Справа № 826/1384/17
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2018-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

12 лютого 2018 року справа №826/1384/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Огурцова О.П., за участю секретаря Яцюти М.С. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.)
доМіністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач)
простягнення з відповідача 1 446,38 грн. компенсації втрати частини доходів

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, оскільки вважає, що у випадку порушення строків виплати заробітної плати відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" він має право на таку компенсацію, оскільки індекс цін на споживчі товари і тарифи на послуги зріс більше як на один відсоток. Свою позицію мотивує тим, що виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення за період з 27 грудня 2014 року по 06 квітня 2015 року не має разового характеру та повинна проводитись відповідачем до виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. В обґрунтування своєї позиції позивач посилається на положення статті 34 Закону України "Про оплату праці", Закон України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427 (у редакції постанови від 23 квітня 1999 року № 692).

Позивач просить стягнути компенсацію втрати частини доходів за час затримки виконання рішення суду в сумі 1 446,38 грн. за період з 08 грудня 2015 року (час, з якого виник обов'язок виконати постанову суду апеляційної інстанції від 08 грудня 2015 року у справі №826/16659/15) по 14 грудня 2016 року (час перерахування боржнику коштів позивачу в сумі 11702,12 грн.).

Суму компенсації позивач обчислив шляхом множення суми середнього заробітку, визначеного постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у справі №826/16659/15, на коефіцієнт приросту споживчих цін за період з дати набрання цією постановою суду законної сили по дату виплати коштів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/1384/17, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач подав до суду письмове заперечення проти позову, в якому зазначив, що право на компенсацію втрати частини заробітної плати (доходу) та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі не є тотожними поняттями та мають різний правовий характер. Середній заробіток, стягнутий за час невиконання рішення про поновлення на роботі, є одним із засобів поновлення права на працю та не є заробітною платою і не має постійного характеру, тобто не є доходом, з яким статті 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" пов'язують обов'язок виплати компенсації. Також відповідач зазначає, що відповідно до статті 34 Закону України "Про оплату праці", статей 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" право на компенсацію мають тільки працівники підприємств, установ, організацій. Позивач не є працівником Міністерства юстиції України, а останнє не є його роботодавцем, оскільки позивач не має трудових відносин з Міністерством юстиції України. Так, відповідного наказу про поновлення позивача на посаді старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби не видано. Отже, Міністерство юстиції України не має обов'язку сплачувати позивачу заробітну плату та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків їх виплати.

В судове засідання 27 лютого 2017 року позивач не прибув, попередньо подавши клопотання про розгляд справи за його відсутності; представник відповідача також до суду не прибув; на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, звертає увагу на наступне.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 грудня 2014 року у справі №826/17563/14 визнано протиправним та скасовано наказ Державної виконавчої служби України від 10 листопада 2014 року №675/к про звільнення ОСОБА_2 з посади старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішення Державної виконавчої служби України та поновлено ОСОБА_2 на цій посаді з 19 грудня 2014 року, стягнуто з Державної виконавчої служби на користь ОСОБА_2 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Допущено негайне виконання цієї постанови суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць.

У зв'язку із затримкою виконання судового рішення, позивач у серпні 2015 року звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державної виконавчої служби України середній заробіток за час затримки стягнення, з 19 грудня 2014 року по 06 квітня 2015 року.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у справі №826/16659/15 задоволено позов ОСОБА_2 частково та стягнуто з Державної виконавчої служби на його користь середній заробіток в сумі 11 702,12 грн. за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, з 27 грудня 2014 року по 016 квітня 2015 року.

Київський апеляційний адміністративний суд свою позицію у справі №826/16659/15 мотивував тим, що постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 грудня 2014 року у справі №826/17563/14 підлягала негайному виконанню в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць, однак станом на час розгляду справи №826/16659/15 всупереч нормам Кодексу законів про працю України та Кодексу адміністративного судочинства України не виконана. Суд зазначив, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України з моменту набрання законної сили постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 грудня 2014 року у справі №826/17563/14 і по 06 квітня 2015 року - час припинення діяльності Державної виконавчої служби України на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року №17 "Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції".

