Справа № 826/14067/17
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2018-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Беспалова О.О. Губської Л.В. Кондратенко Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_6 до Міністерства економічного розвитку України про визнання протиправним рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Міністерства економічного розвитку України, в якому просив визнати протиправним рішення від 05.10.2017р. № 2321-06/35502-09 за заявками на винахід №а2011 04293 від 08.04.2011р. та №а2012 13368 від 23.11.2012р.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2017 року позовну заяву повернуто позивачу.

Не погодившись з ухвалою суду, позивач - ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення позивача, який з'явився в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не виконано вимог ухвали суду від 06 листопада 2017 року, якою позовну заяву ОСОБА_6 було залишено без руху.

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діє з 15.12.2017р.), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно частини 1, 2 статті 107 КАС України (в редакції, що діяла до 15.12.2017р. та на момент вирішення судом першої інстанції питання про можливість відкриття провадження в даній справі), суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтею 106 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства; 5) подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для повернення позовної заяви, залишення її без розгляду або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для повернення позовної заяви, залишення її без розгляду чи відмови у відкритті провадження у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 106 КАС України (в редакції, що діяла до 15.12.2017р. та на момент вирішення судом першої інстанції питання про можливість відкриття провадження в даній справі), до позовної заяви, крім іншого, додається також документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати.

Сплата судового збору за подання адміністративного позову, в силу положень ст. 106 КАС України, є процесуальним обов'язком сторони, що звертається до суду.

Порядок та розміри сплати судового збору регулюються Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI.

Разом з тим, приписами ч. 1 ст. 88 КАС України (в редакції, що діяла до 15.12.2017р. та на момент вирішення судом першої інстанції питання про можливість відкриття провадження в даній справі) було закріплено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Зазначена норма кореспондується зі ст. 8 Закону України «Про судовий збір» в силу положень частин 1 та 2 якої, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Отже за змістом наведених норм, судам надано право, врахувавши майновий стан сторони, звільнити її від сплати судового збору, відстрочити або розстрочити його сплату. При цьому, КАС України (в редакції, що діяла до 15.12.2017р. та на момент вирішення судом першої інстанції питання про можливість відкриття провадження в даній справі) покладав на суд обов'язок розглянути заявлені сторонами клопотання та з врахуванням кожного окремого випадку навести мотиви щодо їх задоволення чи відмови у їх задоволенні відповідно до норм чинного законодавства.

Втім, визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою на відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2017 року позовну заяву ОСОБА_6 було залишено без руху та встановлено позивачу п'ятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви, а саме: подання до канцелярії суду із супровідним листом доказів того, що рішення (висновки) за результатами розгляду заявок ОСОБА_6 на винахід №а2011 04293 від 08.04.2011р. та №а2012 13368 від 23.11.2012р. приймались саме Міністерством економічного розвитку і торгівлі України (Міністерством економічного розвитку України) або зазначити про причини неможливості їхнього подання до суду; копій листа Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 05.10.2017р. № 2321-06/35502-09, висновків Укрпатенту та доданих графічних зображень; належним чином оформленого документу на підтвердження сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі або доказів на підтвердження обставин, визначених положеннями ст. 8 Закону України «Про судовий збір» та ч. 1 ст. 88 КАС України.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 заявлялося клопотання про зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати, у зв'язку з скрутним матеріальним становищем, оскільки його середньомісячний дохід разом з допомогою біженця складає лише не набагато більше половини мінімальної заробітної плати.

В обґрунтування заявленого клопотання позивачем надано довідку УПСЗН Ізюмської міської ради від 11.05.2017р. № 4724 з якої вбачається, що позивач отримував державну соціальну допомогу в розмірі по 949 грн. щомісяця за період з травня 2016 року по квітень 2017 року (а.с.22).

Крім цього, згідно наданої ОСОБА_6 довідки УПСЗН Ізюмської міської ради від 11.05.2017р. № б/н, позивачу виплачується допомога переміщеним особам на проживання по 884 грн. за період з травня 2016 року по серпень 2016 року; 707,20 грн. - за вересень 2016 року; по 884 грн. щомісяця за період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року (а.с.23-зв.).

