Справа № 826/18485/16
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2018-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 січня 2018 року 15:30 № 826/18485/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Каракашьяна С.К., суддів Григоровича П.О., Смолія І.В., при секретарі судового засідання Мині І.І., за участі позивача, представника позивача ОСОБА_1, від відповідача Яроменка О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовом Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_4

третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Сирії ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог) визнати неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 536-16 від 27 жовтня 2016 року про відмову у визнанні громадянина Сирії ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційної служби України прийняти рішення про визнання громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_4 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовано неправомірністю оскаржуваного рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, на думку позивача, такий висновок відповідача є безпідставним, прийнятим без урахування обставин, які підтверджують наявність у позивача умов для набуття статусу біженця, а також наявність у останнього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з політичних переконань, оскільки позивачу в національному посвідченні громадянина Сирії проставлено штамп, що він являється потенційним опозиціонером, підтримує опозицію та різні рухи пов'язані з революцією в Сирії. При цьому, ОСОБА_4 таким не є, оскільки був помилково затриманий, як учасник демонстрації, оскільки помагав пораненим в госпіталі до якого і увірвалися останні.

У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав та дав пояснення, аналогічні мотивам звернення до суду.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що громадянин Сирії, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в м.Алкісу, передмістя Дамаску, Сирія. За віросповіданням - іслам, національність - араб.

Вперше до України прибув у вересні 2011 році як турист, після чого повернувся до Сирії.

31 жовтня 2011 року позивач повторно прибув до України на підставі одноразової короткострокової в'їзної візи терміном на 90 діб, яка була продовжена до 26 червня 2012 року.

28 січня 2012 року позивач зареєстрував шлюб із громадянкою України ОСОБА_6

27 червня 2012 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки на момент звернення знаходився на території України нелегально.

Рішенням від 03 грудня 2012 року № 678-12 Державна міграційна служба України відмовила позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та 13 ч.1 ст.13 цього Закону відсутні. Дане рішення було оскаржено позивачем в судовому порядку.

Так, постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 13.02.2013 у справі № 826/718/13-а, залишеною без змін ухвалами Київського адміністративного апеляційного суду та Вищого адміністративного суду України, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 було відмовлено.

В травні 2015 позивач повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві із заявою про визнання громадянина Сирії ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у заявника змінились умови передбачені п. 1 ,13 ч.1 ст.1 Закону.

18.05.2015 позивач отримав повідомлення № 115 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу від 18.05.2015 № 302. Дане рішення було оскаржено позивачем в судовому порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 01 жовтня 2015 року у справі № 826/10079/15 позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

17.03.2016 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві із заявою про визнання громадянина Сирії ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

22.11.2016 позивачу було повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016р. № 535-16.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671- VI) біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 Закону № 3671- VI особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.1 ст.7 Закону № 3671- VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч.4,6 ст.8 Закону № 3671- VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671- VI, якщо зазначені умови не змінилися.

Із інтернет - джерел стосовно країни походження позивача прослідковується наступна інформація:

1) Збройний та політичний конфлікт в Сирії розпочався 15 березня 2011 року з демонстрацій, які були частиною Арабської весни, та переріс у повстання та громадянську війну в 2012 році. Протестувальники вимагали відставки Президента Башара аль-Асада та завершення майже 50-річного однопартійного правління Баасистів. Ситуація в Сирії є частиною Арабської весни - хвилі соціальних переворотів у країнахАрабського світу, що вимагали більшої політичної свободи і повалення самодержавства. Натхненні успішними революціями в Тунісі та Єгипті, сирійські протестувальники використовували такі засоби, як марші, голодування, заворушення та вандалізм аби позбутись майже п'ятдесятилітнього правління партії Баас. Деякі політичні оглядачі охарактеризували повстання як «безпрецедентне».

