Справа № 800/177/17
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.02.2018 Київ П/9901/318/18 800/177/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Бучик А.Ю., Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

за участю:

секретаря судового засідання Журіної О.О.,

представників:

Вищої ради правосуддя - Русакової І.Г.,

Вищої кваліфікаційної комісії суддів України - Карлаша Д.О.,

розглянув у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), третя особа - Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі - ВККС), про визнання протиправними рішень та їх скасування, зміну формулювання підстав звільнення,

встановив:

ОСОБА_3 3 травня 2017 року звернулася до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВРП, у якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17 в частині звільнення її з посади судді апеляційного суду Луганської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України (далі - рішення ВРП № 596/0/15-17); визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 13 квітня 2017 року № 823/0/15-17 про залишення без розгляду її заяви від 12 листопада 2014 року про звільнення у відставку за власним бажанням (далі - ухвала ВРП № 823/0/15-17); змінити формулювання підстав звільнення її з «відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України», як зазначено у рішенні № 596/0/15-17, на звільнення її «відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України, у відставку відповідно до заяви від 12 листопада 2014 року; рішення допустити до негайного виконання.

Вимоги аргументує такими обставинами.

Вища рада юстиції (правонаступником якої є ВРП; далі - ВРЮ), отримавши 15 грудня 2014 року її заяву про звільнення за власним бажанням від 12 листопада 2014 року, повинна була прийняти рішення щодо направлення відповідного подання до Верховної Ради України (далі - ВРУ) протягом місяця після її отримання. У заяві про звільнення вона пояснила, що не бажає переїжджати за новим місцем знаходження апеляційного суду Луганської області та продовжувати роботу на посаді судді. Проте у встановлений законом строк ВРЮ не було направлено до ВРУ подання про її звільнення. У зв'язку із тим, що питання про звільнення не було вирішено, вона (ОСОБА_3) була вимушена погодитися на переїзд до нового місця знаходження апеляційного суду Луганської області. Однак після відновлення діяльності суду на роботу не вийшла - надіслала заяви на відпустки, проте у їх наданні їй було відмовлено. ВРЮ 22 жовтня 2015 року, майже через рік, звернулася до ВККС із заявою щодо проведення перевірки наявності в її (ОСОБА_3) діях дисциплінарного проступку та порушення присяги. Розгляд заяви про звільнення у відставку зупинила до вирішення питання щодо дисциплінарної відповідальності. Вважає, що ВРЮ безпідставно порушила її конституційні права на вільну працю та на звільнення за власним бажанням у відставку. Обставина, що до червня 2015 року не було сформовано склад ВРЮ не виправдовує ці порушення. 11 січня 2017 року ВККС прийняла рішення № 3/дп-17 про направлення рекомендації до ВРП про звільнення її з посади судді, вбачаючи факти, що свідчать про порушення нею присяги судді. Зазначає, що у рішенні ВРП № 596/0/15-17 не міститься висновків, чому ВРП погодилася із поданням ВККС про те, що її відсутність на роботі після відновлення діяльності апеляційного суду в іншому місці з 1 вересня 2015 року є порушенням, вважає, що сама по собі відсутність на роботі не може бути розцінена як порушення без з'ясування дійсних причин.

Йдеться у позові й про порушення РВП процедури, встановленої пунктом 5.18 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 «Про затвердження Регламенту Вищої ради правосуддя» (далі - Регламент ВРП), оскільки доповідачем не було оголошено обставини вчиненого дисциплінарного проступку судді, тобто конкретні факти порушення та чим вони доводяться. Це свідчить про формальне, упереджене ставлення ВРП до цього питання.

Зазначає позивачка й про те, що за весь час перебування на посаді судді жодного разу не притягувалася до дисциплінарної відповідальності, сумлінно ставилася до виконання обов'язків судді, дотримувалася Присяги судді, ніяких скарг від громадян на неї не надходило, скасувань рішень, прийнятих під її головуванням, через грубі порушення норм матеріального чи процесуального права не було.

Звертає увагу, що у вступній та резолютивній частинах ухвали ВРП № 823/0/15-17 зазначено прізвище, ім'я та по батькові ОСОБА_4, а не ОСОБА_3, що свідчить про прийняття рішення стосовно іншої особи.

Вважає ухвалені ВРП щодо неї рішення неправомірними та такими, що порушують її права як людини, а саме на життя та гідні умови праці.

