Справа № 820/6139/17
Суддя: Рубан В.В.
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

07 лютого 2018 р. № 820/6139/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Рубан. В.В.,

за участі

секретаря судового засідання - Абояна І.І.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Акціонерної компанії "Харківобленерго" до Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, Акціонерна компанія "Харківобленерго", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби у Харківській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 24.10.2017 № 10;

- визнати протиправними дії Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби щодо складання інкасових доручень, прийнятих на виконання рішення від 24.10.2017 № 10;

- стягнути на користь позивача суму сплаченого судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14.11.2017 з розрахункових рахунків Акціонерної компанії "Харківобленерго" у банках у примусовому порядку було списано кошти у розмірі 1 525 279,59 грн. Згідно з виписками банків та даними меморіальних ордерів таке списання проведено на виконання рішення Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 24.10.2017 № 10. При цьому вказане рішення позивач не отримував та його зміст невідомий. Позивачем був направлений запит від 22.11.2017 № 01-13/6694 з проханням надати копію цього рішення, на який листом від 27.11.2017 № 61497/10/28-10-50-20 було надано копію оскаржуваного рішення. Позивач вважає, що рішення від 24.10.2017 № 10 є незаконним та підлягає скасуванню

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, вказав, що рішення і дії фахівців Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби повністю відповідають вимогам діючого законодавства, а тому є законними та обґрунтованими, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи позову, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Позивача, Акціонерна компанія Харківобленерго, перебуває на податковому обліку у Харківському управлінні Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.

Судом встановлено, що 14.11.2017 з розрахункових рахунків Акціонерної компанії "Харківобленерго" у банках у примусовому порядку було списано кошти у розмірі 1 525 279,59 грн.

Згідно з виписками банків та даними меморіальних ордерів таке списання проведено на виконання рішення Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 24.10.2017 № 10.

Вказане рішення позивач не отримував та його зміст йому на час списання коштів не був відомий. Листом від 27.11.2017 № 61497/10/28-10-50-20 Харківським управлінням Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на запит позивача від 22.11.2017 № 01-13/6694 надано копію оскаржуваного рішення.

Відповідно до п. 95.5 ст. 95 Податкового кодексу України у разі якщо податковий борг виник у результаті несплати грошового зобов'язання та/або пені, визначених платником податків у податковій декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу в установлені цим Кодексом строки, стягнення коштів за рахунок готівки, що належить такому платнику податків, та/або коштів з рахунків такого платника, у банках здійснюється за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу без звернення до суду, за умови якщо такий податковий борг перевищує 5 мільйонів гривень та не сплачується протягом 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку його сплати, та відсутні зобов'язання держави щодо повернення такому платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов'язань.

У таких випадках: рішення про стягнення коштів з рахунків такого платника податків у банках є вимогою стягувана до боржника, що підлягає негайному та обов'язковому виконанню шляхом ініціювання переказу у платіжній системі за правилами відповідної платіжної системи; рішення про стягнення готівкових коштів вручається такому платнику податків і є підставою для стягнення.

Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України".

Вказана норма внесена до ПКУ Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні" від 21.12.2016 № 1797-VIII та набрала чинності з 01.01.2017.

Як вбачається зі змісту п. 95.5. ст. 95 ПКУ, стягнення коштів з рахунків такого платника у банках можливе лише за одночасного виконання визначених ним обов'язкових умов: податковий борг має виникнути у результаті несплати грошового зобов'язання та/або пені, визначених платником податків самостійно у податковій декларації або уточнюючому розрахунку; податковий борг має перевищувати 5 мільйонів гривень; податковий борг має бути несплаченим протягом 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку його сплати; мають бути відсутніми зобов'язання держави щодо повернення платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов'язань.

Таким чином, зазначена норма закону прямо встановлює право керівника контролюючого органу (його заступника або уповноваженої особи) прийняти рішення про стягнення коштів платника податків лише в сукупності перелічених вище умов, у тому числі і у разі відсутності зобов'язання держави щодо повернення такому платнику податків помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань.

