Справа № 826/14506/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2018 року № 826/14506/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДеснянський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві
про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,-
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, в якому просив: визнати бездіяльність відповідача по завершенню виконавчого провадження №25426593 в зв'язку з його закінченням на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» протиправною; зобов'язати відповідача завершити виконавче провадження №25426593 в зв'язку з його закінченням на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» з винесенням постанови про його закінчення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ним було подано відповідачу заяву про закриття виконавчого провадження у зв'язку з його закінченням згідно пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», однак державним виконавцем виконавче провадження №25426593 закрито у зв'язку з поверненням виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 9 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», що, на думку позивача, є протиправною бездіяльністю відповідача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2017 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 27 листопада 2017 року.

Також, вказаною ухвалою суду у відповідача витребувано належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження №25426593.

У судове засідання 27 листопада 2017 року жодна зі сторін не з'явилась, в зв'язка з чим суд відклав розгляд справи на 11 грудня 2017 року.

У судовому засіданні 11 грудня 2017 року судом замінено неналежного відповідача на належного, а саме, відділ державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві на Деснянський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач).

В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Також, відповідачем не надано витребуваних судом копій матеріалів виконавчого провадження №25426593, як і не подано заперечень проти адміністративного позову.

Відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент проведення судового засідання), якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на викладене, з урахуванням вимог даної норми, враховуючи згоду позивача, суд прийшов до висновку про розгляд справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Так, суд звертає увагу на положення пункту 10 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017р. № 2147-VIII, відповідно до якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

31 березня 2011 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Щадко О.І. №681 від 20 березня 2011 року про звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, 26-а, кв. 130 для задоволення вимоги ВАТ «Банк «Біг-енергія».

27 грудня 2013 року право вимоги за кредитним договором №11/01-09-2005 від 07 вересня 2005 року ВАТ «Банк «Біг-енергія» за договором купівлі-продажу права вимоги №3-233 було передано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

В подальшому, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» передало право вимоги за кредитним договором №11/01-09-2005 від 07 вересня 2005 року ТОВ «Гровінг Стейт», яке 21 липня 2016 року передало право вимоги за вказаним кредитним договором громадянці Російської Федерації ОСОБА_5.

Крім того, 21 липня 2016 року між ТОВ «Гровінг Стейт» та громадянкою Російської Федерації ОСОБА_5 укладено договори відступлення права вимоги за договором іпотеки №602 та №605.

Відповідно до вимог статті 36 Закону України «Про іпотеку» 07 вересня 2016 року право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, 26-а, кв. 130 зареєстровано за ОСОБА_5 в рамках передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Як вбачається з матеріалів справи, 16 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про закриття (завершення) виконавчого провадження у зв'язку з його закінченням відповідно до вимог статей 49, 50 Закону України «Про виконавче провадження».

03 листопада 2017 року головним державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 3 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих написів нотаріусів.

Статтею 26 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Водночас, підстави припинення виконавчого провадження визначені статтею 37 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII.

Так, виконавче провадження припиняється, якщо:

1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа;

2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення;

4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа;

5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника);

6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі;

7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку;

8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася;

9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення;

10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»;

11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.

В обґрунтування оскаржуваної бездіяльності відповідача позивач посилається на необхідність припинення державним виконавцем виконавчого провадження №25426593 на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII.

В той же час, суд звертає увагу, що чинна станом на момент звернення позивача із заявою від 16 жовтня 2017 року редакція Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII, не містила пункту 8 частини 1 статті 49.

При цьому, стаття 49 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII врегульовує особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень під час обчислення боргу в іноземній валюті, та не врегульовує питання завершення виконавчого провадження у зв'язку з його закінченням.

Водночас, позивачем не оскаржується постанова державного виконавця від 03 листопада 2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу, як і підстава, за якої її прийнято, а відтак судом не досліджується в межах даного спору правомірність прийняття такої постанови.

Стаття 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що спосіб захисту, застосований судом у судовому рішенні, має призводити до поновлення права особи.

Крім того, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

В даному випадку, суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права, що позбавляє суд можливості задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та наявні докази, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що у задоволенні позову сторони відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя А.І. Кузьменко