З огляду на норму частини п'ятої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час ухвалення постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у справі №826/16659/15) зазначена постанова, ухвалена у відкритому судовому засіданні, набрала законної сили 08 грудня 2015 року.

Відповідно до частини першої статті 255, частини другої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час набрання законної сили зазначеною постановою) постанова суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Таким чином, починаючи з 08 грудня 2015 року - з дня набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у справі №826/16659/15, Державна виконавча служба України зобов'язана була виконати зазначене судове рішення та сплатити позивачу 11 702,12 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі у період з 27 грудня 2014 року по 06 квітня 2015 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року №17 "Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції" ліквідовано Державну виконавчу службу України та згідно з пунктом 2 завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових) осіб покладено на Міністерство юстиції України та визначено, що вказані функції переходять до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (пункт 1 постанови).

У пункті 2 вказаної постанови установлено, що Міністерство юстиції є правонаступником, зокрема, Державної виконавчої служби, що ліквідується, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства юстиції України щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Міністерство постановою Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року №17 функцій та визнав такою, що втратила чинність власну постанову від 02 липня 2014 року №229, про що зазначив у постанові від 31 березня 2015 року №15.

Постанова Кабінету Міністрів України від 31 березня 2015 року №15 набрала чинності 07 квітня 2015 року.

Таким чином, функції та повноваження Державної виконавчої служби України передані Міністерству юстиції України з 07 квітня 2015 року.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридичну особу - Державну виконавчу службу України припинено 05 серпня 2016 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року у справі №826/16659/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2017 року, замінено боржника - Державну виконавчу службу України за виконавчим листом від 23 грудня 2015 року №826/16659/15 на правонаступника - Міністерство юстиції України.

З огляду на норму частини третьої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час постановлення ухвали) ухвала суду першої інстанції від 01 листопада 2016 року у справі №826/16659/15 набрала законної сили 13 квітня 2017 року.

Таким чином, починаючи з 08 грудня 2015 року - з дня набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у справі №826/16659/15, Державна виконавча служба України та в подальшому Міністерство юстиції України зобов'язані були виконати зазначене судове рішення та сплатити позивачу 11702,12 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі з 27 грудня 2014 року по 06 квітня 2015 року.

Державна казначейська служба України тільки 14 грудня 2016 року на картковий рахунок позивача в Райффайзен Банк Аваль перерахувала кошти в сумі 11 702,12 грн., що підтверджується повідомленням Державної казначейської служби України про безспірне списання коштів з рахунку розпорядника (одержувача бюджетних коштів) - Міністерства юстиції України та листом від 16 грудня 2016 року №5-13/2149-20890 про перерахування коштів 14 грудня 2016 року, копії яких наявні в матеріалах справи.

Досліджуючи питання, чи має позивач право на суму компенсації, нарахованої на середній заробіток, що присуджений судом до сплати за період невиконання судового рішення про стягнення середнього заробітку, а відповідач - обов'язок виплатити позивачу таку компенсацію, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року №692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

Таким чином, нарахована працівникові заробітна плата підлягає компенсації за умови затримки її виплати на один і більше календарних місяців, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Досліджуючи питання, чи підлягає такій компенсації середній заробіток, присуджений особі за рішенням суду на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України, як оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, суд звертає увагу на наступне.

У статті 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата визначена як винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У статті 1 Конвенції про захист заробітної плати Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року №95, ратифікованої Україною 31 січня 1961 року, визначено, що відповідно до мети цієї Конвенції термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано.

Суд зазначає, що під вимушеним прогулом розуміють час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати. У такому разі працівник з вини роботодавця позбавлений можливості отримати заробітну плату, яку б він отримав, якби його право порушено не було. Передбачене законом право працівника отримати середній заробіток за час вимушеного прогулу спрямоване на відновлення права працівника на отримання заробітної плати. При цьому заробіток це тотожне поняття заробітній платі, а середній заробіток - це розмір, яким обмежено виплату в разі, якщо такий заробіток повинен бути виплачений працівнику за час вимушеного прогулу.

Таким чином, нарахований власником або уповноваженим ним органом чи присуджений судом до виплати незаконно звільненому працівникові середній заробіток підлягає компенсації за умови затримки його виплати на один і більше календарних місяців, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Враховуючи наведене, суд вважає, що аргумент, наведений відповідачем, щодо різної правової природи середнього заробітку та заробітної плати, а відповідно, і не поширення вимог закону щодо компенсації на середній заробіток, є помилковим.

