конституційного Суду України, Верховного Суду України та Вищого адміністративного суду України.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції представник апелянта заявив клопотання про прийняття судом відмови від частини позовних вимог, а саме, від вимог про поновлення пенсії шляхом призначення її знову та про проведення індексації.

Відповідно до ст.52 КАС України судом апеляційної інстанції проведено заміну відповідача - Херсонського обєднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 17 травня 1989 року ОСОБА_3 призначено пенсію за віком, виплата якої була припинена в 2001 році у зв'язку з його виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю.

28 квітня 2017 року представник позивача звернувся до Херсонського обєднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області із заявою про поновлення виплати призначеної позивачу пенсії за віком.

До заяви про поновлення пенсії додано нотаріально посвідчені копії довіреності, паспорта, ІПН, пенсійного посвідчення, трудової книжки, оригінал апостильованої заяви про поновлення пенсії, підписаної особисто ОСОБА_3

Листом від 26 травня 2017 року Управління відмовило у поновленні пенсії позивачу шляхом її призначення знову з тих підстав, що заява про призначення пенсії має бути подана пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку, як одержувача пенсії, з наданням оригіналів документів, підтверджуючих наявність відповідного стажу та факт проживання за місцем обліку в органі ПФУ .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що у відповідача, в силу положень ч.1 ст.44 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування" не було законних підстав призначати позивачу пенсію, адже останній не надав до пенсійного органу документів, необхідних для призначення пенсії - документу про стаж, вік, та заробітну плату, які подаються в оригіналах.

Однак колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. Як вбачається з матеріалів справи, дана виплата була здійснена ОСОБА_3 за шість місяців наперед перед виїздом з України.

З 01 квітня 2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п.2 ч.1 ст.49 якого виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій врегульовані п 1.5 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок №22-1) заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку, як одержувача пенсії.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача та суду першої інстанції, як на підставу для відмови у поновленні виплати пенсії позивачу, на ту обставину, що він не звертався особисто до пенсійного органу з заявою про поновлення йому пенсії.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що, як зазначив Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст.46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач, хоч і проживає постійно за кордоном, однак є громадянином України, а тому має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни цієї держави, адже Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

На підставі наведеного, судова колегія дійшла висновку, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25 рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу пенсійний орган має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Крім цього, відповідно до ч.2 ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

В свою чергу, за приписами ст.1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати доходів" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст.3 цього Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Оскільки відповідач з власної вини не відновив виплату позивачеві пенсії, невиплачені суми пенсії мають нараховані та виплачені з компенсацією втрати частини доходів відповідно до вимог вищенаведених правових норм.

Як вже зазначалось вище, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції представник апелянта заявив клопотання про прийняття судом відмови від частини позовних вимог, а саме, від вимог про поновлення пенсії шляхом призначення її знову та про проведення індексації.

Відповідно до ст.314 КАС України позивач може відмовитися від позову, а сторони можуть примиритися у будь-який час до закінчення апеляційного провадження.

Оскільки дії позивача не суперечать закону та не порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси, судова колегія вважає за можливе прийняти відмову від частини позовних вимог та закрити провадження у справі в цій частині.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Керуючись п.п.2, 3 ч.1 ст.315, п.4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд,

П О С ТА Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Херсонського міського суду Херсонської області від 16 листопада 2017 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_3 задовольнити.

Зобовязати Херсонське обєднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області поновити ОСОБА_3 виплату пенсії з 07 жовтня 2009 року та провести її перерахунок відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з виплатою компенсації втрати її частини.

Прийняти відмову від позову в частині позовних вимог щодо призначення пенсії знову та проведення індексації.

Провадження у справі в цій частині позовних вимог - закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Головуючий: І.П. Косцова

Суддя: І.О. Турецька

Суддя: Л.В. Стас