Таким чином, в даному випадку, позивач обґрунтував, що на час подання позовної заяви, він не мав можливості сплатити судовий збір у визначеному Законом України «Про судовий збір» розмірі, у зв'язку з незадовільним фінансовим становищем.

Проте, суд першої інстанції безпідставно наведені обставини до уваги не взяв, пославшись на ненаведення позивачем достатніх аргументів на підтвердження неможливості сплати судового збору та ненадання відповідних доказів.

Натомість, колегія суддів звертає увагу на те, що Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 28 листопада 2013 року № 12-рп/2013 зазначив, що «гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя, від 14 травня 1981 року № R (81) 7: «У тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (підпункт 12 пункту D).

Крім того, колегія суддів враховує практику Європейського Суду з прав людини (рішення від 19.06.2001 року Справа «Креуз проти Польщі» (CASE OF KREUZ v. POLAND) - заява N 28249/95), де суд дійшов висновку, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв'язку з цим, при здійсненні правосуддя в адміністративних справах суди повинні вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до ст.ст. 87, 88 КАС України (в редакції, що діяла до 15.12.2017р. та на момент вирішення судом першої інстанції питання про можливість відкриття провадження в даній справі), Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судових зборів за розгляд позовів, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду та відстоюванні свого позову в суді, з другого боку.

У справі «Георгел і Георгета Стоїческу проти Румунії» Європейський суд з прав людини виходив з того, що судовий збір має бути «розумним», тобто таким, що може бути сплачений заявником. Адже невиправдано великий розмір, який не враховує фінансового становища заявників, а обчислюється на основі певного відсотка від суми, що є предметом розгляду справи, може бути розцінений як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя.

Також Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4.ХІ.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 було надано суду першої інстанції наявні документи, які стосуються предмету даного спору, а саме: лист Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 05.10.2017р. № 2321-06/35502-09 (а.с.61-62), Остаточний висновок про невідповідність винаходу умовам патентоздатності за результатами кваліфікаційної експертизи (№ 19862/3А/17 від 07.08.2017р.) за заявкою №а2011 04293 (а.с.26-27); Остаточний висновок про невідповідність винаходу умовам патентоздатності за результатами кваліфікаційної експертизи (№ 20738/3А/17 від 15.08.2017р.) за заявкою №а2012 13368 (а.с.40-41). Натомість, у вказаному листі Мінекономрозвитку України від 05.10.2017р. зазначено про те, що направлені позивачу документи є рішеннями Установи, прийнятими відповідно до Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі» (а.с.62).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що у суду першої інстанції були відсутні підстави приймати ухвалу про повернення позовної заяви, з підстав не усунення ним недоліків позовної заяви, яку ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року залишено без руху.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на порушення судом першої інстанції порядку вирішення питання щодо судових витрат.

Так, згідно частин першої статті 98 та пункту 4 частини першої статті 165 КАС України (в редакції, що діяла до 15.12.2017р. та на момент вирішення судом першої інстанції питання про можливість відкриття провадження в даній справі), суд вирішує питання щодо судових витрат ухвалою, в резолютивній частині якої зазначає свій висновок.

Отже, питання щодо судових витрат, зокрема, стосовно зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати вирішується судом в ухвалі із зазначенням висновку в резолютивній частині - про задоволення клопотання або його відмови.

В даному випадку, суд першої інстанції фактично не вирішив зазначене питання, оскільки відсутній висновок в резолютивній частині про задоволення або відмову у задоволенні клопотання про зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати.

Згідно з ст. 8 Конституції України, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Положенням ч. 1 ст. 5 КАС України (в редакції, що діє з 15.12.2017р.), яка гарантує право на судовий захист, передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод у статті 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з її положеннями, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як визначено у статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Так, у рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, колегія суддів приходить до висновку, що повернення позовної заяви унеможливило доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви ОСОБА_6, а тому, зазначена ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 320, 321, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2017 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Беспалов О.О. Губська Л.В.

Повний текст постанови виготовлено 14.02.2018 року