Справа № 813/5934/15
Суддя: Костів Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 рокуЛьвів№ 876/7789/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва М.В.

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

за участю секретаря Богдан А.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12.01.2016 у справі №813/5934/15 за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_4, про скасування рішення (суддя І інстанції Гулик А.Г., місце ухвалення: м. Львів, дата складення повного тексту рішення суду І інстанції: 16.01.2016),

встановив:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулася в суд з позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, в якому просила суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, індексний номер 12144064 від 03.04.2014 року про внесення запису №5214896 про право власності на імя ОСОБА_4 розділу державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 з реєстраційним номером 01.

Ухвалою суду від 29.10.2015р. до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. - ОСОБА_4.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12.01.2016 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, третьою особою ОСОБА_4 подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків обставинам справи, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Вказує, зокрема, на те, що рішення Сихівського районного суду м. Львові та Апеляційного суду Львівської області від 19.10.2015 року були скасовані відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.10.2016 року, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. Відтак, такі рішення про визнання недійсними результатів прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, визнання недійсним та скасування акта державного виконавця, свідоцтва про право власності, зобовязання скасувати державну реєстрацію права власності не могли бути покладені в основу оскаржуваного рішення Львівського окружного адміністративного суду. Поряд з тим зазначає, що вимога про зобовязання скасувати державну реєстрацію права власності є ідентичною тій, в задоволенні якої було відмовлено рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20.03.2015 року, що є підставою для закриття провадження відповідно до п.4 ч. 1 ст. 157 КАС України. Вказує також на пропущення позивачем строку звернення до суду.

У поданому до Львівського апеляційного адміністративного суду відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в свою чергу звертає увагу на порушення апелянтом строків звернення до суду з апеляційною скаргою; вказує, що за наслідками направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.10.2016 року 30.05.2017 року Сихівським районним судом м. Львова винесено рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено та визнано недійсними результати прилюдних торгів, визнано недійсним та скасовано акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, скасовано свідоцтво про право власності на майно; а тому вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції обґрунтованим та таким, що прийняте із правильним застосуванням норм матеріального права. Просить залишити рішення Львівського окружного адміністративного суду без змін.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Позивач та її представник вимоги апеляційної скарги заперечили за їх безпідставністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши доводи апелянта та вивчивши матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд дійшов переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується наступне.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна відповідно до номеру запису про право власності 5214894 за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2, на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів №926 від 03.04.2014 року, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округа ОСОБА_5

Згідно з рішенням Сихівського районного суду м. Львова у справі №464/5753/14 від 20.03.2015 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, приватного підприємства «Нива-В.Ш.», Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, за участю третіх осіб ОСОБА_6, товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» визнано недійсними результати прилюдних торгів, проведених 14 лютого 2014 року Філією 14 приватного підприємства «Нива-В.Ш.» з реалізації арештованого нерухомого майна, а саме - квартири АДРЕСА_3, оформлені протоколом про проведення прилюдних торгів №1414019-17/1; визнано недійсним та скасовано акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого начальником Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції 7 березня 2014 року, ОСОБА_4; скасовано свідоцтво від 3 квітня 2014 року, видане приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округа ОСОБА_5, на підставі акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого начальником Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції 7 березня 2014 року, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_4.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 19.10.2015р. вказане рішення змінено в частині розподілу судових витрат. В решті рішення Сихівського районного суду м. Львова у справі №464/5753/14 від 20.03.2015 року залишено без змін.

Позивач звернувся із заявою до відповідача, в якій просив скасувати запис про нерухоме майно, право власності та субєкта такого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вказана заява прийнята відповідачем 22.10.2015р. Відповідачем у звязку з тим, що в поданих позивачем рішеннях Сихівського районного суду м. Львова та апеляційного суду Львівської області не зазначено про скасування рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності на імя ОСОБА_4, 22.10.2015р. прийнято рішення №25486148 про відмову у скасуванні.

У звязку з тим, що відповідач відмовився скасувати запис про нерухоме майно, право власності та субєкта такого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов керувався тим, що оскаржуване рішення відповідача про державну реєстрацію є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки в судовому порядку скасоване свідоцтво, яке служило підставою для його прийняття.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції та вважає їх помилковими з наступних мотивів.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень визначаються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. №1952-IV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (надалі Закон України №1952-IV).

Частиною 1 статті 2 Закону України №1952-IV передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.4 ст.9 Закону України №1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Абзацом 2 частини 1 статті 9 Закону України №1952-IV передбачено, що у випадку, передбаченому вказаним Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 13 ст. 15 Закону України №1952-IV порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання інформації з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України.

Так, на момент прийняття відповідачем рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно від 03.04.2014 року, на підставі якого внесено запис про право власності на імя ОСОБА_4 на обєкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_4, чинним був Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868 (надалі Порядок №868).