Суд також знаходить помилковим аргумент відповідача про те, що він не має обов'язку здійснювати зазначену компенсацію, оскільки не є роботодавцем позивача.

Встановлені судом обставини свідчать, що Окружний адміністративний суд м. Києва ухвалою від 01 листопада 2016 року у справі №826/16659/15, залишеною без змін Київським апеляційним адміністративним судом 13 квітня 2017 року, замінив боржника Державну виконавчу службу України за виконавчим листом від 23 грудня 2015 року №826/16659/15, виданим на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у справі №826/16659/15 про стягнення з Державної виконавчої служби на користь позивача середній заробіток в сумі 11 702,12 грн. за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі з 27 грудня 2014 року по 06 квітня 2015 року, на правонаступника - Міністерство юстиції України.

Таким чином, починаючи з 08 грудня 2015 року - з дня набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 8 грудня 2015 року у справі №826/16659/15, Державна виконавча служба України та в подальшому Міністерство юстиції України зобов'язані були виконати зазначене судове рішення і сплатити позивачу 11702,12 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на робот, з 27 грудня 2014 року по 06 квітня 2015 року.

Кошти перераховані позивачу з рахунку Міністерства юстиції України тільки 14 грудня 2016 року, тому саме Міністерство юстиції України має виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів - присудженого судом незаконно звільненому позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв'язку з порушенням строків його виплати на більше ніж один календарний місяць, за такої умови як зростання індексу цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період більш як на один відсоток.

Відповідно до пункту 3 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427 (із змінами, внесеними згідно з Постановою від 23 квітня 199 року №692), сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів), на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

Коефіцієнт приросту споживчих цін розраховується з трьома знаками після коми.

Індекси споживчих цін для розрахунку коефіцієнта приросту споживчих цін щомісячно публікуються Держкомстатом наростаючим підсумком з початку того року, в якому виникла заборгованість із виплати заробітної плати, що підлягає компенсації відповідно до пункту 2 цього Положення.

Позивач у позовній заяві наводить такий розрахунок зазначеної компенсації.

Індекси споживчих цін за товари і послуги у 2015 році:

Cічень 103,1

Лютий 105,3

Березень 110,8

Квітень 114,0

Травень 102,2

Червень 100,4

Липень 99,0

Серпень 99,2

Вересень 102,3

Жовтень 98,7

Листопад 102,0

Грудень 100,7

Індекс споживчих цін за товари і послуги у 2016 році:

Cічень 100,9

Лютий 99,6

Березень 101,0

Квітень 103,5

Травень 100,1

Червень 99,8

Липень 99,9

Серпень 99,7

Вересень 101,8

Жовтень 102,8

Листопад 101,8

Грудень 100,9

- сума грошового доходу, нарахованого до виплати: 11 702,12 грн.

- індекс споживчих цін за період невиплати грошового доходу з грудня 2015 року по грудень 2016 року: (1,007 х 1,009 х 0,996 х 1,035 х 1,001 х 0,998 х 0,999 х 1,018 х 1,028 х 1,018 х 1,009) х 100 = 112,36 %;

- величина приросту індексу споживчих цін: 12,36 %;

- сума компенсації: 1446,38 грн. = 11702,12 грн. х 12,36 : 100.

Суд перевірив вказаний розрахунок і дійшов висновку про його правильність. Дійсно сума компенсації середнього заробітку в сумі 11702,12 грн., присудженого позивачу судом, однак не сплаченого у період з 08 грудня 2015 року по 14 грудня 2016 року, становить 1 446,38 грн.

Суд вважає, що визначений позивачем спосіб захисту його прав - стягнення з відповідача на користь позивача суми компенсації втрати частини доходів не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність невиплати позивачу компенсації з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов з ОСОБА_1 (08132, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) задовольнити повністю.

2. Стягнути з Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13; ідентифікаційний код 00015622) на користь ОСОБА_1 1 446,38 грн. (одна тисяча чотириста сорок шість гривень тридцять вісім копійок) компенсації втрати частини доходів.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов