Справа № 805/1221/17-а
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Київ

13.02.2018 К/9901/1955/17 805/1221/17-а
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.

при секретарі судового засідання Гутніченко А.М.

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_1 за дов. від 04.08.2016р. №2-2745,

від відповідача - не з'явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів Ястребової Л.В., Гаврищук Т.Г., Компанієць І.Д. від 26 вересня 2017 року

У С Т А Н О В И В :

23 лютого 2017 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Слов'янської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області (далі - відповідач, податковий орган) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26.01.2017 року за №30-1301, №28-1301, №27-1301, №29-1301 з мотивів протиправності їх прийняття.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 10 травня 2017 року позов задоволено, визнані протиправними та скасовані податкові повідомлення - рішення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є ані власником, ані землекористувачем земельної ділянки, на яку податковим органом нараховане земельний податок, а тому в розумінні п.269.1 ст.269 Податкового кодексу України не є платником земельного податку. Суд першої інстанції дійшов висновку, що до 01.01.2015 р. позивач мала сплачувати податок за земельну ділянку з огляду на дію п.287.6 ст.287 Податкового кодексу України (в редакції чинній до 01.01.2015 р.), оскільки ця норма пов'язувала нарахування плати за землю з фактом державної реєстрації права власності не на земельну ділянку, а на придбане нерухоме майно, яке зареєстроване за позивачем у встановленому законом порядку (витяг про право власності на нерухоме майно № 15222392 від 13.07.07р.). Проте, суд скасував податкове повідомлення-рішення №30-1301 (податковий період 2014 рік), зазначивши про ненадання відповідачем доказів виготовлення відповідної документації, виділення земельної ділянки в натурі, отримання кадастрового номеру та визначення її площі у встановленому порядку, які необхідні для правильного визначення бази оподаткування.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року скасовано постанову суду першої інстанції та у задоволені позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції, пославшись на положення ст. 269, ст.270, п. 287.6 ст.287, п.287.6 ст.287 Податкового кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про те, що незалежно від оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки, особа, яка є власником будівлі, споруди (їх частини) з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно сплачує земельний податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини).

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, просила скасувати постанову Донецького апеляційного адміністративного суду та залишити в силі постанову Донецького окружного адміністративного суду.

Заявник касаційної скарги зазначає, що судом апеляційної інстанції неправомірно застосовано норму п.287.6 ст.287 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла до 01.01.2015 р.) до правовідносин, які виникли після 01.01.2015 р. Вказує, що судом апеляційної інстанції не враховано частину другу статті 377 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). При цьому, кадастрового номеру земельної ділянки, який би встановлював її розмір, не існує.

Відповідачем надано суду відзив на касаційну скаргу, яким викладені норми і висновки аналогічні тим, що зазначені в постанові суду апеляційної інстанції, а також наведений розрахунок суми земельного податку з фізичних осіб.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім оргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили.

ОСОБА_2 має у власності нежитлову будівлю ясла-садок на 185 місць: Донецька область, м. Слов'янськ, м. Миколаївка, вул. Синецького, буд.2, зареєстрованого КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов'янська в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.07.2007 року, реєстр № 18211064, яку позивач придбав відповідно до договору купівлі - продажу №2118 від 11.07.2007 року у Відкритого акціонерного товариства «ДОНБАСЕНЕРГО».

26 січня 2017 року відповідачем згідно з пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 Податкового кодексу України 26.01.2017 року прийняті податкові повідомлення - рішення №29-1301, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі 15 719, 86 грн. за 2017 рік, №27-1301, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі 14 830, 04 грн. за 2016 рік, №28-1301, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі 10 348, 95 грн. за 2015 рік, №30-1301 від 26.01.2017 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі 8 285, 77 грн. за 2014 рік.

Правовою підставою визначення податкового зобов'язання відповідачем наведені положення п.287.5 ст.287, п.288.7 ст.288 розділу ХІІІ Податкового кодексу України.