При цьому зміст п. 95.5 ст. 95 ПКУ вказує на необхідність відсутності зобов'язань саме держави щодо повернення платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов'язань, а не конкретного контролюючого органу та за необмеженим колом грошових зобов'язань, тому наявність зобов'язань держави в особі будь-якого державного (контролюючого) органу перед платником податків щодо повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань з будь-якого податку чи збору унеможливлює стягнення податкового боргу на підставі рішення контролюючого органу без звернення до суду.

Однак, на час прийняття оскаржуваного рішення, а саме станом на 24.10.2017, згідно з даними інтегрованої картки електронного кабінету платника податку "Податок на прибуток підприємств і організацій, що перебувають у державній власності" у структурного підрозділу Бази відпочинку "Тюзлер" АК "Харківобленерго" наявна переплата в розмірі 112 882,05 грн. з податку на прибуток підприємств.

З метою надання відповідних доказів та з урахуванням того, що така інформація знаходиться у відповідача, позивач звернувся до відповідача із запитом від 06.12.2017 № 01-13/7093, але відповідачем запитувана інформація не надана.

При цьому відповідно до ст.ст. 95. 191 Цивільного кодексу України та п. 152.4 ст. 152 ПКУ (у редакції до 01.01.2015) фактичним власником всіх активів відокремлених підрозділів, зокрема надміру сплачених коштів з податку на прибуток цих підрозділів, які сплачували податок до 01.01.2015 як окремі платники, з позиції цивільного законодавства є головне підприємство, тобто позивач.

Враховуючи вимоги ПК України така переплата структурного підрозділу може бути використана головним підприємством (позивачем) у рахунок погашення своїх поточних зобов'язань.

Такого змісту зокрема надано і роз'яснення Державної фіскальної служби від 22.12.2016 № 40682/7/99-99-12-03-06-17.

Позивач та його структурний підрозділ зверталися з заявами ще від 20.01.2017 за № 01-12/428, № 01-12/429 до відповідача з проханням зарахування переплати структурного підрозділу позивача ОСОБА_5 відпочинку «Тюзлер» у сумі 112 882,05 грн. у рахунок погашення податкових зобов'язань з податку на прибуток позивача. Проте відповідач вказану переплату до цього часу не перерахував. Тобто, у позивача наявна переплата, а у держави наявні зобов'язання з повернення надміру сплачених коштів з податку на прибуток підприємств у сумі 112 882,05 грн.

Крім того, станом на дату прийняття оскаржуваного рішення у позивача наявна переплата з податку на землю на загальну суму 717 924,01 грн., а саме: по Харківській міській раді в сумі 647 102,12 грн., по Бригадирівській сільської раді Ізюмського району в сумі 705,13 грн., по Капітолівській сільській раді Ізюмського району в сумі 640,98 грн., по Ізюмській міській раді в сумі 67 664,60 грн., по Підліманській сільській раді Борівського району в сумі 327,66 грн., Токарівській сільській раді Дергачівського району в сумі 901,04 грн., по Комунарській сільській раді Харківського району в сумі 582,48 грн.. Із заявою про повернення переплати з земельного податку юридичних осіб Позивач на виконання ст. 43 ПКУ звертався 10.10.2017 за № 01-13/5784, однак станом на день прийняття рішення навіть відповіді не отримав, а за даними електронного кабінету Позивача така переплата до цього часу не повернута.

Також на дату прийняття оскаржуваного рішення наявна переплата з обов'язкового платежу "Рентна плата за спецвикористання води" у розмірі 10 000 грн. Із заявою про повернення такої переплати позивач на виконання ст. 43 ПКУ звертався 10.10.2017 за № 01-13/5783. На дату прийняття рішення переплата повернута не була.

