Справа № 826/7823/16
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 лютого 2018 року № 826/7823/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Васильченко І.П., суддів: Вєкуа Н.Г., Федорчука А.Б. розглянув у порядку письмового провадження справу

за позовомОСОБА_1
доКабінету Міністрів України
провизнання незаконними та такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили окремих положень постанови Кабінету Міністрів України № 288 від 06.04.2016р.

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просить:

1. Визнати незаконними та такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили положення Постанови Кабінету Міністрів України "Про підвищення оплати праці керівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України" №288 від 06 квітня 2016 в частині: пп. 1 п.1, п. 1 Змін затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 2016 р. № 288 у зв'язку з їх невідповідністю ч. 3 ст. 96 Кодексу законів про працю України, ч. 3 ст.6 Закону України «Про оплату праці", що є порушенням ч. 3 ст. 113 Конституції України.

2. Зобов'язати Кабінет Міністрів України визначити умови розміру посадового окладу (тарифної ставки), з урахуванням вимог ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці», ч. 3 ст.96 Кодексу законів про працю України та встановити розмір посадового окладу (тарифної ставки) працівника першого тарифного розряду, який використовується для формування посадових окладів (тарифних ставок) працівників усіх тарифних розрядів «Єдиної тарифної сітки розрядів коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» (Додаток 1 до Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 р. № 1298) на рівні, що перевищує мінімальну заробітну плату.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані положення нормативного акту суперечать положенням Кодексу законів про працю України та Закону України «Про оплату праці», оскільки формування тарифної сітки та розміру посадового окладу працівника визначається на основі показника, який є меншим ніж законодавчо визначена величина мінімальної заробітної плати.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. До суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомив. Згідно поданих письмових заперечень проти позову заперечує та просить суд відмовити в їх задоволенні, оскільки відповідно до п. 2 постанови № 731 з 01.09.2015 р. тарифна ставка працівника 1 тарифного розряду встановлена у розмірі 1378, що відповідає положенням ст. 6 Закону України «Про оплату праці», а розмір посадового окладу працівника 17 тарифного розряду визначено із урахуванням положень чинного законодавства. Також відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення, посилається на Закон України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», зокрема, на те що оплата праці працівників 1-3 тарифних розрядів здійснюється в межах видатків на оплату праці. Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державною, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів всього суспільства. Крім того, відповідач зазначає, що такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною 1 статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Зважаючи на неявку в судове засідання сторін, судом ухвалено подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 працює у Львівському національному університеті імені Івана Франка на посаді старшого викладача.

Згідно із листа Львівського національного університету імені Івана Франка позивач дізнався, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1298 від 30.08.2002 р. «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» та наказу Міністерства освіти і науки України № 557 від 02.09.2005 р. «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників вищих навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» посада старшого викладача має встановлений тарифний розряд 17, тарифний коефіцієнт -3.

Посадові оклади за розрядами Єдиної тарифної сітки визначаються шляхом множення окладу (ставки) працівника 1 тарифного розряду на відповідний тарифний коефіцієнт.

Постанова Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 р. № 288 «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» постановила «Установити, що з 1 травня 2016 р. у штатному розписі посадові оклади (тарифні ставки, ставки заробітної плати) працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери встановлюються в таких розмірах: 17 тарифного розряду - 3555 гривень».

Цією ж постановою встановлюється розмір тарифної ставки працівника 1-го тарифного розряду 1185,00 грн. Отже, на час дії постанови, заробітна плата старшого викладача розраховується як 1185*3=3555 гривень.

Отже, посада позивача має встановлений тарифний розряд 17, тарифний коефіцієнт 3, а постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 р. № 288 «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» з 01.05.2016 р. посадовий оклад позивача розраховується виходячи із розміру посадового окладу (тарифної ставки) працівника 1 тарифного розряду - 1185 гривень.

Львівський національний університет імені Івана Франка є державним навчальним закладом, фінансування його діяльності, у тому числі виплата заробітної плати здійснюється з Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 98 Кодексу законів про працю України та ст. 13 Закону України «Про оплату праці», в редакції від 10.03.2006 р., оплата праці працівників установ та організацій, що фінансується з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної та галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів.

Таким чином, позивач вважає, що саме вказана редакція статті підлягає застосуванню, оскільки законодавчі положення, якими внесено зміни до ст. 13 Закону України «Про оплату праці» та надано право здійснювати оплату праці працівників бюджетної сфери на підставі постанов Кабінету Міністрів України визнані Конституційним Судом України неконституційними рішенням №10-рп/2008 від 22.05.2008 р.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про оплату праці» та ст. 96 Кодексу законів про працю України основою організації праці є тарифна система, яка включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, позивач вважає, що для обчислення його посадового окладу необхідно визначити тарифну ставку робітника першого розряду (це мінімум 0,01 грн.+1450 грн. мінімальної заробітної плати станом на 01.05.2016 р.) та помножити її на коефіцієнт 3, який відповідає його тарифному розряду (17). Отже, розмір посадового окладу позивача повинен становити 4350 грн., а не 3555 грн.

