Справа № 826/7788/17
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Київ

13.02.2018 К/9901/3319/17 826/7788/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.

при секретарі судового засідання Гутніченко А.М.

за участю представників:

від позивача - Шевченка Д.А. за дов. від 11.12.2017р. №370/41,

від відповідача - Кучерявого О.В. за дов. від 13.12.2017р. №324/26-15-10-03,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київський суднобудівний-судноремонтний завод» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва у складі судді Смолія І.В. від 08 вересня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів Ганечко О.М.,Коротких А.Ю., Літвіної Н.М. від 07 листопада 2017 року

У С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Київський суднобудівний-судноремонтний завод» (далі - Товариство, платник податків, позивач) звернулось до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач, податковий орган) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень.

Позовна заява мотивована тим, що позивачем правомірно віднесено до складу податкового кредиту суму у розмірі 49 919,60 грн., оскільки у Товариства наявні всі первинні документи на підтвердження здійснення господарської операції та податкові накладні складені вірно, що спростовує висновки податкового органу про порушення п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.2, п.198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України (надалі - ПК України).

В частині висновку податкового органу про заниження позивачем податкового зобов'язання з орендної плати за землю за період з 01.01.2014 року по 30.06.2016 рік у сумі 196 783,62 грн., чим порушено ст. 286, п.288.5 ст. 288 та п. 289.2 ст. 289 розділу ХІІІ ПК України, є помилковим, оскільки відповідачем невірно визначено період у якому можливе застосування ставки - 3% від її грошової оцінки, а саме початком такого періоду є дата набрання законної сили постанови Київського апеляційного господарського суду у справі № 910/23520/14.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 вересня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з мотивами якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем документально не підтверджено право віднесення до складу податкового кредиту сум податку по здійсненим господарським операціям. Щодо донарахування податкового зобов'язання з орендної плати, то суди зазначили, що після набрання чинності Податкового кодексу України, позивач мав самостійно перерахувати розмірі орендної плати з урахуванням обмежень, визначених підпунктами 288.5.1 та 288.5.2 п. 288.5 ст. 288 ПК України.

24 листопада 2017 року позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що позивачем надано податковому органу всі належним чином оформлені первинні документи, відтак висновки про порушення позивачем п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.2, п.198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України є помилковими. В частині висновків про обґрунтованість донарахування податкового зобов'язання з орендної плати, заявник звертає увагу, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що п. 5.6 рішення Київської міської ради «Про встановлення місцевих податків і зборів у місті Києві» від 23.06.2011 року № 242/5629 на момент прийняття оскаржуваних рішень було визнано незаконним, таким чином, на думку заявника судами першої та апеляційної інстанцій було порушено норми матеріального права в частині застосування пункту рішення Київської міської ради, який було визнано незаконним.

Відповідач надав відзив на касаційну скаргу, за змістом якої проти вимог останньої заперечує з мотивів її необґрунтованості, вважає постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 вересня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року законними та обґрунтованими.

09 лютого 2018 року від Товариства на адресу Верховного Суду надійшла відповідь на касаційну скаргу, в якій позивач вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права та протиправність податкових повідомлень-рішень.

Під час судового розгляду представник Товариства доводи касаційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення судів скасувати та задовольнити позов у повному обсязі. Представник податкового органу проти доводів касаційної скарги заперечував, просив в її задоволенні відмовити, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили наступні обставини.

Відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013р. по 30.06.2016р., про що складено акт перевірки від 13.03.2017 року № 89/26-15-14-01-03/03149949.

За результатами висновків вказаного акта перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 31.03.2017 року №, №, №, №, № .

Позивачем придбано будівельні роботи у Товариства з обмеженою відповідальністю «Арттревел 2012» на підставі договору від 17.04.2014 року № 256. Операції між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Арттревел 2012» оформлено актами КБ-2в та КБ-3 з номенклатурою: капітальний ремонт покрівлі корпусу «Х» за адресою: м. Київ вул. Набережно-Лугова, 8

До складу податкового кредиту за травень 2014 року позивачем віднесено суми податку на додану вартість по податкових накладних, отриманих від Товариства з обмеженою відповідальністю «Арттревел 2012».

Судами зазначено, що перелік податкових накладних та акти КБ-2в та КБ-3 з номенклатурою, наведені у акті перевірки.

Судами встановлено, що позивачем віднесено до податкового кредиту суму податку на додану вартість по іншому 03, який було відремонтовано згідно з первинними документами, що на думку судів свідчить про недостовірність відомостей відображених в КБ-2в та КБ-3, складених Товариством з обмеженою відповідальністю «Арттревел 2012» та номенклатурі товару у податкових накладних.

Також суди встановили, що у контрагента позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Арттревел 2012» ліцензія на виконання будівельних робіт анульована 22.11.2013 року.