Наявні переплати на день прийняття оскаржуваного рішення у позивача і з інших податків та зборів, зокрема з орендної плати за землю у сумі 8 687,60 грн., з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 1666,43 грн.

Відповідно до п. 14.1.115 ст. 14 ПКУ надміру сплаченими грошовими зобов'язаннями є суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов'язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату, які і є облікованими у електронному кабінеті платника податку, якими і є вказані "Податок на прибуток підприємств і організацій, що перебувають у державній власності" переплатою в розмірі 112 882,05 грн. та "Податок на землю" в сумі 1338 380,39 грн., "Рентна плата за спец використання води" в сумі 10 000 грн., "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" в сумі 1666,43 грн. та "Орендна плата за землю" на суму 8 687,60 грн.

Крім того, 07.03.2017 року відповідачем було прийнято рішення № 2, за яким, відповідно до витягу з банківської книги, з рахунків позивача за інкасовими дорученнями стягнуто 21288723,18 грн. вказане рішення оскаржене позивачем в судовому порядку і Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 06.06.17р. у справі № 820/1423/17, залишеною ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.10.17р. без змін позовні вимоги задоволені, рішення Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 07.03.17р. 3 2 скасовано, а дії відповідача щодо складання інкасових доручень, прийнятих на виконання цього рішення визнані протиправними. Отже, відповідачем було протиправно стягнуто з рахунків позивача 21 288723,18 грн. та зараховано до державного бюджету. Позивач звертався до відповідача з заявою про перерахування цих коштів на електронний рахунок Позивача у системі електронного адміністрування ПДВ 08.11.2017р. за № 01-13/6313, однак відповіді, ані перерахування відповідачем на час звернення до суду не здійснено.

Відповідно до інкасових доручень (розпоряджень) від 14.11.2017 №№ 8, 9, 12, 13, 14 банків у призначенні платежу є посилання на оскаржуване рішення відповідача. У свою чергу, в рішенні зазначено, що податковий борг стягується на підставі п. 95.5 Податкового кодексу України. Згідно з п. 95.5 Кодексу стягненню підлягає лише податковий борг, що виник у результаті несплати грошового зобов'язання та/або пені, визначених платником податків у податковій декларації або уточнюючому розрахунку. При цьому в інкасових дорученнях на стягнення коштів до бюджету замість електронного рахунку у системі електронного адміністрування ПДВ податковою інспекцією зазначається безпосередній розрахунковий рахунок для зарахування ПДВ до бюджету (рахунок УДКСУ у м. Харкові № 9002), що суперечить нормам Кодексу, якими була запроваджена система електронного адміністрування ПДВ.

Так, згідно з п. 200.1 ст. 200 ПКУ система електронного адміністрування податку на додану вартість забезпечує автоматичний облік у розрізі платників податку: суми податку, що містяться у складених та отриманих податкових накладних та розрахунках коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних; суми податку, сплачені платниками при ввезенні товару на митну територію України; суми поповнення та залишку коштів на рахунках в системі електронного адміністрування податку на додану вартість; суми податку, на яку платники мають право зареєструвати податкові накладні та розрахунки коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних; інші показники, які згідно з вимогами пункту 34 підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" цього Кодексу враховуються під час обрахунку суми податку, обчисленої за формулою, визначеною пунктом 200 '.3 статті 200 ' цього Кодексу. Відповідно до п. 200.2 ПКУ платникам податку автоматично відкриваються рахунки в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.

Розрахунки з бюджетом у системі електронного адміністрування податку на додану вартість здійснюються з цих рахунків, крім випадку, передбаченого абзацом другим пункту 87.1 ст. 87 цього Кодексу, який стосується лише податкового боргу, що виник до 01.07.2015.