Позивач, вважаючи, що Кабінет Міністрів України, приймаючи постанову № 288 «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» від 06.04.2016 р., вийшов за межі своїх повноважень у сфері визначення умов розміру оплати праці працівників бюджетної сфери, визначені ст. 8 Закону України «Про оплату праці», оскільки формування тарифної сітки та розміру посадового окладу працівника на основі будь-якої іншої сталої величини, нижчої ніж законодавчо визначена мінімальна заробітна плата суперечить принципам самої тарифної сітки та грубо порушує трудові права працівника, гарантовані законами, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Конституції України - Україна є соціальна та правова держава. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3 Конституції України).

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (стаття 22). Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Законом України від 19.10.2005 року № 2997-ІV ратифіковано Конвенцію Міжнародної організації праці № 131 про встановлення мінімальної заробітної плати з особливим урахуванням країн, що розвиваються, прийняту на 54-й сесії Генеральної конференції Міжнародної організації праці 22 червня 1970 року.

У ч. 1, 2 ст. 1 Конвенції МОП № 131 йдеться про те, що кожний член Міжнародної Організації Праці, який ратифікує цю Конвенцію, зобов'язується створити систему встановлення мінімальної заробітної плати, яка охоплювала б усі групи, найманих працівників, умови праці яких такі, що зумовлювали б доцільність такого охоплення.

Компетентний орган влади в кожній країні за погодженням або після широких консультацій з представницькими організаціями заінтересованих роботодавців і працівників, де такі організації є, визначає охоплені групи найманих працівників.

Кожен член Організації, який ратифікує цю Конвенцію, у першій доповіді про застосування цієї Конвенції, яка подається відповідно до статті 22 Статуту Міжнародної Організації Праці, перераховує всі групи найманих працівників, які можуть не бути охопленими виконанням цієї статті, указуючи причини цього, і повідомляє в подальших звітах про стан свого законодавства й практики щодо неохоплених груп, а також про те, наскільки надано чинності або наскільки передбачається надати чинності Конвенції стосовно таких груп.

Відповідно до ст. 2 Конвенції - мінімальна заробітна плата має силу закону й не підлягає зниженню, а незастосування цього положення спричиняє застосування належних кримінальних або інших санкцій щодо відповідної особи чи осіб..

Частиною 1 ст. 4 Конвенції передбачено, що Кожен член Організації, який ратифікує цю Конвенцію, створює та/або зберігає процедуру, пристосовану до умов і потреб держави, згідно з якою можна час від часу встановлювати й регулювати мінімальні ставки для груп найманих працівників, охоплених виконанням статті 1 цієї Конвенції.

Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 № 322-VIII (далі - КЗпП України) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 95 КЗпП України дано визначення поняттю «мінімальна заробітна плата», яке кореспондує із визначенням наведеним у ст. 3 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР) - мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

До мінімальної заробітної плати не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Статтею 6 Закону №108/95-ВР, яка кореспондує ст. 96 КЗпП України визначено, зокрема, що основою організації оплати праці є тарифна система, яка включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники).

Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати.

Тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі:

тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати;

міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

Тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники) розробляються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Тарифна система оплати праці не поширюється на гранти.

Також, ч.ч.1, 2 ст. 8 Закону №108/95-ВР встановлено те, що держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.

Умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що тарифна ставка - це норма оплати працi робiтникiв вiдповiдно до спецiальностi й квалiфiкацiї за одиницю часу, а посадовий оклад - це норма оплати працi керiвникiв, професiоналiв, фахiвцiв та технiчних службовцiв за мiсяць.

Схеми посадових окладiв - це перелiк посад i вiдповiдних посадових окладiв, що визначаються, як правило, не у фiксованому розмiрi, а у виглядi верхньої i нижньої межi посадового окладу за кожною посадою.

Стаття 98 КЗпП України, якій кореспондує ст.13 Закону №108/95-ВР визначає, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та (на їх виконання) інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів.

Умови визначення розміру оплати праці працівників бюджетної сфери закріплено у постанові КМУ №1298, якою затверджено Єдину тарифну сітку (Додаток №1) та Схему тарифних розрядів посад керівних, наукових, науково-педагогічних, педагогічних працівників, професіоналів, фахівців та інших працівників бюджетних установ, закладів та організацій (Додаток №2). На її основі, ухвалено Наказ МОН № 557, в якому затверджено схему тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ.

Тобто, базою розрахунку ставки (окладу) робітника першого розряду виступає розмір мінімальної заробітної плати, а тарифна ставка робітника першого розряду встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2016 рік» (час виникнення спірних правовідносин) розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2016 р. становить 1378 грн., з 01 травня 2016 р. - 1450 грн.

В той же час, постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 2016 р. N 288 затверджено Зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, зокрема, п. 1 якої внесено зміни до абзацу другого примітки 1 до додатка 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 р. N 1298 "Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери" (Офіційний вісник України, 2002 р., N 36, ст. 1699; 2005 р., N 34, ст. 2064; 2008 р., N 100, ст. 3308; 2014 р., N 34, ст. 909; 2015 р., N 76, ст. 2527, N 100, ст. 3436), а саме: після цифр і слова "1113 гривень" доповнити словами і цифрами ", з 1 травня 2016 р. - 1185 гривень".

