Справа № 148/1975/17
Суддя: Мельник-Томенко Ж. М.
Дата ухвалення: 2018-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 148/1975/17 Головуючий у 1-й інстанції: Штифурко Л.А.

Суддя-доповідач: Мельник-Томенко Ж. М.

15 лютого 2018 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мельник-Томенко Ж. М.

суддів: Ватаманюка Р.В. Сторчака В. Ю.

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

представника позивача - ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 листопада 2017 року (головуючий суддя Штифурко Л.А.) у справі №148/1975/17 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України про скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати незаконною та скасувати постанову №237 від 28.07.2017 року по справі про адміністративне правопорушення, винесену головним інспектором будівельного нагляду інспекційного відділу №2 Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 22.11.2017 року позовну заяву залишено без розгляду.

Приймаючи рішення про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений ст.298 КУпАП, при цьому причини пропуску строку, наведені позивачем, не можуть вважатися поважними.

Не погодившись з ухвалою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції ст. 68 Конституції України, зазначив, що наслідки пропущення строку для оскарження постанов про накладення штрафу за адміністративні правопорушення самі по собі не є юридичною відповідальністю. Також апелянт, обгрунтовуючи поважність причин пропуску строку на оскарження постанови в справі про адміністративні правопорушення, посилається на факт порушення відповідачем п. 26 Порядку накладення штрафів за правопорушення в сфері містобудівної діяльності, затвердженого постановою КМУ від 06.04.1995 року №244, згідно з яким у постанові зазначаються порядок і строк її оскарження.

Відповідач скористався наданим йому правом подання письмових заперечень на апеляційну скаргу. Зокрема, спростовуючи доводи позивача щодо поважності причин пропуску строків оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення, відповідач зазначив, що апелянтом жодних обставин, які б перешкоджали йому у встановлені законом строки звернутись до суду за захистом своїх прав не наведено, а підстави поновлення строків, наведені ним у позовній заяви не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Мотивуючи ж хибність твердження позивача про порушення п. 26 Порядку накладення штрафів за правопорушення в сфері містобудівної діяльності, відповідач зазначив, що, по-перше, дія вказаного Порядку не розповсюджується на всі правовідносини, оскільки регулює процедуру накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, що виникли відповідно до положень Закону України "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності", в той час як позивача притягнуто до відповідальності згідно з нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення, а по-друге, оскаржувана в межах даної справи постанова у справі про адміністративне правопорушення містить інформацію про порядок і строки її оскарження, що на разі було доведено в суді першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги та за обставин, викладених в ній, просив її задовольнити в повному обсязі.

Відповідач явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (ст. 5 КАС України).

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Відповідно до ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно вимог частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Окрім того, колегія суддів апеляційного суду зважає на положення Конвенції про захист прав людини і основних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду, як джерела права.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що "у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції (Європейська конвенція про захист прав людини і основних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17.07.97 №475/97), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення". У справі Bellet v. Frаnсе Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

За змістом рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", правило встановлення обмежень звернення до суду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

В даному випадку, залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні доведено факт отримання позивачем оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення в день її винесення - 28.07.2017 року, що в повній спростовує твердження апелянта про ознайомлення з її змістом лише 26.09.2017 року, тобто в день її дійсного отримання.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є помилковою, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 99 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першої статті 100 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Відтак, КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає, що дотримання строків на подання позовної заяви є однією з умов дисциплінування учасників судового процесу. У випадку ж пропуску строку, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Водночас, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що при визначенні початку перебігу строку звернення до суду, передусім до уваги береться момент, коли особа фактично дізналась про наявність відповідного порушення. Йдеться не про те, коли особа з'ясувала для себе, що певними рішеннями порушено її права, свободи чи інтереси, а про ті обставини, коли вона фактично отримала повідомлення про порушення її права

Як свідчать матеріали справи, постанова №237 у справі про адміністративне правопорушення винесена головним інспектором будівельного нагляду інспекційного відділу №2 Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області 28.07.2017 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що копія постанови в цей же день була вручена позивачу, що засвідчується підписом останнього.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що при наявності підпису позивача про отримання копії оскаржуваної постанови, остання не містить дати вчинення вказаного підпису.

Тобто, в даному випадку, не є можливим визначити момент з якого особа фактично дізналась про наявність відповідного порушення та відповідно з'ясувала для себе, що певними рішеннями порушено її права, свободи чи інтереси, оскільки дата прийняття постанови про вчинення позивачем адміністративного правопорушення не є датою фактичного отримання позивачем вказаної постанови та відповідно ознайомлення з її змістом.

Згідно статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, виходячи з норм чинної Конституції України, а також з норм Міжнародного права, суд приходить до висновку, що залишення позовних вимог позивача без розгляду унеможливить доступ останнього до правосуддя для повного захисту прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що строк звернення до суду позивачем пропущено з поважних причин, а тому підстави для залишення позовної заяви без розгляду відсутні.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Тульчинського районного суду Вінницької області від 22.11.2017 року прийнята з неповним з'ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а отже підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України про скасування постанови скасувати.

Справу направити до Тульчинського районного суду Вінницької області для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 20 лютого 2018 року.

Головуючий Мельник-Томенко Ж. М.

Судді Ватаманюк Р.В. Сторчак В. Ю.