Перерахування податку на додану вартість напряму до бюджету, минаючи електронний рахунок, дозволяється лише п. 25 "Порядку електронного адміністрування податку на додану вартість", затвердженого постановою КМУ від 16.10.2014 № 569, згідно з яким лише сплата податкових зобов'язань, визначених контролюючим органом відповідно до підпунктів 54.3.1, 54.3.2, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 ст. 54 Кодексу, та сплата передбачених Кодексом штрафних санкцій і пені здійснюються платником податку з поточного рахунка до відповідного бюджету.

Стосовно податкової декларації з ПДВ, у якій сума податкових зобов'язань узгоджена самостійно Позивачем, суми боргу за якою і є предметом спору, то для зарахування коштів до бюджету, передбачений чіткий механізм, встановлений ст. 200, 200' ПКУ.

Так, згідно з п. 200.2 цього Кодексу для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, надсилає центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, у якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов'язань, перераховує суми податку до бюджету.

Згідно з п. 2001.5. ПКУ з рахунку у системі електронного адміністрування податку на додану вартість платника перераховуються кошти до державного бюджету в сумі податкових зобов'язань з податку на додану вартість, що підлягає сплаті за наслідками звітного податкового періоду.

П. 200 1.7 ПКУ передбачено, що кошти, зараховані на рахунок платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, є коштами, які використовуються виключно у цілях, визначених пунктом 200'.5 ст. 200' цього Кодексу та погашення податкового боргу з податку на додану вартість.

Порядком № 569 також передбачено, що за підсумками звітного (податкового) періоду відповідно до задекларованих у податковій декларації з податку результатів діяльності платником податку проводиться розрахунок з бюджетом у порядку, визначеному ст. 200 і 209 Кодексу (п. 19). Казначейство перераховує кошти в межах їх залишку на такому рахунку. При цьому залишок узгоджених податкових зобов'язань платника податку, не сплачений до бюджету, обліковується Казначейством до виконання в повному обсязі шляхом перерахування до бюджету (п. 22).

Враховуючи вищезазначені норми, погашення податкового боргу, що виник за самостійно узгодженими податковими зобов'язаннями платника, нарахованими у декларації з ПДВ, повинно здійснюватись лише з електронного рахунку у системі електронного адміністрування ПДВ, звідки кошти за встановленим алгоритмом обов'язково потраплять до бюджету, як це і передбачено ПКУ.

Не протиречуть цьому і норми п. 201.4 б), за якими на рахунок у системі електронного адміністрування податку на додану вартість платника зараховуються кошти з власного поточного рахунку платника в сумах, недостатніх для сплати до бюджету узгоджених податкових зобов'язань з цього податку, оскільки згідно з інкасовим дорученням кошти стягуються саме з власного поточного рахунку Позивача.

Навпаки, зарахування коштів без використання електронного рахунку призведе до таких порушень прав позивача: по-перше, у такому разі сума стягнутого податкового боргу не потрапить до суми поповнення електронного рахунку у СЕА ПДВ, що передбачено п. 200.3. ПКУ, а це позбавить Позивача можливості реєструвати податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних на цю суму, що не відповідає загальній меті запровадженої державою системи електронного адміністрування ПДВ; по-друге, суми стягнутого податкового боргу не зменшать залишок заборгованості, який обліковується у Казначействі у системі СЕА ПДВ до виконання у повному обсязі відповідно до п. 22 Порядку № 569, що призведе до повторного списання коштів до бюджету у випадку поповнення позивачем електронного рахунку для реєстрації податкових накладних.