Крім того, суди зазначили, що позивачем не надано доказів, які б фіксували факт здійснення господарської операції.

Щодо податкових повідомлень-рішень від 31.03.2017 року № , №, № , №, суди зазначили, що позивач має у користуванні земельні ділянки: в Оболонському районі м. Києва, відповідно до витягу з бази даних «Кадастр» по юридичних особах (ділянки, право користування по яких знаходиться в процесі оформлення ) та договору оренди земельної ділянки; у Подільському районі м. Києва відповідно до договору на право користування землею, у Голосіївському районі м. Києва відповідно до витягу з бази даних «Кадастр» по юридичних особах (ділянки, право користування по яких знаходиться в процесі оформлення). Нормативна грошова оцінка перелічених ділянок зазначена у відповідних витягах з технічної документації та довідках.

24.11.2006 року на підставі рішень Київської міської ради від 24.05.2001 року № 323/1299, від 26.06.2003 року № 551/711 та від 28.09.2006 року №37/94 між позивачем та Київською міською радою укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого визначено, що орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку: місце розташування - вул. Сокальська 3, у Оболонському районі м. Києва розміром 0,7493 га, цільове призначення - для експлуатації та обслуговування дитячого садка, строком на 24 роки. Пунктами 4.2, 4.3 вказаного договору сторони погодили, що річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 1,5 відсотки від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та може змінюватися за згодою сторін.

Відповідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (застосовується тут, і в подальшому, в редакції чинній на момент постановлення судових рішень у справі) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, Верховним судом встановлено, що незважаючи на посилання судами першої та апеляційної інстанцій на письмові докази у рішеннях, а саме: Акт перевірки від 13.03.2017 № 89/26-15-14-01-03/031149949, податкові накладні, отримані позивачем від «ТОВ Арттревел 2012», акти КБ-2в та КБ-3, останні у матеріалах справи відсутні.

Крім того, необґрунтованими є посилання судів на договір оренди земельної ділянки, укладений між позивачем та Київською міською радою, оскільки останній в матеріалах справи відсутній.

Також суди першої та апеляційної інстанцій зазначають, що заниження позивачем податкового зобов'язання з земельного податку мало місце за період з 01.01.2016 по 30.06.2016 у сумі 32 144,60 грн., (Оболонський район м. Києва), у сумі 5 206 257, 79 грн., (Подільський район м. Києва), у сумі 857 380,82 грн., (Голосіївський район м. Києва) та з орендної плати за землю у сумі 196783,62 грн. (Оболонський район м. Києва), проте чим обґрунтований вказаний висновок, з судових рішень встановити не можливо.

В матеріалах справи відсутні будь-які письмові докази, які б обґрунтовували вказані вище висновки, а саме у матеріалах справи відсутні документи, щодо підстав землекористування земельними ділянками, та державної реєстрації права землекористування, акт перевірки на підставі якого прийняті оспорювані податкові повідомлення-рішення.

Згідно частини другої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

За змістом частин другої та четвертої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали.

В оскаржуваних судових рішеннях зазначено, що позивачем не надано до суду доказів, які б фіксували факт здійснення господарської операції.

Виходячи із викладених вище нормативних приписів Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний суд зазначає, що обов'язок доказування у справах про протиправність рішень суб'єкта владних повноважень покладається на відповідача, у випадку не надання останнім таких доказів, суд мав би витребувати їх з власної ініціативи.

З матеріалів справи не вбачається, що судами здійснювались дії щодо витребовування доказів у справі, а саме, як зазначалось вище, у справі відсутні: Акт перевірки від 13.03.2017 № 89/26-15-14-01-03/031149949, податкові накладні, отримані позивачем від Товариства з обмеженою відповідальністю «Арттревел 2012», акти КБ-2в та КБ-3, інші первинні документи, що підтверджують правомірність віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість.

Крім того, Верховний суд звертає увагу на наступне.

Частиною четвертою статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що оригінали письмових доказів, що є у справі, повертаються судом після їх дослідження, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи, або після набрання законної сили судовим рішенням у справі за клопотанням осіб, які їх надали. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

З матеріалів справи Верховним судом встановлено, що в порушення вказаного нормативного припису судом першої інстанції, що було залишено поза увагою судом апеляційної інстанції не досліджено належним чином оригінали письмових доказів та не засвідчено їх копії, що містяться у справі.

Частина третя статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Неналежне дослідження судом першої інстанції зібраних у справі доказів, та відсутність доказів, на які сторони посилаються в обґрунтування свої вимог та заперечень є порушенням норм процесуального права та підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київський суднобудівний судноремонтний завод» задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 вересня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року у справі № 826/7788/17 скасувати.

Справу № 826/7788/17 направити до Окружного адміністративного суду м. Києва на новий судовий розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф.Ханова

Судді: С.С.Пасічник

В.П.Юрченко