Справа № 806/3314/17
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 року м.Житомир

справа № 806/3314/17

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Горовенко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Галайби І.Б.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1;

представника відповідача - ОСОБА_2 (за довіреністю від 05.01.2018);

представника третьої особи - ОСОБА_3 - приймав участь у судовому засіданні 22.01.2018 (за довіреністю від 28.07.2016),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Мала Бердичівська, 23, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Житомирській області, про визнання дій протиправними та стягнення заборгованості по заробітній платі,-

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправними дії прокуратури Житомирської області щодо ненарахування та невиплати заробітної плати за період з 01.07.2015 по 15.08.2016 включно відповідно до ст.81 Закону України "Про прокуратуру";

- стягнути з прокуратури Житомирської області на її користь заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 182364,05 грн. за період з 01.07.2015 по 15.08.2016 включно.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що при розрахунку заробітної плати відповідачем не дотримано вимог ст.81 Закону України «Про прокуратуру», що призвело до її виплати позивачу в значно меншому розмірі, ніж визначено законом.

Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 08.12.2017 провадження у справі за вказаною позовною заявою відкрито, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відповідач подав письмовий відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування зазначає, що згідно з ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», який набрав чинності 15.07.2015, посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат. Проте, зауважує, що п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет на 2015 рік» визначено, що норми і положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов"язкового державного соціального страхування.

У зв"язку з тим, що фінансування органів прокуратури України відповідно до ст.89 Закону України «Про прокуратуру» здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, враховуючи обмежені фінансові ресурси державного бюджету у 2015 році заробітна плата прокурорсько-слідчим працівникам прокуратури Житомирської області нараховувалась та виплачена згідно із затвердженим Генеральною прокуратурою України штатним розписом, враховуючи можливості бюджету, затверджені кошторисом на поточний рік та у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012.

Вважає, що посилання позивача на те, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших передбачених Законом гарантій, пільг та компенсацій України, що кваліфіковано Європейським судом з прав людини у справі "Будченко проти України" від 24.04.2014 як втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, не може бути у даній справі преюдиційним, оскільки повністю протилежні висновки, на думку відповідача, з обґрунтуванням повноважень держави на встановлення певних механізмів задля дотримання балансу економічної безпеки та соціального захисту громадян викладені у рішенні цього ж суду від 03.06.2014 "Велікода проти України", згідно з яким визнано право держави встановлювати соціальні виплати виходячи з можливостей бюджету.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Житомирській області, подало письмові пояснення по справі, в яких з посиланням на положення Закону України "Про виконавче провадження", Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників" №845 від 03.08.2011 вказує, що у відповідності до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевого бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином відсутні будь-які неправомірні дії та бездіяльність з його боку.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з підстав викладених у позовній заяві, та просила їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов.

Представник третьої особи заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових поясненнях.

Заслухавши пояснення позивача та представників інших учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов висновків про наступне.

Судом встановлено, що відповідно до відомостей трудової книжки серія АО №630078 ОСОБА_1, відповідно до наказу прокурора Житомирської області від 08.08.2014 №336к призначена на посаду прокурора прокуратури Попільнянського району Житомирської області на умовах строкового трудового договору з 11.08.2014 по 11.08.2015 (а.с.21-22).

Згідно з наказом прокурора Житомирської області від 14.12.2015 №621к призначена на посаду прокурора Коростишівської місцевої прокуратури Житомирської області з 15.12.2015 (а.с.22).

Наказом від 01.08.2016 № 276к ОСОБА_1В звільнено із займаної посади та органів прокуратури Житомирської області за власним бажанням (ст.38 КЗпП України. п.7 ч.1. ст. 51 Закону України "Про прокуратуру") з 15.08.2016 (а.с.22, 23).

Позивачу за період з 01.07.2015 по 15.08.2016 заробітна плата нараховувалась виходячи з посадового окладу, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників прокуратури» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Проте, на думку позивача, заробітна плата, за вищевказаний період, повинна була нараховуватись прокуратурою Житомирської області, виходячи з посадових окладів, передбачених ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», у зв"язку і чим позивач звернувся із даним позовом до суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему органів прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон №1697-VII).