У відзиві ВРП зазначає, що у позові не наведено жодних підстав для втручання в спірні рішення. Ці рішення ухвалено повноважним складом ВРП та підписано всіма членами Ради, які брали участь в їх ухваленні; наведені підстави та мотиви цих рішень.

У судове засідання позивачка не з'явилася, у поясненнях на відзив відповідача на позовну заяву зазначила, що просить позов задовольнити, справу розглянути без її участі, клопотань, заяв, відводів судді або складу суддів не заявляє.

Представник ВРП в судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила, що ВРП ухвалила спірні рішення з метою виконати відведену їй роль конституційного державного органу, уповноваженого формувати склад судової влади. Рішення є обґрунтованим, ухвалене безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, пропорційно, своєчасно. Враховуючи вимоги частини двадцять першої статті 79 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ), у позові ОСОБА_3 не наведено підстав, які б могли слугувати підґрунтям для оскарження та скасування спірних рішень.

Представник ВККС проти позову заперечив.

Верховний Суд заслухав пояснення представників відповідача та третьої особи, дослідив зібрані у справі докази у межах заявлених позовних вимог і дійшов висновку про таке.

ОСОБА_3 з червня 1987 року по лютий 1988 року працювала народним суддею Первомайського міського народного суду Ворошиловградської області, а з грудня 1990 року по березень 2017 року - суддею апеляційного суду Луганської області, безстроково суддею цього суду обрана ВРУ 14 грудня 2000 року (постанова № 2149-ІІІ).

Указом Президента України від 12 листопада 2014 року № 867/2014 у зв'язку із проведенням антитерористичної операції змінено місцезнаходження апеляційного суду Луганської області та переміщено його до м. Сєвєродонецька Луганської області.

Згідно з розпорядженням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2015 року № 11/0/38-15 відновлено роботу вказаного суду з 17 лютого 2015 року.

Відповідно до відомостей, зазначених у листах Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області та голови апеляційного суду Луганської області, зокрема, суддя ОСОБА_3 з дати відновлення роботи суду до цього часу не приступила до виконання своїх службових обов'язків, до нового місця розташування суду не переїхала, правосуддя не здійснює.

При цьому суддя ОСОБА_3 не надала документи, що підтверджують згоду на переїзд до нового місця розташування апеляційного суду Луганської області.

Відповідно до листа голови апеляційного суду Луганської області суддя ОСОБА_3 не подала відповідну заяву у строк, визначений пунктом 9 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 563. Про це було повідомлено Міністерство юстиції України.

15 грудня 2014 року до ВРЮ надійшла заява ОСОБА_3 від 12 листопада 2014 року про відставку.

17 вересня 2015 року ВРЮ прийняла рішення про внесення подання ВРУ про звільнення ОСОБА_3 з посади судді апеляційного суду Луганської області у відставку та 2 жовтня 2015 року внесла до ВРУ відповідне подання (№ 25/0/12-15).

На засіданні 23 березня 2017 року ВРП ухвалила рішення № 596/0/15-17 про звільнення ОСОБА_3 з посади судді апеляційного суду Луганської області за вчинення істотного дисциплінарного проступку на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

13 квітня 2017 року ВРП прийняла ухвалу про залишення без розгляду заяви ОСОБА_3 про звільнення з посади судді апеляційного суду Луганської області № 823/0/15-17.

Визначальним у розв'язанні даного спору є встановлення обставин щодо наявності в діях позивачки дисциплінарного проступку.

Згідно зі статтею 112 Закону № 1402-VІІІ суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України, а саме: підставами для звільнення судді є: 1) неспроможність виконувати повноваження за станом здоров'я; 2) порушення суддею вимог щодо несумісності; 3) вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді; 4) подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням; 5) незгода на переведення до іншого суду у разі ліквідації чи реорганізації суду, в якому суддя обіймає посаду; 6) порушення обов'язку підтвердити законність джерела походження майна.

Відповідно до частини другої статті 57 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VІІІ «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VІІІ) рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що рішення ВРП № 596/0/15-17 підписано усіма членами, які брали участь в його ухваленні, та містить мотиви його прийняття та визначені законом підстави для звільнення позивача з посади судді.

