Справа № 826/13092/16
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2018-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 лютого 2018 року № 826/13092/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до треті особи проДніпровської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_2, ОСОБА_3, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району» визнання дії та бездіяльності протиправними,
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась з позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (далі по тексту - відповідач), за участі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району» про:

- визнання незаконними дії відповідача, які полягали у відмові у виключенні квартири АДРЕСА_1 зі складу службових;

- зобов'язання відповідача прийняти рішення про виключення з числа службового жилого приміщення квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 і закріпити її за позивачем та членами її сім'ї.

Ухвалою суду від 02.09.2016р. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 07.11.2017р. справу №826/13092/17 прийнято до провадження судді Амельохіна В.В. на підставі Розпорядження Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.10.2017р. №7042 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ».

Позовні вимоги мотивовані протиправною відмовою відповідача у виключенні квартири АДРЕСА_1 зі складу службових.

В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, жодних пояснень з приводу заявлених позовних вимог до суду не надав.

Треті особи - 1 та 2 подали клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують повністю.

Представник третьої особи - 3 подав клопотання про розгляд справи без його участі.

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України (у редакції до 15.12.2017р.) суд прийшов до переконання про можливість розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

Відповідно до Розпорядження представника Президента в Дарницькому районі міста Києва від 17.02.1993р. №62, позивачу та членам його сім'ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надана службова квартира АДРЕСА_1, що підтверджується копією ордеру №12899 від 23.02.1993р.

Зазначена квартира перебуває на балансі третьої особи - Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району».

04 березня 2016 року житлова ремонтно-експлуатаційна організація №403 звернулась до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району» з клопотанням про виведення зі складу службових квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та закріплення її за сім'єю ОСОБА_1

07 квітня 2016 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району» звернулась до Голови Дніпровської РДА з клопотанням №103/32-2016 про виключення зі складу службових квартири АДРЕСА_1 та закріплення її за сім'єю ОСОБА_1

Відповідач листом від 23.05.2016р. №4-24-7б/1вих повідомив, що вирішення питання про виключення зі складу службових квартири АДРЕСА_1 та закріплення її за сім'єю ОСОБА_1 можливе за умови перебування ОСОБА_1 на обліку для поліпшення житлових умов в Дніпровському районі за місцем реєстрації.

Розпорядженням Дніпровської РДА від 21.06.2016р. №332 ОСОБА_1 та члени її сім'ї зараховані на квартирний облік за місцем проживання та включені до загальної черги, номер облікової справи: 39062, підстава: проживання в службовій квартирі не менше 5 років.

18 липня 2016 року позивач звернувся до Голови Дніпровської РДА з заявою щодо виключення з числа службових приміщень квартири АДРЕСА_1.

Відповідач листом від 05.08.2016р. №6190/24/1/103 повідомив, що ОСОБА_1 зверталась з зазначеного питання на особистому прийомі Голови Дніпровської РДА 18.07.2016р., під час особистого прийому їй були надані усні роз'яснення, що відповідно до Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988р. №37, жиле приміщення виключається зі складу службових за клопотанням підприємства, установи, організації.

Не погоджуючись з відмовою у виключенні квартири АДРЕСА_1 зі складу службових, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що громадяни України мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги.

Відповідно до статті 9 Житлового кодексу Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі статтями 124, 125 Житлового кодексу Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено:

- інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв'язаного з перебуванням на фронті; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім'ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби; сім'ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов'язків;

- осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;

- осіб, що звільнені з посади, у зв'язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;

- осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;

- пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці І і ІІ груп, інвалідів І і ІІ груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України;

- одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Порядок надання службових жилих приміщень і користування ними регулюється «Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 № 37 (далі по тексту - Порядок).

Слід також зазначити, що постановою Верховної Ради України від 12.09.1991р. № 1545-XII "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Суд вважає, що зазначений вище Порядок не суперечить ні Конституції ні законам України.

