Справа № 815/4217/17
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2018-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/4217/17

Категорія: 8.3 Головуючий в 1 інстанції: Марин П. П.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді - доповідача Косцової І.П.
суддів Стас Л.В.
Турецької І.О.
за участю: секретарівСтефанцевої Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2017 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Райзинг» до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, визнання недійсним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Райзинг» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило визнати протиправним та скасувати наказ начальника головного управління ДФС в Одеській області №2245 від 20 червня 2017 року на проведення документальної позапланової перевірки; визнати недійсним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 26 липня 2017 року №, яким збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на суму 326 436,33 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказ про проведення перевірки прийнято за відсутності визначених законом підстав, а висновки акту перевірки щодо нереальності відображених у податковій звітності господарських операцій не відповідають фактичним обставинам справи.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував оскаржуване податкове повідомлення-рішення, в іншій частині позову суд відмовив.

В апеляційній скарзі Головне управління ДФС в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи свої доводи, апелянт, зокрема, зазначив, що перевірку проведено у відповідності до вимог чинного законодавства, а прийняте за результатами такої перевірки податкове повідомлення-рішення є законним та обґрунтованим.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте відповідачем за результатами документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ "Райзинг»" з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість з платником податків ТОВ «Крок-М» за листопад 2016 року, за результатами якої складений акт перевірки №759/15-32-14-07/32428621 від 05.07.2017 року.

Зазначеною перевіркою встановлено порушення п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.3 ст.198, п.200.2 ст.200, п.201.10ст.201 ПКУ, що призвело до заниження позивачем податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету, у сумі 217 624,22 грн. за листопад 2016 року (а.с.55 т.4).

Суть порушень, на думку податкового органу, полягала у тому, що Товариством не надано всіх первинних документів щодо господарських операцій з ТОВ «Крок-М», в той час як у контрагента позивача були відсутні трудові ресурси для виконання операцій з надання послуг в зазначеному обсязі.

За результатом адміністративного оскарження акту перевірки ГУ ДФС в Одеській області рішенням від 21.07.2017 року №6822/10/15-32-14-07-12 висновки акту залишено без змін (а.с.64-69 т.4).

На підставі встановлених порушень та вказаного акту перевірки ГУ ДФС в Одеській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 26.07.2017 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 217 624,22 грн. та застосовані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 108 812,10 грн. (а.с.14 т.1).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надані до суду всі первинні документи, які підтверджують здійснення господарських операцій між позивачем та зазначеним в акті перевірки контрагентом, з наданих документів можливо прослідкувати фактичне отримання позивачем послуг, тому висновки податкового органу про порушення позивачем положень податкового законодавства є необґрунтованими, а прийняте податкове повідомлення рішення - незаконним.

Колегія суддів такий висновок суду першої інстанції вважає правильним, з огляду на наступне.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно п. 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п.198.2 ст.198 ПК України датою виникнення права платника на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку (п.198.3 ст.198 ПК України).

Згідно п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Приписами п.п.201.6, 201.10 ПК України визначено, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З наведених законодавчих положень вбачається, що обов'язковою умовою виникнення у платника права на податковий кредит є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку (зокрема, податковими накладними), що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 30.09.2016 року між позивачем та його контрагентом ТОВ «КРОК-М» було укладено договір №3009/16-1, предметом якого є надання послуг з супроводження вантажу, які перевозяться залізничним транспортом по території України, за умовами якого ТОВ «КРОК-М» зобов'язалось прийняти вантаж по акту та оформити його для супроводження, забезпечити схоронність вантажу на всьому шляху слідування з моменту прийняття до моменту видачі в пункті призначення вантажоотримувачу із складанням акту приймання-передачі, скласти акт виконаних робіт, а в разі необхідності залучати сторонні організації за рахунок власних коштів для виконання власних договірних зобов'язань за цим договором, а позивач зобов'язався сплатити вартість послуг, визначену за домовленістю сторін.

На підтвердження фактичного виконання умов договору позивачем до перевірки було надано: договір, заявки із зазначенням номерів вагонів та місць прийняття та передавання під супроводження, Акти виконаних робіт та додатки до них, Акти передавання та Акти повернення вантажу, рахунки-фактури, податкові накладні тощо.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, первинними документами бухгалтерського обліку у повному обсязі підтверджується належне виконання сторонами умов договору з зазначеним вище контрагентом, а також формування позивачем податкового кредиту. Отримані послуги були оплачені позивачем, а на момент складання податкових накладних контрагент позивача був зареєстрований як платник податку на додану вартість.

При цьому доводи податкового органу щодо неспроможності контрагента позивача надати обумовлені договором послуги не підтверджені жодним доказом.

В свою чергу, за результатами перевірки не встановлено порушення заповнення первинних бухгалтерських документів та порядку їх обліку в бухгалтерському та в податковому обліку, а наявні у справі документи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентом взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в Державі суспільного ладу або моральних засад.

Нереальність господарських операцій з придбання платником податку послуг, укладення покупцем договору з метою безпідставного формування податкового кредиту з податку на додану вартість має підтверджуватися належними та допустимими доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях.

Чинне податкове законодавство не пов'язує право платника на податковий кредит з фактичним знаходженням підприємства-постачальника за юридичною адресою та в залежність від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) здійснюється поставка товарів або виконуються роботи постачальником. Посилання ДПІ на відсутність у контрагента позивача об'єктивної можливості для надання послуг в силу відсутності основних засобів та робочого персоналу також не можна розцінювати як доказ фіктивності спірних операцій. Укладення трудового договору не є єдиним способом залучення фізичних осіб до вчинення необхідних дій в процесі виконання послуг.

Водночас, суд першої інстанції вірно вказав на те, що відсутність документів щодо права власності ТОВ «Райзинг» на вантаж, що супроводжується, переліку довіреностей на право супроводження вантажу, залізничних накладних на супроводжувальний вантаж, дорожні відомості, переліку провідників вантажу не може бути єдиною беззаперечною підставою для висновку про відсутність підтвердження реальності здійснення господарських операцій, оскільки за специфікою договірних зобовязань, наявність цих документів не є обов'язковою та взагалі не передбачає їх знаходження у позивача.

В свою чергу, відсутність окремих реквізитів у первинних документах свідчить про порушення відомчих актів, але не спростовує наявність у підприємства відповідних господарських операцій.

Що стосується доводів податкового органу щодо наявності кримінальних проваджень відносно контрагента позивача - ТОВ «Крок-М», судова колегія зазначає, що по жодному з цих проваджень відсутній навіть обвинувальний висновок, не кажучі про вирок суду, а посилання на ухвали суду, якими, начебто встановлено певні обставини, є нічим іншим, як витяги з контексту доводів правоохоронних органів і в жодному разі не можуть вважатися встановленими судовим рішенням обставинами.

Таким чином, суд першої інстанції зробив вірний висновок про правомірність формування позивачем за спірними операціями податкового кредиту з податку на додану вартість, а тому у податкового органу не було підстав для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 26.07.2017 року №.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції належним чином з'ясовані обставини справи та надано їм правильну юридичну оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б призвести до зміни чи скасування рішення суду не встановлено.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству та доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Одеській області - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2017 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Райзинг» до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, визнання недійсним та скасування податкового повідомлення-рішення - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Суддя-доповідач: І.П. Косцова

Судді: Л.В. Стас

І.О. Турецька.