Справа № 825/273/18
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2018-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2018 року м. Чернігів Справа № 825/273/18

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Борзнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1.) 15.01.2018 звернувся до суду з адміністративним позовом до Борзнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області (далі - Борзнянське ОУПФ) та просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати йому пенсії;

- зобов'язати відповідача відновити йому виплату пенсії з 01.12.2017.

Позов мотивовано тим, що до січня 2017 року позивач отримував пенсію за віком відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації, як внутрішньо переміщена особа. Через скасування вказаної довідки йому припинено виплату пенсії. Однак, вважає вказані дії відповідача протиправними, оскільки ОСОБА_1 не зареєстрований на територіях, на яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють, або здійснюють не в повному обсязі, свої повноваження. Отже, враховуючи те, що він не є мешканцем окупованих територій, вважає, що не повинен і не може мати статусу внутрішньо переміщеної особи.

Ухвалою судді від 16.01.2018 відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного письмового провадження, без виклику сторін, та надано відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі на надання відзиву на позов.

У встановлений ухвалою суду строк представником відповідача надано відзив на позов, в якому він просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог та зазначив, що позивач перебуває на обліку в Борзнянському ОУПФ та до 01.12.2017 отримував пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до довідки від 23.12.2016 № , виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації, як внутрішньо переміщена особа. Рішенням від 27.11.2017 Управлінням праці та соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації, згідно поданої ОСОБА_1 заяви, скасовано вказану довідку, тому припиняючи позивачу виплату пенсії, як внутрішньо переміщеній особі, відповідач діяв в межах повноважень. Зазначив, що отримати пенсію на контрольованій українською владою території зазначені особи можуть лише за умови реєстрації їх як внутрішньо переміщеної особи, іншого законом не передбачено.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 мають бути задоволені, враховуючи таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував на обліку в Борзнянському ОУПФ та отримував пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», відповідно до довідки від 23.12.2016 № , виданої Управлінням соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації, як внутрішньо переміщена особа (а.с. 10).

Відповідно до рішення Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації від 27.11.2017 вказану довідку було скасовано відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», на підставі поданої ОСОБА_1 заяви.

У зв'язку з наведеним, Борзнянським ОУПФ з 01.12.2017 припинено позивачу виплату пенсії, про що повідомлено листом від 13.12.2017 № 2790/05 (а.с. 9).

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов'язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право відповідно до частини другої статті 46 Основного Закону України гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду визначає Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із статтею 1 Закону № 1058 пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Стаття 4 Закону № 1058 визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058 пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Закон № 1058 або інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає будь-яких підстав зупинення або не поновлення виплати вже призначеної пенсії, є тільки виключні підстави припинення виплати.

Зокрема, відповідно до статті 49 Закону № 1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

У статті 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються: 1) права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; 6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави для висновку, що відмова у нарахуванні та виплаті, припинення виплати пенсії можлива за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення лише з підстав визначених статтею 49 Закону № 1058.

З урахуванням наведеного, підстава припинення виплати пенсії має бути визначена безпосередньо законом, отже до спірних правовідносин має застосовуватись Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який має вищу юридичну силу.

Припинення виплат через підстави, визначенні у підзаконному нормативному акті (зокрема через припинення дії довідки внутрішньо переміщених осіб), суд вважає необґрунтованим, оскільки закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

З огляду на викладене, підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Як вбачається з матеріалів справи та відзиву представника відповідача жоден з наведених випадків Управлінням не застосований та не доведений.

Так, листом від 13.12.2017 за № 2790/05 відповідач повідомив ОСОБА_1, що йому припинено виплату пенсії згідно рішення Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації від 27.11.2017 № , яким скасовано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. При цьому, Борзнянським ОУПФ рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 не приймалась.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав, передбачених законом, для припинення позивачеві виплати пенсії, а тому суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо припинення позивачеві виплати пенсії є протиправними та такими, що вчинені в порушення статті 19 Конституції України.

Згідно положень статті 1 Конвенції, статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 14 Конвенції регламентовано, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Таким чином, право позивача на отримання пенсії є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" № 8 від 13.06.2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Крім того, відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті (частина друга статті 1 вказаного Закону).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України місце проживання фізичної особи - житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина шоста статті 29 Цивільного кодексу України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи пенсії право громадянина на призначення йому пенсії не може бути пов'язаним з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії паспорту ОСОБА_1 серії НОМЕР_1, виданого 16.02.2001 Калінінським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області, позивач був зареєстрований на тимчасово окупованій території України до січня 2015 року. В свою чергу, відповідно до відмітки, з 28.01.2015 місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 8 зворот).

Тобто, з вказаного періоду припинено реєстрацію позивача на територіях, на яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють, або здійснюють не в повному обсязі, свої повноваження, тому відповідно ОСОБА_1 не можу мати статусу внутрішньо переміщеної особи.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на приведене, враховуючи, що пенсія - є виплатою довічною та постійною, суд прийшов до висновку про порушення відповідачем вимог статті 19 Конституції України, статті 49 Закону № 1058, оскільки позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Відповідачем не наведено жодних неправомірних дій з боку ОСОБА_1, які б відповідно до чинного законодавства були б підставою для припинення виплати йому пенсії. Діючи поза законом, відповідач тим самим свавільно втрутився у право позивача на отримання пенсії, що призвело до його порушення, а тому воно підлягає захисту шляхом задоволення вимог про зобов'язання Борзнянського ОУПФ відновити виплату пенсії з періоду, коли її було припинено, а саме з 01 грудня 2017 року.

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, суд вважає за можливе стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Борзнянського ОУПФ України на користь позивача судові витрати в сумі 704,80 грн.

Керуючись статтями 241-246, 263, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправними дії Борзнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області (вул. Г. Коваля, 12-а, м. Ічня, Чернігівська область, 16703, ) щодо припинення з 01 грудня 2017 року виплати ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 16733, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) пенсії за віком.

Зобов'язати Борзнянське об'єднане управління Пенсійного фонду України Чернігівської області (вул. Г. Коваля, 12-а, м. Ічня, Чернігівська область, 16703, ) поновити ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 16733, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) з 01 грудня 2017 року виплату пенсії за віком.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Борзнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області (вул. Г. Коваля, 12-а, м. Ічня, Чернігівська область, 16703, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 16733, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судові витрати в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Допустити до негайного виконання рішення в межах суми стягнення за один місяць відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя С.В. Бородавкіна