Суд відхиляє посилання відповідача на п. 2 постанови № 731, згідно якої з 01.09.2015 р. тарифна ставка працівника 1 тарифного розряду встановлена у розмірі 1378, що відповідає положенням ст. 6 Закону України «Про оплату праці», а розмір посадового окладу працівника 17 тарифного розряду визначено із урахуванням положень чинного законодавства з огляду на наступне.

Так, постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 25.05.2016 р. по справі № 826/26538/15 визнано незаконними п. 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери" № 731 від 16 вересня 2015 року та зобов'язано Кабінет Міністрів України визначити умови розміру посадового окладу (тарифної ставки) з урахуванням вимог ч. 3 ст. 6 Закону України "Про оплату праці", ч.3 ст.96 Кодексу законів про працю України та встановити розмір посадового окладу (тарифної ставки) працівника першого тарифного розряду, який використовується для формування посадових окладів (тарифних ставок) працівників усіх тарифних розрядів "Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери" (Додаток 1 до Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 р. N 1298) на рівні, що перевищує розмір мінімальної заробітної плати.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2016 р. по справі № 826/26538/15 абзац 2 (другий) резолютивної частини постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2016 року викладено в такій редакції: "Визнати незаконними та нечинними п. 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» № 731 від 16 вересня 2015 року. Доповнено резолютивну частину постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2016 року таким абзацом: «Зобов'язати Кабінет Міністрів України, відповідно до частини 11 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, після набрання постановою суду законної сили невідкладно опублікувати резолютивну частину даної постанови суду у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено». Рішення набрало законної сили.

Таким чином, відповідачем було внесено зміни, якими визначено розмір тарифної сітки розрядів меншою за законодавчо визначений розмір мінімальної заробітної плати, а саме: з 01.05.2016 р. встановлена тарифна ставка у розмірі 1185 грн., тоді як розмір мінімальної заробітної плати встановлено на рівні 1450 грн., що суд вважає протиправним, оскільки такі норми оскаржуваної постанови суперечать вимогам ст. 6 Закону №108/95-ВР, ст. 96 КЗпП України, ст. 113 Конституції України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду (ч. 2 ст. 265 названого Кодексу).

Виходячи із системного аналізу фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та наявність підстав для визнання протиправними та нечинними положень Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення оплати праці керівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» №288 від 06 квітня 2016 в частині: п. 1 Змін, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 2016 р. № 288.

Відповідно до ч. 2 ст. 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим ч. 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Проте, згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в рішенні Олссон проти Швеції від 24.03.1988 року встановлено, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг цих повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування, рішення органу має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дій) суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень (у тому числі колегіальний орган) прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Отже, в даному випадку, задоволенню підлягає і позовна вимога про зобов'язання Кабінету Міністрів України визначити умови розміру посадового окладу (тарифної ставки), з урахуванням вимог ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці», ч. 3 ст.96 Кодексу законів про працю України та встановити розмір посадового окладу (тарифної ставки) працівника першого тарифного розряду, який використовується для формування посадових окладів (тарифних ставок) працівників усіх тарифних розрядів «Єдиної тарифної сітки розрядів коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» (Додаток 1 до Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 р. № 1298) на рівні, що перевищує мінімальну заробітну плату.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінивши наявні в матеріалах докази та пояснення сторін, суд приходить до висновку, що оскаржувані положення нормативно-правового акту прийнято відповідачем поза межами його повноважень та у спосіб, що суперечить положенням Конституції України та законам України, а відтак позовні вимоги суд визнає обґрунтованими, а позовні вимоги доведеними позивачем та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у зв'язку із задоволенням позову підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (79013, АДРЕСА_1) задовольнити повністю.

Визнати протиправними та нечинними положення постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення оплати праці керівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» №288 від 06 квітня 2016 в частині: п. 1 Змін, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 2016 р. № 288.

Зобов'язати Кабінет Міністрів України визначити умови розміру посадового окладу (тарифної ставки), з урахуванням вимог ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці», ч. 3 ст.96 Кодексу законів про працю України та встановити розмір посадового окладу (тарифної ставки) працівника першого тарифного розряду, який використовується для формування посадових окладів (тарифних ставок) працівників усіх тарифних розрядів «Єдиної тарифної сітки розрядів коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» (Додаток 1 до Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 р. № 1298) на рівні, що перевищує мінімальну заробітну плату.

Присудити на користь ОСОБА_1 (79013, АДРЕСА_1) судові витрати в сумі 551,21 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Кабінету Міністрів України (01008, м.Київ, вул. Грушевського, 12/2)

Зобов'язати Кабінет Міністрів України у відповідності до вимог ч. 1 ст. 265 Кодексу адміністративного судочинства України невідкладно, після набрання рішенням суду законної сили, опублікувати резолютивну частину рішення суду у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено.

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.П.Васильченко

Судді: Н.Г.Вєкуа

А.Б.Федорчук