Справа № 379/1452/17
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 379/1452/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Мельничука В.П.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації Київської області на постанову Таращанського районного суду Київської області від 01 грудня 2017 року (прийнята в порядку письмового провадження, м. Тараща, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації Київської області про визнання відмови Управління соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації Київської області незаконною та зобов'язання надати статус інваліда війни, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року, ОСОБА_2 звернувся до Таращанського районного суду Київської області з позовом до Управління соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації Київської області про визнання відмови Управління соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації Київської області незаконною та зобов'язання надати статус інваліда війни, в якому просив визнати незаконною відмову Управління соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації Київської області за № 3201 від 30.10.2017 року щодо встановлення статусу інваліда війни 2-ї групи та зобов'язати Управління соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації Київської області з 27.10.2017 року встановити йому статус інваліда війни з відповідною видачею посвідчення.

Постановою Таращанського районного суду Київської області від 01 грудня 2017 року позов задоволено.

Визнано незаконною відмову Управління соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації Київської області за № 3201 від 30.10.2017 щодо встановлення ОСОБА_2 статусу інваліда війни ІІ групи.

Зобов'язано Управління соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації Київської області встановити ОСОБА_2 статус інваліда війни ІІ групи відповідно до п.9 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати «Посвідчення інваліда війни».

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відпоівдачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до п.13 ст.10 КАС України, суд під час розгляду справи в судовому засіданні здійснює повне фіксування його перебігу за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу, крім випадків, визначених цим Кодексом. Порядок такого фіксування встановлюється цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.229 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

За наявності заперечень з боку будь-кого з учасників судового процесу проти здійснення повного фіксування судового засідання за допомогою відеозаписувального технічного засобу таке фіксування здійснюється лише за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів відповідно ч.2 ст.313 КАС України визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності сторін та їх представників.

Згідно ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог та приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, що позивач є потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії, інвалідом ІІ групи, захворювання пов'язане з роботами по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.

Позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації Київської області із заявою про встановлення йому статусу інваліда війни з видачею відповідного посвідчення, посилаючись на те, що відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України «Про статут ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать особи, які залучались до складу формувань Цивільної оборони та які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією Чорнобильської катастрофи, додавши до неї копії посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) з відповідною вкладкою, довідки МСЕК, експертного висновку та довідки департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.

Листом № 3201 від 30.10.2017 року відповідач відмовив йому у наданні статусу інваліда війни ІІ групи, посилаючись на безпідставність вимог, роз'яснення Міністерства праці та соціальної політики від 24.12.2007 року № 104/0/15-7/014 та роз'яснення Міністерства з питань надзвичайних ситуацій від 14.08.2006 року № 04-9492/281.

Відмову відповідача у встановленні йому статусу інваліда війни позивач вважає необґрунтованою та незаконною, а тому просить визнати її незаконною та зобов'язати його встановити йому статус інваліда війни.

Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При вирішенні питання належності позивача до осіб, які належать до ветеранів війни Управління керувалось Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон), Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, що затверджений постановою КМ України від 12.05.1994 № 302.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_2 має довідку МСЕК серії КИО -1 №0395918, в якій зазначена ІІ група інвалідності, причиною якої є захворювання пов'язане з роботами п ліквідації наслідків аварї на ЧАЕС.

Згідно з пунктом 9 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Пунктом 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.94 № 302, зокрема, визначено, що посвідчення «інвалід війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Встановити статус інваліда війни на підставі довідки від 17.10.2017 року № 01.1-14/1603- 12 Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської облдержадміністрації щодо підтвердження їм участі в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оброни неможливо. Зазначена довідка не містить інформації щодо залучення позивача до формувань Цивільної оборони та усіх відомостей про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Більш того, постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2009 року № 12 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року № 302 та визнання такими, що втратили чинність деяких постанов Кабінету Міністрів України» виключено п. 12 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року № 302, згідно якого посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки Міноборони, МВС, МНС та інші.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з роз'ясненням Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 14.08.2006 р. № 04-9492/281, чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не поширюється на осіб, які направлялися на виконання робіт з ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС у складі трьох зведених загонів Київської, Житомирської та Чернігівської областей, сформовані на базі об'єднання «Хімволокно».

Також до складу цих формувань входив до складу оперативних груп ЦО України (м.Чорнобиль) та ІДО Київської області (м. Іванків). Підтверджуючих документів про те, що позивач перебував в підрозділах цивільної оборони, сформованих на базі об'єднання «Хімволокно» управління не має.

А також колегія суддів звертає увагу на те, що листом від 14.05.2008 № 1906/014/184-08 Міністерство праці та соціального політики України роз'яснило, що норми Закону не поширюються на осіб, які направлялися на виконання робіт з ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС органами управління у справах цивільної оборони, створеними у складі підприємств, установ і організацій.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адімінстративного суду України від 15 вересня 2015 року (справа №2а-6906/11/2670).

Колегія суддів звертає увагу на те, що у зазначеному рішенні, на підставі аналізу судових рішень Вищого адміністративного суду України, вказано про необхідність достовірного, документального підтвердження участі особи у формуваннях Цивільної оборони для надання їй статусу інваліда війни.

Системою цивільної оборони на момент аварії на Чорнобильської АЕС керували штаби цивільної оборони: СРСР, УРСР, обласні, районні, міські.

Цивільна оборона у своїй структурі мала військові формування і загони цивільної оборони на підприємствах. Крім того, такі загони чи ланки працювали на різних об'єктах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Всі роботи, які виконувались формуваннями цивільної оборони, регламентувались відповідними розпорядженнями і наказами штабів цивільної оборони.

Крім того, згідно інформації, наданої Міністерством України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь гри зведені загони Цивільної оборони,-а саме: Київської, Житомирської та Чернігівської областей, що були сформовані на базі об'єднань «Хімволокно». Також до складу формувань ЦО входив особовий склад штабів ЦО, який направлявся до складу оперативних груп ЦО України (м.Чорнобиль) та ЦО Київської області (м.Іванків).

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06 червня 1975 року № 90, формування ЦО, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Однак, крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно розпорядження керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що документи надані позивачем підтверджують його участь у роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Проте, не містять інформації щодо включення позивача до складу формувань Цивільної оборони, а отже ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС позивачем у складі формувань Цивільної оборони.

Відповідно до положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 питання встановлення статусу ветерана війни віднесено до повноважень органів праці та соціального захисту населення, що знаходиться за місцем реєстрації громадянина.

Перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (редакція чинна на момент прийняття рішення у справі) критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно- дискреційних повноважень-єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Колегія суддів також звертає увагу на положення постанови Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 № П-278/10, якою встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду м. Києва від 14.06.2016 по справі № К/800/35280/15.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції перебрано на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції Управління.

Колегія суддів зазначає, та погоджується з тим, що позивач користується пільгами відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильське: катастрофи.», оскільки він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській ЧАЕС, І категорії, на підтвердження чого йому видано відповідне посвідчення.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до не правильного висновку щодо задоволення позовних вимог, а тому постанова суду першої інстанції має бути скасована з постановленням нової про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому постанова Таращанського районного суду Київської області від 01 грудня 2017 року підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 229, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації Київської області - задоволити.

Постанову Таращанського районного суду Київської області від 01 грудня 2017 року - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації Київської області про визнання відмови Управління соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації Київської області незаконною та зобов'язання надати статус інваліда війни - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 12 лютого 2018 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

В.П. Мельничук