Справа № 490/3815/14-а
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2018-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.02.2018
Київ

справа № 490/3815/14-а

провадження № К/9901/13505/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Бучик А.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

учасники справи:

позивач - Міський протитуберкульозний диспансер

відповідач - Миколаївська міська рада

третя особа - ОСОБА_1

розглянувши у письмовому провадження касаційну скаргу Міського протитуберкульозного диспансера на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Милосердного М.М., Лук'янчук О.В., Ступакової І.Г. від 20 вересня 2016 року, -

встановив:

Міський протитуберкульозний диспансер звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради про визнання протиправним та скасування частково Рішення від 28 квітня 2009 року № 34/41 в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 373 кв.м, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2014 року залишено без розгляду адміністративний позов Міського протитуберкульозного диспансеру з підстав пропуску строку звернення до суду.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2016 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2014 року скасовано, провадження у справі за адміністративним позовом Міського протитуберкульозного диспансеру до Миколаївської міської ради, за участю третьої особи - ОСОБА_1 про визнання протиправним та часткове скасування рішення - закрито.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу в частині закриття провадження та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження за вищевказаною скаргою.

Справу передано до Верховного Суду.

Заслухавши суддю - доповідача, колегія суддів прийшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що рішенням Миколаївської міської ради від 28 квітня 2009 року № 34/41, зокрема, затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 373 кв.м, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1

В оскаржуваній ухвалі суд апеляційної інстанції зазначив, що 7 грудня 2012 року Міський протитуберкульозний диспансер звертався до Центрального районного суду м. Миколаєва з адміністративним позовом до Міської ради та ОСОБА_1 про визнання незаконним та часткове скасування Рішення Міської ради від 28 квітня 2009 року № 34/41 та визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 29.09.2009 року. 22 квітня 2013 року Міський протитуберкульозний диспансер повторно звертався до суду з таким самим адміністративним позовом, за яким ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2013 року, також відмовлено у відкритті провадження з тих самих підстав.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наявні такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами.

Колегія суддів зазначає, що позови вважаються тотожними лише тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави. У випадку зміни хоча б одного з цих елементів позови не вважаються тотожними і суддя не вправі відмовити у відкритті провадження у справі.

Тому за наведених обставин колегія суддів не може погодитися з висновком суду апеляційної інстанції про тотожність вищеописаних справ.

Проте колегія зазначає наступне.

Розглядаючи вказану справу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що вказаний спір є публічно-правовим, а тому підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваних рішень) справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною першою статті 17 цього ж Кодексу (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваних рішень) передбачено, що компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії) дій чи бездіяльності.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Крім того, суд зазначає, що з набранням сили Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147 від 03.10.2017 року, яким викладено Кодекс адміністративного судочинства в новій редакції, компетенція адміністративних судів, закріплена в статті 19 не змінилася.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку 0,0373 га по АДРЕСА_1 в Центральному районі м. Миколаєва.

Тому колегія суддів зазначає, що в даному випадку задоволення позовних вимог чи відмова в їх задоволенні вирішить майнові права третьої особи або позбавить права власності.

Вказане рішення було актом індивідуальної дії та є реалізованим, оскільки право власності на земельну ділянку третьою особою оформлене належним чином.

У разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватись у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Такого ж висновку Верховний Суд України дійшов у постановах від 29.03.2016 у справі №21-5430а15, від 24.02.2015 у справі №21-34а15, від 17.02.2015 у справі № 21-551а14, від 16.12.2014 року у справі №21-544а14.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що даний спір не є публічно-правовим, оскільки заявлені у позові вимоги стосуються правомірності набуття третьою особою права власності на земельну ділянку, відтак, породжують спір про право.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що за предметом спору та суб`єктним складом сторін, вказаний спір має розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 4 ст. 351 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Згідно ч. 2 ст. 354 КАС України порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала підлягає зміні в частині мотивів її прийняття.

Керуючись ст.ст. 343, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

постановив:

Касаційну скаргу Міського протитуберкульозного диспансера задовольнити частково.

Ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2016 року змінити в частині мотивів її прийняття.

В решті ухвалу залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А.Ю. Бучик

судді М.М. Гімон

Л.Л. Мороз