Наприкінці 2011 року повстанці встановили контроль над кількома містечками та селами в провінції Ідліб. В січні 2012 Вільній сирійській армії вперше вдалося встановити контроль над містом, захопивши після запеклих боїв з регулярною армією місто Забадані у провінції Ріф-Дімашк. 21 січня Вільна сирійська армія захопила місто Думу поблизу Дамаска. ВСР контролює дві третини Хомса, третього за розмірами міста країни. З кінця січня 2012 багато передмість Дамаска почали падати під тиском опозиції. Крім того, більша частина сільських околиць Дамаска перебувають під контролем опозиції. Дехто звинувачує бойовиків у викраденнях та вбивствах тих, хто співпрацював із урядовими силами. Попри все уряд досі утримує контроль над внутрішньою частиною Дамаска. За даними ООН та інших джерел, з часу початку повстання загинуло бл. 7 тис. осіб, зокрема 1800- 2800 вояків, значно більше поранених і тисячі протестувальників було ув'язнено. Від рук Сил безпеки загинуло понад 300 дітей. Крім того понад 600 ув'язнених, зокрема й політичних в'язнів померли від катувань (https://uk.wikipedia.org/wiki/Громадянська_війна_в_Сирії#cite_note-122).

2) Агентство ООН у справах біженців повідомило, що кількість сирійських біженців, змушених покинути країну через конфлікт, перевищила два мільйони. Лише за останні три місяця з країни втекли півмільйона людей, зазначає агентство. Понад 700 тисяч людей виїхали до Лівану, і тепер серед сирійців вимушених переселенців більше, аніж з-поміж представників будь-якої іншої національності. Франція і США наполягають на необхідності військових дій проти сирійської армії, на яку вони покладають провину за застосування хімічної зброї. «Сирія - це залиті кров'ю жінки, діти й чоловіки, які часто перетинають кордони, маючи лише одяг, у який вбрані», - йдеться в оприлюдненій у вівторок заяві Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН). За даними ООН, близько половини біженців - діти, і приблизно три чверті з них у віці до 11 років (http://www.bbc.com/ukrainian/news/2013/09/130903_syria_refugee_un_hk, http://www.refworld.org.ru/docid/5523f1034.html).

3) По даних ООН, з початку 2015 року станом на середину вересня через Середземне море до Європи змогли дістатися понад 365 тисяч сирійських біженців, майже 3 тисячі загинули в дорозі.

16 вересня 2015 позиції бойовиків «ІДІЛ» бомбардовані винищувачами ВПС Австралії - по контрольованих ісламістами нафтосховищах.

19 вересня правозахисники заявили, що ісламісти розстріляли 56 сирійських військовиків - під час масової страти на авіабазі (Абу-аз-Зухур, провінція Ідліб). 21 вересня урядові сили здійснили атаку на місто Алеппо, загинуло не менше 32 мирних жителів (https://uk.wikipedia.org/wiki/Громадянська_війна_в_Сирії#cite_note-122).

Аналізуючи інформацію із вказаних джерел, яка є загальновідомою і не потребує доказуванню, суд вважає передчасною відмову про визнання позивача біженцем або особою, що потребують додаткового захисту.

На переконання суду така відмова не відповідає міжнародним принципам, оскільки позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника.

Щодо доводів відповідача про можливість позивача легалізувати своє перебування в Україні, відповідно до Закону України «Про імміграцію», суд зазначає наступне.

Дійсно, у позивача під час перебування в Україні, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька - ОСОБА_8, яка на підставі п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України» набула громадянство України. При цьому під час співбесіди в 2015 році відповідачем не було роз'яснено позивачу, що він має підстави відповідно до ст.4 Закону України «Про імміграцію» отримати дозвіл на імміграцію в Україну та набути громадянство України відповідно до ч.3 ст.8 Закону України «Про імміграцію».

Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що рішенням Державної міграційної служби України було відмовлено ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки чинним законодавством не встановлено заборони для осіб, які потребують захисту, повторно звернутись із аналогічними заявами до органів міграційної служби.

Враховуючи те, що підставою для звернення позивача до міграційної служби слугувало побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками його належності до іншої соціальної групи, та неможливість захисту країною громадянської належності, що з огляду на положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є обставинами, за якими можливе надання такій особі статусу біженця, а вказані позивачем обставини відповідачем належним чином не були досліджені, суд вважає, що оскаржуване рішення, відповідачем прийнято передчасно.

Таким чином суд дійшов до висновку, що у позивача наявні підстави, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, з огляду на що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так, згідно з приписами частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, яка діє на момент розгляду справи, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому, згідно з абзацом 2 вказаної правової норми, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на вищезазначене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1.Позов громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_4 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №535-16 від 27.10.2016р.

3. Зобов'язати Державну міграційну службу України розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_4 з урахуванням мотивів, наведених в мотивувальній частині даної постанови.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Головуючий суддя С.К. Каракашьян

Судді П.О.Григорович

І.В.Смолій