Оскільки поштового зв'язку з тимчасово окупованою територією міста Луганська та Луганської області не було, позивачка була повідомлена про дату та час засідання ВРП у порядку частини шостої статті 30 Закону № 1798-VІІІ шляхом розміщення повідомлення на офіційному веб-сайті ВРП.

Наведене свідчить про відсутність протиправності дій ВРП у частині прийняття рішення від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17 про звільнення позивачки з посади судді апеляційного суду Луганської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Встановлено також, що ОСОБА_3 12 листопада 2014 року подала заяву про звільнення за власним бажанням, яка надійшла до ВРЮ 15 грудня 2014 року.

17 вересня 2015 року ВРЮ прийняла рішення про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_3 з посади судді апеляційного суду Луганської області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Після направлення до ВРУ зазначеного подання до ВРЮ стала надходити інформація про те, що деякі судді, що знаходяться у районі проведення антитерористичної операції, обіймаючи штатні посади в судах України, не приступили до виконання своїх обов'язків у судах, до яких були прикріплені чи переведені, або після того, як суд відновив роботу на звільненій від терористів території чи за новою адресою.

Так, на підставі листа Голови Верховної Ради України щодо проведення додаткової перевірки суддів м. Луганська, Луганської області та апеляційного суду Луганської області, ВРЮ до ВККС направлено лист для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності, зокрема позивачки.

ВККС рішенням від 11 січня 2017 року № 3/дп-17 притягнула ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності та застосувала до неї дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади.

Зокрема, ВККС було встановлено, що Указом Президента України від 12 листопада 2014 року № 867/2014 у зв'язку із проведенням антитерористичної операції було змінено місцезнаходження Луганського окружного адміністративного суду та переміщено його до міста Сєвєродонецька Луганської області. Роботу зазначеного суду відновлено, а тому неявка на роботу протягом тривалого часу без поважних причин та невиконання позивачем своїх службових обов'язків, є порушенням присяги судді та такими діями, що підривають авторитет до правосуддя.

Статтею 56 Закону № 1402-VІІІ передбачено права та обов'язки судді, зокрема, суддя зобов'язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Відповідно до частини четвертої статті 116 Закону № 1402-VІІІ суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення.

Відповідно до пункту 1 частини восьмої статті 109 Закону № 1402-VІІІ дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується у разі: вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.

Істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов'язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який з таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду (пункт 1 частини дев'ятої статті 109 Закону № 1402-VІІІ).

Пунктом 33 Висновку № 18 (2015) Консультативної ради європейських суддів «Позиція судової влади та її відносини з іншими гілками державної влади в умовах сучасної демократії» визначено, що судді повинні поводитися доброчесно як під час виконання своїх функцій, так і в особистому житті, відповідати за свою поведінку, якщо це входить до загальноприйнятих норм.

Відповідно до пункту 8 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів повноваження, що надані суддям, тісно пов'язані з цінностями правосуддя, справедливості та свободи. Стандарти поведінки, які застосовуються до суддів, випливають з цих цінностей і є передумовами довіри до здійснення правосуддя.

Отже, положення міжнародних документів та законодавства України визначають, що суддя має дотримуватись високих стандартів поведінки та не вчиняти дій, які підривають авторитет правосуддя.

Згідно з листами голови апеляційного суду Луганської області, копіями актів про відсутність на робочому місці та табелів обліку використання робочого часу, які були досліджені ВККС, позивачка з дня відновлення роботи суду і до цього часу, до виконання своїх службових обов'язків не приступила, до нового місця розташування суду не переїхала та, відповідно, правосуддя не здійснювала. Хоча станом на час прийняття ВККС рішення від 11 січня 2017 року № 3/дп-17, позивачка не була звільнена з посади та перебувала у статусі діючого судді.

Подання позивачкою заяви про її звільнення з посади судді за власним бажанням не звільняє останню від покладених на неї обов'язків судді до ухвалення рішення про її звільнення.

Суд вважає, що за таких обставин не було порушено право позивачки на повагу до приватного і сімейного життя, та не допущено будь-якої дискримінації при реалізації нею своїх прав та свобод.

Дисциплінарний проступок, внаслідок якого ОСОБА_3 звільнена з посади судді апеляційного суду Луганської області, пов'язаний з її неявкою на роботу протягом тривалого часу без поважних причин та систематичним нехтуванням обов'язками судді.