Судом першої інстанцій установлено, що відповідачем не доведено правомірність здійсненого розрахунку об'єкту оподаткування земельним податком при визначенні податкового зобов'язання, оскільки не надано жодних доказів проведення нормативної грошової оцінки вказаної земельної ділянки, а також доказів виділення земельної ділянки в натурі, отримання кадастрового номеру та визначення її площі у встановленому порядку.

Спірні правовідносини регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК), Земельним кодексом України (далі - ЗК), Цивільним кодексом України (далі - ЦК).

За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

За пунктом 287.7 статті 287 ПК (редакції Закону України від 28.12.2014 р. №71-VIII, яка діє з 01.01.2015 р.), при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

В положеннях цієї ж норми в редакції, що діяла до 01 січня 2015 року законодавець пов'язував обов'язок сплати податку за земельні ділянки з датою державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці.

У частинах першій та другій статті 120 ЗК встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За статтями 125 і 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 ЦК.

Узагальнюючи зазначене, суд дійшов таких висновків. Платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника у різні періоди часу був пов'язаний з різними подіями, а саме, до 01 січня 2015 року обов'язок виникав з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці, а після 01 січня 2015 року - з моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно довідки Відділу Держгеокадастру у м. Слов'янську Донецької області від 30.12.2016 року № 2-15-10-1813/1 власником земельної ділянки, розташованої за адресою вулиця Синецького, 2 місто Миколаївка Донецької області, є Миколаївська міська рада. Оскільки, позивач не зареєструвала у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку, це, на думку суду першої інстанції, виключає обов'язок сплати за таку земельну ділянку земельного податку, починаючи з 01 січня 2015 року.

Висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на похідному характері плати за землю від права власності на житлове приміщення.

Стосовно податкового зобов'язання, визначеного податковим повідомленням-рішенням № 30-1301 за податковий період - 2014 рік, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обов'язок сплати відповідно до діючого на той час податкового законодавства був похідний від факту державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці. А тому, позивач, як власник нерухомого майна, право власності на яке зареєстроване у встановленому законом порядку, була платником земельного податку у спірний період (2014 рік).

При цьому, колегія суддів зазначає, що при вирішенні справи судом першої інстанції не враховано, що довідка Відділу Держгеокадастру у м. Слов'янську Донецької області від 26.01.2017 р. № 8-28-0.2-43/2-17, яка видана пізніше у часі, ніж довідка цього ж органу від 30.12.2016 року № 2-15-10-1813/1, утримує в собі дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки та її площу, які є базою оподаткування земельним податком та враховувались податковим органом при його обчисленні.

Посилання суду першої інстанції на різне змістовне навантаження довідок Відділу Держгеокадастру у м. Слов'янську Донецької області, які надавались сторонами під час вирішення справи, як на підставу недоведеності відповідачем правомірності обчислення земельного податку, суд не приймає з огляду на принцип диспозитивності та офіційного з'ясування всіх обставин у справі, який передбачає, що суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає (стаття 11 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, чинній на час вирішення справи в судах попередніх інстанцій, аналогічний принцип закріплений у статті 9 цього Кодексу в новій редакції).

Частина третя статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Вирішуючи спір суди першої та апеляційної інстанцій в порушення пункту 287.7 статті 287 ПК (редакціях, які діяли до та після 01.01.2015 р.), не встановили об'єкт та підстави сплати земельного податку, з урахуванням прибудинкової території будівлі, факт державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці та факт державної реєстрації права власності на земельну ділянку. До матеріалів справи не долучені та не досліджені розрахунки земельного податку в розрізі кожного спірного податкового повідомлення-рішення.

Не дослідження судами зібраних у справі доказів, не встановлення всіх фактичних обставин у справі, які б свідчили про правомірність або протиправність дій відповідача стосовно обрахування земельного податку за 2014 - 2017 роки, є порушенням норм процесуального права та підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 травня 2017 року та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року у справі № 805/1221/17 скасувати.

Справу № 805/1221/17 направити до Донецького окружного адміністративного суду на новий судовий розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф. Ханова

Судді: І.А. Гончарова

І.Я. Олендер