Статтею 81 Закону №1697-VII визначено розмір заробітної плати прокурора.

Як передбачено ч.1 ст.81 Закону №1697-VII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) заробітна плата прокурорів регулюється Законом № 1697-VII та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.2 ст.81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов'язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (частина 3 статті 81 Закону №1697-VII).

Відповідно до ч.9 ст.81 Закону №1697-VII фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 внесено зміни до Бюджетного кодексу України, зокрема розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" доповнено п.26, яким передбачено, що норми і положення ст.81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Відповідно до ст.4 Закону №1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Таким чином, норми законів України про державний бюджет передбачають правове регулювання питання оплати праці, в тому числі прокурорів, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Кабінетом Міністрів України умови оплати праці працівників органів прокуратури визначено постановою від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з ч.2 ст.89 Закону №1697-VII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Статтею 90 Закону №1697-VII визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

При цьому, вказаним рішенням Конституційного Суду України вирішено, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Принцип законності передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України №20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII „Прикінцеві положення" Закону України „Про Державний бюджет України на 2011 рік", передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Вирішуючи даний спір, суд також враховує положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі „Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», пункту 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів. Вказані норми, на момент розгляду справи є чинними.

Суд вважає за необхідне зауважити, що Закон про Державний бюджет України регулює відносини у сфері формування та використання фінансових ресурсів, затверджує повноваження органів державної влади здійснювати виконання бюджету. За своєю суттю він є спеціальним законом, оскільки регламентує специфічну сферу суспільних відносин. Виключно ним визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування. Дія закону про Державний бюджет України обмежена календарним роком, регулярно здійснюються звіти і контроль за його виконанням. Особливістю цього закону є і те, що при здійсненні бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням.

Як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 03.10.1997 у справі №18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Таким чином, Закон України про Державний бюджет України на відповідний рік, як спеціальний Закон, яким регулюються бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, як таких, що фінансуються з державного бюджету, надають повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Рішення щодо неконституційності пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», пункту 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», Конституційним Судом України не приймалися.

Отже, на час виникнення спірних відносин та до моменту звільнення позивача схема посадових окладів працівників органів прокуратури була визначена постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» із урахуванням відповідних змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України №763 від 30.09.2015 та №1013 від 09.12.2015.

Так, відповідно до пункту 13 розділу ХІІІ Закону №1697-VII Кабінету Міністрів України доручено: у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Проте, Кабінетом Міністрів України покладені на нього пунктом 13 розділу ХІІІ Закону №1697-VII обов"язки не були виконані.

Представник відповідача у судовому засіданні не заперечував, що в спірний період заробітна плата позивачу нараховувалась виходячи з розміру посадового окладу визначеного саме постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505.

Враховуючи наведене, оскільки Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників прокуратури» щодо умов оплати праці, зокрема, розмірів окладів працівників, не внесені, а Законами України про Державний бюджет України на 2015-2016 роки видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» не передбачались, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини, зокрема, на рішення "Будченко проти України" від 24.04.2014 та "Кечко проти України" 08.11.2005, суд вважає необгрунтованими, оскільки нарахування заробітної плати позивачу у розмірах, інших ніж передбачено ст.81 Закону №1697-VII, здійснювалось позивачу не з мотивів відсутності механізму реалізації законодавчо визначених положень, а у зв"язку із відповідним правовим регулюванням, відповідно до якого повноваження щодо встановлення розміру виплат, передбачених статтею 81 Закону №1697-VII, передані Кабінету Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач не має правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівникам прокуратури поза межа видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах, інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги положення діючого законодавства, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 6, 7, 8, 9, 32, 77, 90, 139, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 13300, ін. код. НОМЕР_1) до Прокуратури Житомирської області (вул. Святослава Ріхтера,11, м. Житомир, 10008, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Житомирській області (вул. Святослава Ріхтера,24, м. Житомир, 10008, ), про визнання дій протиправними та стягнення заборгованості по заробітній платі, - відмовити.

Вступну та резолютивну частини рішення складено у нарадчій кімнаті і проголошено 07 лютого 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.В. Горовенко

Повний текст рішення складено 16 лютого 2018 року.