Відповідно до п. 2. Порядку №868 державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (далі - нотаріус).

Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мінюст (п. 8).

Заява подається окремо щодо кожного обєкта нерухомого майна.

Відповідно до п. 13 та п. 15 Порядку заявник подає разом із заявою органові державної реєстрації прав, нотаріусові необхідні для державної реєстрації прав документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита.

Під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно,

Згідно з положеннями пунктів 22, 25 державний реєстратор на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав вносить записи до Державного реєстру прав.

Після внесення записів до Державного реєстру прав державний реєстратор формує витяг з Державного реєстру прав та оформляє його у двох примірниках.

Державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (п.28).

Пунктами 35, 37 встановлено під час проведення державної реєстрації речових прав заінтересованою особою є власник, інший правонабувач або сторона правочину, відповідно до якого виникли речові права.

Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, видане нотаріусом свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів).

Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна відповідно до номеру запису про право власності 5214894 за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2, на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів №926 від 03.04.2014 року, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округа ОСОБА_5, що у відповідності до зазначеного вище п.37 Порядку №868 підтверджуж виникнення речових прав на нерухоме майно.

Оцінюючи прийняття оскаржуваного рішення, колегія суддів звертає увагу на те, що у рішенні суду першої інстанції відсутнє посилання на норми, які було порушено відповідачем при прийнятті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 12144064 від 03.04.2014 року, на підставі якого внесено запис про право власності ОСОБА_4, що послужило б підставою для визнання його протиправним та скасуванню. Позивачем також не надано доказів, які підтверджують такі порушення під час процедури прийняття вказаного рішення. Не містяться вони і в матеріалах справи.

Щодо посилань судом першої інстанції на наявність судових рішень, якими визнано недійсними результати прилюдних торгів; визнано недійсним та скасовано акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки; скасовано свідоцтво від 3 квітня 2014 року, видане приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округа ОСОБА_5, на підставі акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, про реєстрацію права власності на квартиру №1 у будинку №13А на вул. Коломийській у м. Львові за ОСОБА_4, то такі були ухвалені після прийняття оскаржуваного рішення, а тому не можуть спричинити автоматичне визнання дій державного реєстратора протиправними, оскільки такі вчинялися нотаріусом відповідно до чинного на той час Порядку №868, а також визнання незаконним прийнятого рішення про державну реєстрацію.

Колегія суддів зазначає, що позивач зверталася до відповідача з заявою про скасування запису про нерухоме майно, право власності та субєкта такого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за результатами розгляду якої державним реєстратором 22.10.2015р. прийнято рішення №25486148 про відмову у скасуванні. Однак така відмова не була оскаржена реєстратором, натомість оскаржено рішення від 03.04.2014 року.

З огляду на викладені обставини справи та правові норми, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно зясував обставини справи, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального права. Відтак, обґрунтованими є вимоги апеляційної скарги в цій частині.

Щодо наявності підстав для закриття провадження у справі відповідно до п.4 ч.1 ст. 157 КАС України (чинної на час розгляду справи судом першої інстанції), то такі, на переконання колегії суддів, відсутні, оскільки справи, що розглядалися є різними, як за субєктним складом сторін, так і за змістом позовних вимог.

Погоджується апеляційний суд і з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для залишення адміністративного позову без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду, оскільки підставою для оскарження прийнятого рішення державного реєстратора було визнання, зокрема, недійсними прилюдних торгів, на яких було реалізовано предмет застави (нерухоме майно). Також слід враховувати і судову практику Європейського Суду з прав людини з цього питання.

Так, з Рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Іліан проти Туреччини» слідує, що правило встановлення обмежень до суду у звязку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

У справі Delcourt v. Belgium Європейський Суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Відтак, правило про пропуск строку звернення до суду не має абсолютного характеру і не повинно застосовуватися автоматично, тобто навіть у разі пропуску строку звернення до суду без відповідних додаткових обґрунтувань суд не може його застосувати.

Крім того, застосування правила пропуску строку звернення до суду залежить від обставин справи. Під цим слід розуміти вагомість права, про захист якого особа звернулася до суду.

Щодо зауважень позивача, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, про порушення апелянтом строків апеляційного оскарження, то необхідно зазначити, що відповідно до ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.07.2017 року суд дійшов висновку про поважність наведених апелянтом причин і, відповідно, поновив строк на апеляційне оскарження та відкрив провадження у справі.

Відповідно до статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування норм матеріального права, суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору надав неналежну правову оцінку фактичним обставинам справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12.01.2016 у справі №813/5934/15 та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_7
судді ОСОБА_8
ОСОБА_9
Повне судове рішення складено 08.02.2018.