Відповідно до п. 2 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 № 37, службові жилі приміщення надаються двірникам житлово-експлуатаційної організації, адміністративного будинку, будинку-інтернату, школи-інтернату, спецшколи, дитячого будинку, санаторію, будинку (бази) відпочинку, пансіонату, профілакторію, піонерського табору, туристського господарства.

Отже, право користування та мешкання у службовому жилому приміщенні залежить від наявності трудових відносин із працедавцем, проте законодавство передбачає і випадки, коли особу, яка хоча і припинила трудові відносини, але без надання іншого жилого приміщення не можу бути виселено.

Судом встановлено, що позивач працювала в житловій системі з 08.06.1992р. по 09.09.1997р. та з 01.02.2011р. по 08.07.2016р. двірником в ЖЕД 403, загальний стаж у сфері житлово-комунального господарства складає 10 років 8 місяців.

Відповідно до п. 6 Порядку жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.

Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.03.2016р. житлова ремонтно-експлуатаційна організація №403 звернулась до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району» з клопотанням про виведення зі складу службових квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та закріплення її за сім'єю ОСОБА_1

07 квітня 2016 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району» звернулась до Голови Дніпровської РДА з клопотанням №103/32-2016 про виключення зі складу службових квартири АДРЕСА_1 та закріплення її за сім'єю ОСОБА_1

Відповідач листом від 23.05.2016р. №4-24-7б/1вих повідомив, що вирішення питання про виключення зі складу службових квартири АДРЕСА_1 та закріплення її за сім'єю ОСОБА_1 можливе за умови перебування ОСОБА_1 на обліку для поліпшення житлових умов в Дніпровському районі за місцем реєстрації.

Однак, суд з даними твердженнями відповідача не погоджується з тих підстав, що ні Житловим кодексом Української РСР ні постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 № 37 не передбачено обов'язкового перебування особи на обліку для поліпшення житлових умов при вирішенні питання щодо виключення зі складу службових квартир.

Крім того, Порядком не передбачено подання разом з клопотанням про виключення жилого приміщення з числа службових додаткових документів, а тому відповідач повинен був вирішити питання щодо виключення зі складу службових квартири АДРЕСА_1.

Однак, жодних дій відповідачем вчинено не було, а тому суд приходить до висновку, що Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією вчинено протиправну бездіяльність щодо не виключення квартири АДРЕСА_1 зі складу службових.

У зв'язку з тим, що відповідачем не надано жодних пояснень з приводу заявлених позовних вимог, суд приймає рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 02.12.2014 року у справі № 21-530а14, суд вважає, що зазначений спір не є публічно-правовим і не підпадає під визначення адміністративної справи. Компетенція адміністративних судів, установлена статтею 17 Кодексу адміністративного судочинства України, на даний спір не поширюється. Спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Однак, суд відходить від зазначеної позиції Верховного Суду України, оскільки у даних правовідносинах наявний публічно - правовий спір, який виник між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району» та суб'єктом владних повноважень - Дніпровською РДА щодо вирішення питання про виключення жилого приміщення з числа службових, квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до змісту ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд вважає, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району» виконало всі умови для прийняття рішення щодо виключення жилого приміщення з числа службових.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Для належного захисту порушених прав позивача, суд вважає за можливим вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача щодо не виключення квартири АДРЕСА_1 зі складу службових.

З системного аналізу вказаних норм ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України можна дійти висновку, що законодавством передбачено право суду зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, враховуючи викладене вище, суд вважає за необхідне визначити спосіб захисту порушеного права позивача, шляхом зобов'язання Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію прийняти рішення про виключення з числа службового жилого приміщення квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 і закріпити її за ОСОБА_1 та членами її сім'ї.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням норм ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд присуджує на користь позивача здійснені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,21грн. з бюджетних асигнувань Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії та бездіяльність Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації щодо не виключення квартири АДРЕСА_1 зі складу службових.

Зобов'язати Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію прийняти рішення про виключення з числа службового жилого приміщення квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 і закріпити її за ОСОБА_1 та членами її сім'ї.

Присудити з бюджетних асигнувань Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,21грн.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Амельохін