Крім того, якщо відповідач вважає, що в нього є достатні підстави для стягнення боргу згідно зі ст. 95 ПКУ, то він повинен був застосувати при складанні інкасових доручень норми ст. 87 цього Кодексу, зокрема, абзац 7 п. 87.1, згідно з яким не можуть бути джерелом погашення податкового боргу, крім погашення податкового боргу з податку на додану вартість (крім податкового боргу, що виник до І липня 2015 року), кошти на рахунку платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість. Для погашення такого податкового боргу за рахунок коштів на рахунку платника податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість центральний орган виконавчої влади, що реалізує податкову і митну політику, за умови наявності підстав, передбачених ст. 95 цього Кодексу, надсилає центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр, у якому зазначаються найменування платника податків, податковий та індивідуальний податковий номер платника податків та сума податкового боргу, що підлягає перерахуванню до бюджету (крім сум податкового боргу за податковими зобов'язаннями з податку на додану вартість, що підлягали сплаті до державного бюджету та за якими сформовано реєстр для перерахування коштів до державного бюджету з рахунка у системі електронного адміністрування відповідно до пункту 200.2 статті 200 цього Кодексу). Порядок формування та надсилання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, такого реєстру визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Ця норма чітко зазначає, що погашення податкового боргу з ПДВ на підставі ст. 95 Кодексу повинно здійснюватись за рахунок коштів на рахунку у СЕА ПДВ.

Таким чином, відповідач неправомірно зазначив у реквізитах інкасових доручень неправильний рахунок для стягнення боргу з ПДВ.

Пунктом 56.21 статті 56 ПКУ, визначено, що у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

За таких обставин на час прийняття оскаржуваного рішення у Позивача відсутній податковий борг, що виник у результаті несплати грошового зобов'язання та/або пені, визначених платником податків у податковій декларації або уточнюючому розрахунку, стягнення якого може бути проведено відповідно до п. 95.5 ст. 95 ПКУ за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу без звернення до суду, а відтак у відповідача не було підстав для прийняття оскаржуваного рішення та стягнення коштів позивача з рахунків у банках в рахунок погашення податкового боргу.

Також, в судовому засіданні встановлено існування великої заборгованості з заробітної плати, що ускладнює сплату податкового боргу, в силу приписів ст. 43 Конституції України, ст. 97 Кодексу законів про працю України, ст. 24 Закону України "Про оплату праці", ст. 6 Закону України "Про колективні договори і угоди", п. 87.3.8 ст. 87 ПКУ позивач повідомив відповідача листом від 04.09.2017 № 01-13/5141. Станом на дату прийняття оскаржуваного рішення заборгованість по заробітній платі позивача складала 77 737 тис. грн.

Суд зазначає, що згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 5 ст. 97 Кодексу законів про працю України встановлено, що оплата праці

працівників здійснюється в першочерговому порядку. Усі інші платежі здійснюються

власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Частиною 6 ст. 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Стаття 6 Закону України "Про колективні договори і угоди" визначає неприпустимість дій або бездіяльності органів влади, які можуть заборонити виконання колективних угод.

Так, відповідно до п. 87.3.8 ст. 87 ПКУ не можуть бути використані як джерела погашення податкового боргу платника податків, серед іншого, кошти інших осіб, надані платнику податків у вклад (депозит) або довірче управління, а також власні кошти юридичної особи, що використовуються для виплат заборгованості з основної заробітної плати за фактично відпрацьований час фізичним особам, які перебувають у трудових відносинах з такою юридичною особою.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що рішення Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 24.10.2017 № 10 винесено з порушенням вимог чинного законодавства, є незаконним та таким, що порушує права та інтереси позивача.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що орган державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особі зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, ще передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Частиною 1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятого ним рішення та своїх дій.

При зазначених обставинах, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов Акціонерної компанії "Харківобленерго" до Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про скасування рішення - задовольнити

Визнати протиправним та скасувати рішення Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 24.10.2017 № 10.

Визнати протиправними дії Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби щодо складання інкасових доручень, прийнятих на виконання рішення від 24.10.2017 № 10.

Стягнути з Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (вул. Благовіщенська, 30, м. Харків, 61052, ) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго" (вул. Плеханівська, 149, м. Харків, 61037 ) у розмірі 3200,00 грн. (три тисячі двісті гривень 00 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 16.02.2018 р.

Суддя Рубан В.В.