Правом на переведення на посаду судді до суду на іншій території України позивачка не скористалася. Під час розгляду справи не встановлено, що проживання позивачки на непідконтрольній органам влади території, і її робота в установі, яка була переведена на підконтрольну територію могла або становила реальну загрозу життю, здоров'ю та безпеці позивачки чи членам її родини, позаяк жодних доказів на підтвердження цих обставин не надано.

З огляду на викладене, ВККС встановила факти підтвердження того, що дії позивачки підривають авторитет правосуддя, порочать звання судді та беззаперечно є істотним дисциплінарним проступком, що несумісний зі статусом судді, а також свідчать про свідоме нехтування суддею обов'язками судді, порушення морально-етичних принципів поведінки судді та вчинення нею дій, що порочать звання судді.

Рішення ВККС від 11 січня 2017 року № 3/дп-17 ОСОБА_3 не оскаржувала.

Наведені вище обставини підтвердились і під час їх розгляду у ВРП, у зв'язку з чим було прийнято рішення про звільнення позивачки з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Відповідно до пункту 15.7 Регламенту ВРП, якщо на момент розгляду питання про звільнення судді Радою, суддя звільнений з посади або його повноваження припинені, заява (висновок, подання) залишається без розгляду.

З огляду на рішення ВРП № 596/0/15-17 та вимоги Регламенту ВРП, ухвала ВРП № 823/0/15-17 щодо залишення без розгляду заяви позивачки про звільнення у відставку за власним бажанням, є правомірною, оскільки ОСОБА_3 звільнена за вчинення істотного дисциплінарного проступку.

Суд також зазначає, що відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1798-VІІІ ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Частиною першої статті 26 цього Закону встановлено, що ВРП діє у пленарному складі, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно з пунктом 5.1 Глави 5 Регламенту ВРП, формою роботи Ради є засідання у пленарному складі.

Відповідно до пункту 9.2 Глави 9 рішення ухвалюється більшістю членів Ради, які беруть участь у засіданні Ради у пленарному складі чи її органу, якщо інше не визначено Законом.

30 вересня 2016 року набрали чинності зміни до Конституції України, внесені Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VІІІ «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», а тому рішенням ВРЮ від 12 січня 2017 року № 11/0/15-17 реорганізовано ВРЮ шляхом перетворення у ВРП, а члени ВРЮ набули статусу членів ВРП.

Судом встановлено, що на засіданні Ради 23 березня 2017 року з розгляду питання щодо ОСОБА_3 були присутніми 16 її членів і всі проголосували за звільнення позивачки з посади судді.

З наведеного вбачається, що рішення від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17 прийнято правоможним складом Ради.

Не допустила, на думку колегії суддів, Рада і порушення строків розгляду заяви позивачки про звільнення її з посади за власним бажанням.

Так, 11 квітня 2014 року з набранням чинності Законом України від 8 квітня 2014 року № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі - Закон № 1188-VII) припинились повноваження членів ВРЮ, крім тих, які перебувають у цьому органі за посадою.

12 лютого 2015 року ВРУ прийняла Закон України № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII), який передбачав внесення змін, зокрема, до Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (чинного на момент звернення ОСОБА_3 із заявою про звільнення з посади судді за власним бажанням; далі - Закон № 22/98-ВР), що, у свою чергу, стало передумовою формування нового складу ВРЮ, яка з 4 червня 2015 року розпочала роботу в складі 17 членів.

Таким чином, згідно з вимогами Закону № 192-VIII та Закону № 1188-VII ВРЮ у період з 11 квітня 2014 року до 4 червня 2015 року не здійснювала своїх повноважень через відсутність складу, передбаченого Конституцією України та Законом № 22/98-ВР.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та відповідність оскаржуваних рішення Вищої ради правосуддя від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17 в частині звільнення позивачки з посади судді апеляційного суду Луганської області та ухвали від 13 квітня 2017 року № 823/0/15-17 критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Не дають приводів для втручання в спірні рішення ВРП й інші зазначені у позовній заяві аргументи, позаяк вони не применшують і не змінюють основних правових питань цього рішення суду.

Керуючись статтями 241- 246, 250, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя, третя особа - Вища кваліфікаційна комісія суддів України, про визнання протиправними рішень та їх скасування, зміну формулювання підстав звільнення, відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 лютого 2018 року.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: Я.О. Берназюк

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз